*0001 Titel
B I B E L N

eller

D E N H E L I G A S K R I F T

innehållande

GAMLA OCH NYA TESTAMENTETS
KANONISKA BÖCKER

i överensstämmelse med den av
KONUNGEN ÅR 1917
gillade och stadfästa översättningen

I elektronisk utgåva av
P r o j e k t R u n e b e r g

+0002 Ordförklaringar och sakupplysningar
+0003 Betoning av bibliska namn
+0004 Mått, mynt och vikt
*0005 Förord till den elektroniska utgåvan
Denna elektroniska utgåva av Bibeln är "i överensstämmelse med den av
konungen år 1917 gillade och stadfästa översättningen", men det säger
inte allt om den. När vi studerade olika tryckningar av 1917 års
Bibel fann vi att det fanns många olika stilar för indragna rader,
fotnoter, anfanger, versnumrering och kommatering. Det var nästan
bara själva orden som var de samma mellan utgåvorna. Vi har valt en
stil som vi tror passar för den elektroniska utgåvan. Några av
stilvalen grundar sig också på det elektroniska mediets speciella
förutsättningar.

I vårt eget original använder vi teckensättet ISO 8859-1, men Projekt
Runebergs texter sprids även i andra teckensätt som passar olika
maskiner. Den eletroniska utgåvan saknar all formatering (fetstil,
kursiv, bokstavsstorlekar, teckensnitt, upphöjda siffror, kapitäler);
den är skriven som på skrivmaskin.

Kommateringen av texten i 1917 års Bibel skiljer sig, främst mellan
Normans utgåva 1977 och alla äldre utgåvor som vi har sett (se
t.ex. Jes. 9:2, Matt. 21:2). Vi har valt att följa det vi trodde vara
den äldre varianten. Den allra äldsta bibeln vi sett följer dock den
kommatering som vi inte använder. Vi vet inte hur det kommer sig att
kommateringen skiljer sig.

Det är inte första gången som svenska upplagor som utger sig för att
vara identiska skiljer sig åt. I företalet till Karl XII:s bibel
(1703) sägs om de upplagor av 1541 års bibel som utgavs under
1600-talet: »Alle förberörde editioner uthfästa i titeln sigh skola
behålla then wanliga texten oförändrad; men befinnes doch hafwa
åthskilliga skilnader / hwilka lemna Läsaren i ovisshet / hwid hwilken
thera han sigh hålla skal». Vi kan inte annat än instämma.

Den elektroniska utgåvan använder en spalt med långa rader, upp till
70 tecken, i stället för de vanliga dubbelspalterna med korta rader.
I bibeltexten är kolumn 1 till 6 en marginal som används enbart för
versnummer. Punkten efter versnumret står i kolumn 4. Där texten har
vanlig prosa, fyller den kolumn 7 till 70. Avstavningar används inte,
utan långa ord flyttas till nästa rad. Meningar åtskiljs av dubbla
mellanslag, men annars används enbart enkla tomrum. Textens högerkant
är alltså inte rak. Tabulatortecken används inte.

Tankestreck skrivs som mellanslag, två bindestreck, och ett
mellanslag.

Vissa avsnitt av bibeltexten är poesi (t.ex. Jes. 9:2--21). Där har
vi dragit in textens vänstermarginal ytterligare två kolumner.
Jes. 9:4 är poesi där raderna står parvis. Där har vi dragit in
jämnraderna ytterligare fyra steg från uddraderna, alltså totalt tolv
steg från radens början. De tryckta Biblar vi utgått ifrån använder
dessutom fortsättningsrader med ännu längre indragning, men det har vi
inte behövt, eftersom vi får plats med mer på samma rad.

Alla tryckta Biblar har hänvisningar under varje vers, men detta har
vi (ännu) bara tagit med i vissa av böckerna i den elektroniska
utgåvan. Fotnoter har vi tagit med, men eftersom den elektroniska
utgåvan inte är indelad i sidor, har vi satt texten sist i respektive
kapitel. Inne i texten och sist i kapitlet markeras fotnoten med en
siffra inom fyrkantiga parenteser.

Stycken (där tryckta Biblar har versal i fetstil) åtskiljs av en tom
rad, men verser åtskiljs annars inte. Anfanger i början på kapitlen
används inte i den elektroniska utgåvan. Första versen i ett kapitel
ser lika dan ut som de andra verserna. Kapitelsammanfattningarna har
vi valt att centrera. Där är raderna cirka 40 tecken långa. Före och
efter sammanfattningarna står en tom rad. Kapitelnamnet är också
centrerat på en rad, och innehåller namnet på boken.

1917 års bibeltext använder en kapitelindelning från 1200-talet och en
versindelning från 1500-talet. Jes. 4:1 och Mark 9:1 står före
kapitelrubrikerna för Jes. 4 respektive Mark 9. Höga V. 6:12 står
efter kapitelrubriken för Höga V. 7. På dessa och liknande ställen
har vi lagt versen i samma fil som resten av kapitlet och en
hänvisande fotnot i den andra filen. Kapitelrubriken kan alltså i
vissa fall finnas i föregående kapitel.

Lars Aronsson var initiativtagare till att ge ut 1917 års Bibel hos
Projekt Runeberg. Han började med att knappa in samtliga
kapitelrubriker. Sedan har mer än 20 personer hjälpts åt att fylla i
själva bibeltexten, kapitel för kapitel, bok för bok. Per Cederqvist
har fungerat som samordnare och redaktör under största delen av
projektet. 9 mars 1996 fanns all text on-line. 28 november 1998 hade
all text stavningskontrollerats. Just nu pågår korrekturläsning av
böckerna.

Om du hittar ett fel i texten, eller om du vill hjälpa till att
korrekturläsa den, så är du välkommen att höra av dig till Per
Cedeqvist, helst via email till ceder@lysator.liu.se. Se även nästa
kapitel.
*0006 Korrekturläsning
Det här kapitlet riktar sig till den som vill hjälpa till att
korrekturläsa bibeln. Med korrekturläsning menar vi att jämföra
texten, ord för ord, med en tryckt bibel, för att kontrollera att den
elektroniska utgåvan innehåller hela texten, och att allt är korrekt.

Det har hänt ord eller till och med hela meningar fattats i den
elektroniska utgåvan. För att vi ska hitta sådana fel är det viktigt
att korrekturläsningen görs genom jämförelser med en bra förlaga.

Om bibeln är Guds ofelbara ord eller inte tvistas det om. En sak är i
alla fall tyvärr helt klar: det finns tryckta biblar med mycket
varierande kvalité. Vi som knappat in bibeln hittils har stött på tre
biblar, alla tryckta 1977 men på olika förlag, som kommaterar
annorlunda jämfört med äldre biblar. Vi har valt att använda den
äldre kommateringen (som vi tror är överrensstämmande med
originalöversättningen). Innan du börjar korrekturläsa eller skriva
in text bör du kontrollera Jes. 9:2 och Matt. 21:2 som ska se ut så
här:

2. Det folk som vandrar i mörkret
skall se ett stort ljus;
ja, över dem som bo i dödsskuggans land
skall ett ljus skina klart.

2. och sade till dem: »Gån in i byn som ligger mitt framför eder,
så skolen I strax finna en åsninna stå där bunden och en fåle
bredvid henne; lösen dem och fören dem till mig.

Föregående stycke berättar om de konventioner vi har när vi skriver
(hur vi har marginalerna, hur prosa och poesi skiljer sig). Din bibel
bör göra skillnad på prosa och poesi. Ett förtydligande om poesin kan
vara på sin plats. I en tryckt bibel ser Jes 9:17 ut ungefär så här:

----------- klipp -------------
17. Därför kan Herren icke 1
glädja sig fortsättningsrad
över dess unga män, 2 (jämnrad)
ej heller hava förbarmande 3
med dess faderlösa och än- 4 (jämnrad)
kor; fortsättningsrad
ty de äro allasammans gudlösa 5
ogärningsmän, fortsättningsrad
och var mun talar dårskap. 6
Vid allt detta vänder hans vre- 7
de icke åter, fortsättningsrad
hans hand är ännu uträckt. 8
----------- klipp -------------

I projekt Runebergs utgåva ser den ut så här:

--------------------- klipp ------------------------
17. Därför kan Herren icke glädja sig 1
över dess unga män, 2 (jämnrad)
ej heller hava förbarmande 3
med dess faderlösa och änkor; 4 (jämnrad)
ty de äro allasammans gudlösa ogärningsmän, 5
och var mun talar dårskap. 6
Vid allt detta vänder hans vrede icke åter, 7
hans hand är ännu uträckt. 8
--------------------- klipp ------------------------

På http://www.lysator.liu.se/runeberg/bibeln/status.html kan du se
vilka böcker som behöver korrekturläsas. När du bestämt dig för att
korrekturläsa en kan du meddelan ceder@lysator.liu.se vilken bok du
korrekturläser, så blir status.html uppdaterad.

Enklast är om du kan hämta bibeln via anonym ftp från

ftp://ftp.lysator.liu.se/pub/runeberg/src/

Filen som innehåller bibeln heter något i stil med bibeln-3.2.tar.gz,
där 3.2 är versionsnumret. Det ökas varje gång en förbättrad utgåva
görs.

Versionsnumrets första siffra beskriver statusen på hela bibeln, och
kommer att ges så här:

1.x Inte alla böcker finns med.
2.x Alla böcker finns med.
3.x Alla böcker har genomgått stavningskontroll.
4.x Alla böcker har korrekturlästs en gång.
5.x Alla böcker har korrekturlästs två gånger.
6.x Alla böcker har samtliga fotnoter.
7.x Alla böcker har parallellhänvisningar.

Den andra siffran är ett rent löpnummer. Vi försöker publicera nya
utgåvor så fort en ny bok har skrivits in eller korrekturlästs.

Filen bibeln-3.2.tar.gz är ett så kallat tar-arkiv, som i i sin tur
innehåller en fil per bibelbok. Packa upp arkivet, editera direkt i
filen allt eftersom du upptäcker fel, och skicka till slut tillbaka
filen för den bok du korrekturläst till ceder@lysator.liu.se. Om du
inte hittade något fel alls när du korrekturläste bör du meddela det
också, så att vi kan uppdatera den bokens status.

Om du har problem att packa upp tar-arkivet så kan vi skicka dig just
den bok du vill korrekturläsa med elektronisk post.
@c -*-1917-*-
@c Peik J Strömsholm och hans vänner har knappat in 9 av 50 kapitel ur 1 Mos.
@c Pär Winzell justerade Peiks text för Runeberg samt skrev in resten.
*01/ Första Mosebok (Genesis)
*01/01 Första Mosebok (Genesis), 1 Kapitlet
Första Mosebok (Genesis), 1 Kapitlet

Skapelsen.

1. I begynnelsen skapade Gud himmel och jord.
2. Och jorden var öde och tom, och mörker var över djupet, och Guds
Ande svävade över vattnet.
3. Och Gud sade: »Varde ljus»; och det vart ljus.
4. Och Gud såg att ljuset var gott; och Gud skilde ljuset från
mörkret.
5. Och Gud kallade ljuset dag, och mörkret kallade han natt. Och
det vart afton, och det vart morgon, den första dagen.

6. Och Gud sade: »Varde mitt i vattnet ett fäste som skiljer vatten
från vatten.»
7. Och Gud gjorde fästet, och skilde vattnet under fästet från
vattnet ovan fästet; och det skedde så.
8. Och Gud kallade fästet himmel. Och det vart afton, och det vart
morgon, den andra dagen.

9. Och Gud sade: »Samle sig det vatten som är under himmelen till
en särskild plats, så att det torra bliver synligt.» Och det
skedde så.
10. Och Gud kallade det torra jord, och vattensamlingen kallade han
hav. Och Gud såg att det var gott.
11. Och Gud sade: »Frambringe jorden grönska, fröbärande örter och
fruktträd, som efter sina arter bära frukt, vari de hava sitt
frö, på jorden.» Och det skedde så;
12. jorden frambragte grönska, fröbärande örter, efter deras arter,
och träd som efter sina arter buro frukt, vari de hade sitt frö.
Och Gud såg att det var gott.
13. Och det vart afton, och det vart morgon, den tredje dagen.

14. Och Gud sade: »Varde på himmelens fäste ljus som skilja dagen
från natten, och vare de till tecken och till att utmärka
särskilda tider, dagar och år,
15. och vare de på himmelens fäste till ljus som lysa över jorden.»
Och det skedde så;
16. Gud gjorde de två stora ljusen, det större ljuset till att råda
över dagen, och det mindre ljuset till att råda över natten, så
ock stjärnorna.
17. Och Gud satte dem på himmelens fäste till att lysa över jorden,
18. och till att råda över dagen och över natten, och till att
skilja ljuset från mörkret. Och Gud såg att det var gott.
19. Och det vart afton, och det vart morgon, den fjärde dagen.

20. Och Gud sade: »Frambringe vattnet ett vimmel av levande
varelser; flyge ock fåglar över jorden under himmelens fäste.»
21. Och Gud skapade de stora havsdjuren och hela det stim av levande
varelser, som vattnet vimlar av, efter deras arter, så ock alla
bevingade fåglar, efter deras arter. Och Gud såg att det var
gott.
22. Och Gud välsignade dem och sade: »Varen fruktsamma och föröken
eder, och uppfyllen vattnet i haven; föröke sig ock fåglarna på
jorden.»
23. Och det vart afton, och det vart morgon, den femte dagen.

24. Och Gud sade: »Frambringe jorden levande varelser, efter deras
arter, boskapsdjur och kräldjur och vilda djur, efter deras
arter.» Och det skedde så;
25. Gud gjorde de vilda djuren, efter deras arter, och
boskapsdjuren, efter deras arter, och alla kräldjur på marken,
efter deras arter. Och Gud såg att det var gott.
26. Och Gud sade: »Låt oss göra människor till vår avbild, till att
vara oss lika; och må de råda över fiskarna i havet och över
fåglarna under himmelen och över boskapsdjuren och över hela
jorden och över alla kräldjur som röra sig på jorden.»
27. Och Gud skapade människan till sin avbild, till Guds avbild
skapade han henne, till man och kvinna skapade han dem.
28. Och Gud välsignade dem; Gud sade till dem: »Varen fruktsamma och
föröken eder, och uppfyllen jorden och läggen den under eder;
och råden över fiskarna i havet och över fåglarna under himmelen
och över alla djur som röra sig på jorden.»
29. Och Gud sade: »Se, jag giver eder alla fröbärande örter på hela
jorden och alla träd med fröbärande trädfrukt; detta skolen I
hava till föda.
30. Men åt alla djur på jorden och åt alla fåglar under himmelen och
åt allt som krälar på jorden, vad som i sig har en levande själ,
åt dessa giver jag alla gröna örter till föda.» Och det skedde
så.
31. Och Gud såg på allt som han hade gjort, och se, det var mycket
gott. Och det vart afton, och det vart morgon, den sjätte
dagen.
*01/02 Första Mosebok (Genesis), 2 Kapitlet
Första Mosebok (Genesis), 2 Kapitlet

Den sjunde dagen. Edens lustgård.
Kvinnans skapelse.

1. Så blevo nu himmelen och jorden fullbordade med hela sin
härskara.
2. Och Gud fullbordade på sjunde dagen det verk som han hade gjort;
och han vilade på sjunde dagen från allt det verk som han hade
gjort.
3. Och Gud välsignade den sjunde dagen och helgade den, därför att
han på den dagen vilade från allt sitt verk, det som Gud hade
gjort, när han skapade.

4. Detta är berättelsen om den ordning i vilken allt blev till på
himmelen och jorden, när de skapades, då när HERREN Gud gjorde
jord och himmel.

5. Då bar jorden ännu ingen buske på marken, och ingen ört hade
ännu skjutit upp på marken, ty HERREN Gud hade icke låtit regna
på jorden, och ingen människa fanns, som kunde bruka jorden;
6. men en dimma steg upp från jorden och vattnade hela marken.
@c "människan" och "jorden" står i spärrad stil.
7. Och HERREN Gud danade människan[1] av stoft från jorden[2] och
inblåste livsande i hennes näsa, och så blev människan en
levande varelse.

8. Och HERREN Gud planterade en lustgård i Eden österut och satte
däri människan som han hade danat.
9. HERREN Gud lät nämligen alla slags träd som voro ljuvliga att se
på och goda att äta av växa upp ur marken, och livets träd mitt
i lustgården, så ock kunskapens träd på gott och ont.
10. Och från Eden gick en flod ut, som vattnade lustgården; sedan
delade den sig i fyra grenar.
11. Den första heter Pison; det är den som flyter omkring hela
landet Havila, där guld finnes,
12. och det landets guld är gott; där finnes ock bdelliumharts och
onyxsten.
13. Den andra floden heter Gihon; det är den som flyter omkring hela
landet Kus.
14. Den tredje floden heter Hiddekel; det är den som har sitt lopp
öster om Assyrien. Den fjärde floden är Frat.
15. Så tog nu HERREN Gud mannen och satte honom i Edens lustgård,
till att bruka och bevara den.
16. Och HERREN Gud bjöd mannen och sade: »Av alla andra träd i
lustgården må du fritt äta,
17. men av kunskapens träd på gott och ont skall du icke äta, ty när
du äter därav, skall du döden dö.»

18. Och HERREN Gud sade: »Det är icke gott att mannen är allena. Jag
vill göra åt honom en hjälp, en sådan som honom höves.»
19. Och HERREN Gud danade av jord alla markens djur och alla
himmelens fåglar, och förde dem fram till mannen för att se huru
denne skulle kalla dem; ty såsom mannen kallade var levande
varelse, så skulle den heta.
20. Och mannen gav namn åt alla boskapsdjur, åt fåglarna under
himmelen och åt alla markens djur. Men för Adam fann han icke
någon hjälp, sådan som honom hövdes.
21. Då lät HERREN Gud en tung sömn falla på mannen, och när han hade
somnat, tog han ut ett av hans revben och fyllde dess plats med
kött.
22. Och HERREN Gud byggde en kvinna av revbenet som han hade tagit
av mannen, och förde henne fram till mannen.
23. Då sade mannen: »Ja, denna är nu ben av mina ben och kött av
mitt kött. Hon skall heta maninna, ty av man är hon tagen.»

24. Fördenskull skall en man övergiva sin fader och sin moder och
hålla sig till sin hustru, och de skola varda ett kött.

25. Och mannen och hans hustru voro båda nakna och blygdes icke för
varandra.

[1] Hebr. adám
[2] Hebr. adamá
*01/03 Första Mosebok (Genesis), 3 Kapitlet
Första Mosebok (Genesis), 3 Kapitlet

Syndafallet.

1. Men ormen var listigare än alla andra markens djur som HERREN
Gud hade gjort; och han sade till kvinnan: »Skulle då Gud hava
sagt: 'I skolen icke äta av något träd i lustgården'?»
2. Kvinnan svarade ormen: »Vi få äta av frukten på de andra träden
i lustgården,
3. men om frukten på det träd som står mitt i lustgården har Gud
sagt: 'I skolen icke äta därav, ej heller komma därvid, på det
att I icke mån dö.'»
4. Då sade ormen till kvinnan: »Ingalunda skolen I dö;
5. men Gud vet, att när I äten därav, skola edra ögon öppnas, så
att I bliven såsom Gud och förstån vad gott och ont är.»
6. Och kvinnan såg att trädet var gott att äta av, och att det var en
lust för ögonen, och att det var ett ljuvligt träd, eftersom man
därav fick förstånd, och hon tog av dess frukt och åt; och hon gav
jämväl åt sin man, som var med henne, och han åt.

7. Då öppnades bådas ögon, och de blevo varse att de voro
nakna; och de fäste ihop fikonlöv och bundo omkring sig.

8. Och de hörde HERREN Gud vandra i lustgården, när dagen begynte
svalkas; då gömde sig mannen med sin hustru för HERREN Guds
ansikte bland träden i lustgården.
9. Men HERREN Gud kallade på mannen och sade till honom: »Var är
du?»
10. Han svarade: »Jag hörde dig i lustgården; då blev jag förskräckt,
eftersom jag är naken; därför gömde jag mig.»
11. Då sade han: »Vem har låtit dig förstå att du är naken? Har du
icke ätit av det träd som jag förbjöd dig att äta av?»
12. Mannen svarade: »Kvinnan som du har givit mig till att vara med
mig, hon gav mig av trädet, så att jag åt.»
13. Då sade HERREN Gud till kvinnan: »Vad är det du har gjort!»
Kvinnan svarade: »Ormen bedrog mig, så att jag åt.»

14. Då sade HERREN Gud till ormen: »Eftersom du har gjort detta,
vare du förbannad bland alla djur, boskapsdjur och vilda djur.
På din buk skall du gå, och stoft skall du äta i alla dina
livsdagar.
15. Och jag skall sätta fiendskap mellan dig och kvinnan, och
mellan din säd och hennes säd. Denna skall söndertrampa ditt
huvud, och du skall stinga den i hälen.»
16. Och till kvinnan sade han: »Jag skall låta dig utstå mycken
vedermöda, när du bliver havande; med smärta skall du föda dina
barn. Men till din man skall din åtrå vara, och han skall råda
över dig.»
17. Och till Adam sade han: »Eftersom du lyssnade till din hustrus
ord och åt av det träd om vilket jag hade bjudit dig och sagt:
'Du skall icke äta därav', därför vare marken förbannad för din
skull. Med vedermöda skall du nära dig av den i alla dina
livsdagar;
18. törne och tistel skall den bära åt dig, men markens örter skola
vara din föda.
19. I ditt anletes svett skall du äta ditt bröd, till dess du vänder
åter till jorden; ty av den är du tagen. Ty du är stoft, och
till stoft skall du åter varda.»

20. Och mannen gav sin hustru namnet <spärr>Eva</spärr>[1], ty hon
blev en moder åt allt levande.
21. Och HERREN Gud gjorde åt Adam och hans hustru kläder av skinn
och satte på dem.

22. Och HERREN Gud sade: »Se, mannen har blivit såsom en av oss, så
att han förstår vad gott och ont är. Må han nu icke räcka ut sin
hand och taga jämväl av livets träd och äta, och så leva
evinnerligen.»
23. Och HERREN Gud förvisade honom ur Edens lustgård, för att han
skulle bruka jorden, varav han var tagen.
24. Och han drev ut mannen, och satte öster om Edens lustgård
keruberna jämte det ljungande svärdets lågor, för att bevaka
vägen till livets träd.

[1] Namnet härledes från ett hebreiskt ord som betyder leva.
*01/04 Första Mosebok (Genesis), 4 Kapitlet
Första Mosebok (Genesis), 4 Kapitlet

Kain och Abel. Kains släkttavla. Set.

1. Och mannen kände sin hustru Eva, och hon blev havande och födde
Kain; då sade hon: »Jag har <spärr>fött</spärr>[1] en man genom
HERRENS hjälp.»
2. Och hon födde åter en son, Abel, den förres broder. Och Abel
blev en fårherde, men Kain blev en åkerman.
3. Och efter någon tid hände sig att Kain av markens frukt bar fram
en offergåva åt HERREN.
4. Också Abel bar fram sin gåva, av det förstfödda i hans hjord, av
djurens fett. Och HERREN såg till Abel och hans offergåva;
5. men till Kain och hans offergåva såg han icke. Då blev Kain
mycket vred, och hans blick blev mörk.
6. Och HERREN sade till Kain: »Varför är du vred, och varför är din
blick så mörk?
7. Är det icke så: om du har gott i sinnet, då ser du frimodigt
upp; men om du icke har gott i sinnet, då lurar synden vid
dörren; till dig står hennes åtrå, men du bör råda över henne.»
8. Och Kain talade med sin broder Abel; och när de voro ute på
marken, överföll Kain sin broder Abel och dräpte honom.

9. Då sade HERREN till Kain: »Var är din broder Abel?» Han svarade:
»Jag vet icke; skall jag taga vara på min broder?»
10. Då sade han: »Vad har du gjort! Hör, din broders blod ropar
till mig från jorden.
11. Så vare du nu förbannad och förvisad ifrån åkerjorden, som har
öppnat sin mun för att mottaga din broders blod av din hand.

12. När du brukar jorden, skall den icke mer giva dig sin gröda.
Ostadig och flyktig skall du bliva på jorden.»
13. Då sade Kain till HERREN: »Min missgärning är större än att jag
kan bära den.
14. Se, du driver mig nu bort ifrån åkerjorden, och jag måste gömma
mig undan för ditt ansikte. Ostadig och flyktig skall jag bliva
på jorden, och så skall ske att vemhelst som möter mig, han
dräper mig.»
15. Men HERREN sade till honom: »Nej, ty Kain skall bliva hämnad
sjufalt, vemhelst som dräper honom.» Och HERREN satte ett
tecken till skydd för Kain, så att ingen som mötte honom skulle
slå honom ihjäl.
16. Så gick Kain bort ifrån HERRENS ansikte och bosatte sig i landet
Nod, öster om Eden.

17. Och Kain kände sin hustru, och hon blev havande och födde Hanok.
Och han byggde en stad och kallade den staden Hanok, efter sin
sons namn.
18. Och åt Hanok föddes Irad, och Irad födde Mehujael, och Mehujael
födde Metusael, och Metusael födde Lemek.
19. Men Lemek tog sig två hustrur; den ena hette Ada, den andra
Silla.
20. Och Ada födde Jabal; han blev stamfader för dem som bo i tält
och idka boskapsskötsel.
21. Och hans broder hette Jubal; han blev stamfader för alla dem som
hantera harpa och pipa.
22. Men Silla födde ock en son, Tubal-Kain; han var smed och gjorde
alla slags redskap av koppar och järn. Och Tubal-Kains syster
var Naama.
23. Och Lemek sade till sina hustrur:
»Ada och Silla,
hören mina ord;
I Lemeks hustrur,
lyssnen till mitt tal:
Se, en man dräper jag för vart sår jag får,
och en yngling för var blånad jag får.
24. Ja, sjufalt hämnad bliver Kain,
men Lemek sju- och sjuttiofalt.»

25. Och Adam kände åter sin hustru, och hon födde en son och gav
honom namnet Set, i det hon sade: »Gud har
<spärr>beskärt</spärr>[2] mig en annan livsfrukt, till
ersättning för Abel, eftersom Kain dräpte honom.»
26. Men åt Set föddes ock en son, och han gav honom namnet Enos. Vid
denna tid begynte man åkalla HERRENS namn.

[1] Egentligen »fått», hebr. kaníti.
[2] Det hebreiska uttrycket liknar namnet Set.
*01/05 Första Mosebok (Genesis), 5 Kapitlet
Första Mosebok (Genesis), 5 Kapitlet

Sets släkttavla.

1. Detta är stycket om Adams släkt. När Gud skapade människor,
gjorde han dem lika Gud.
2. Till man och kvinna skapade han dem; och han välsignade dem och
gav dem namnet människa[1], när de blevo skapade.

3. När Adam var ett hundra trettio år gammal, födde han en son som
var honom lik, hans avbild, och gav honom namnet Set.
4. Och sedan Adam hade fött Set, levde han åtta hundra år och födde
söner och döttrar.
5. Alltså blev Adams hela levnadsålder nio hundra trettio år;
därefter dog han.

6. När Set var ett hundra fem år gammal, födde han Enos.
7. Och sedan Set hade fött Enos, levde han åtta hundra sju år och
födde söner och döttrar.
8. Alltså blev Sets hela ålder nio hundra tolv år; därefter dog
han.

9. När Enos var nittio år gammal, födde han Kenan.
10. Och sedan Enos hade fött Kenan, levde han åtta hundra femton år
och födde söner och döttrar.
11. Alltså blev Enos' hela ålder nio hundra fem år; därefter dog
han.

12. När Kenan var sjuttio år gammal, födde han Mahalalel.
13. Och sedan Kenan fött Mahalalel, levde han åtta hundra fyrtio år
och födde söner och döttrar.
14. Alltså blev Kenans hela ålder nio hundra tio år; därefter dog
han.

15. När Mahalalel var sextiofem år gammal, födde han Jered.
16. Och sedan Mahalalel hade fött Jered, levde han åtta hundra
trettio år och födde söner och döttrar.
17. Alltså blev Mahalalels hela ålder åtta hundra nittiofem år;
därefter dog han.

18. När Jered var ett hundra sextiotvå år gammal, födde han Hanok.
19. Och sedan Jered hade fött Hanok, levde han åtta hundra år och
födde söner och döttrar.
20. Alltså blev Jereds hela ålder nio hundra sextiotvå år; därefter
dog han.

21. När Hanok var sextiofem år gammal, födde han Metusela.
22. Och Hanok vandrade i umgängelse med Gud i tre hundra år, sedan
han hade fött Metusela, och han födde söner och döttrar.
23. Alltså blev Hanoks hela ålder tre hundra sextiofem år.
24. Sedan Hanok så hade vandrat i umgängelse med Gud, såg man honom
icke mer, ty Gud tog honom bort.

25. När Metusela var ett hundra åttiosju år gammal, födde han Lemek.
26. Och sedan Metusela hade fött Lemek, levde han sju hundra
åttiotvå år och födde söner och döttrar.
27. Alltså blev Metuselas hela ålder nio hundra sextionio år;
därefter dog han.

28. När Lemek var ett hundra åttiotvå år gammal, födde han en son.
29. Och han gav honom namnet <spärr>Noa</spärr>[2], i det han sade:
»Denne skall <spärr>trösta</spärr>[2] oss vid vårt arbete och
våra händers möda, när vi bruka jorden, som HERREN har
förbannat.»
30. Och sedan Lemek hade fött Noa, levde han fem hundra nittiofem år
och födde söner och döttrar.
31. Alltså blev Lemeks hela ålder sju hundra sjuttiosju år; därefter
dog han.

32. När Noa var fem hundra år gammal, födde han Sem, Ham och Jafet.

[1] Hebr. adám
[2] De båda orden hava i hebreiskan likhet med varandra.
*01/06 Första Mosebok (Genesis), 6 Kapitlet
Första Mosebok (Genesis), 6 Kapitlet

Människornas ondska växer. Floden
förkunnas. Arken bygges.

1. Då nu människorna begynte föröka sig på jorden och döttrar
föddes åt dem
2. sågo Guds söner[1] att människornas döttrar voro fagra, och de
togo till hustrur dem som de funno mest behag i.
3. Då sade HERREN: »Min ande skall icke bliva kvar i människorna
för beständigt, eftersom de dock äro kött; så vare nu deras tid
bestämd till ett hundra tjugu år.»

4. Vid den tiden, likasom ock efteråt, levde jättarna på jorden,
sedan Guds söner begynte gå in till människornas döttrar och
dessa födde barn åt dem; detta var forntidens väldiga män, som
voro så namnkunniga.

5. Men när HERREN såg att människornas ondska var stor på jorden,
och att deras hjärtans alla uppsåt och tankar beständigt voro
allenast onda,
6. då ångrade HERREN att han hade gjort människorna på jorden, och
han blev bedrövad i sitt hjärta.
7. Och HERREN sade: »Människorna, som jag skapade, vill jag utplåna
från jorden, ja, både människor och fyrfotadjur och kräldjur och
himmelens fåglar; ty jag ångrar att jag har gjort dem.»
8. Men Noa hade funnit nåd för HERRENS ögon.

9. Detta är berättelsen om Noas släkt. Noa var en rättfärdig man
och ostrafflig bland sitt släkte; i umgängelse med Gud vandrade
Noa.
10. Och Noa födde tre söner: Sem, Ham och Jafet.
11. Men jorden blev alltmer fördärvad för Guds åsyn, och jorden
uppfylldes av våld.
12. Och Gud såg att jorden var fördärvad, eftersom allt kött
vandrade i fördärv på jorden.

13. Då sade Gud till Noa: »Jag har beslutit att göra ände på allt
kött, ty jorden är uppfylld av våld som de öva; se, jag vill
fördärva dem tillika med jorden.
14. Så gör dig nu en ark av goferträ, och inred arken med kamrar,
och bestryk den med jordbeck innan och utan.
15. Och så skall du göra arken: Den skall vara tre hundra alnar
lång, femtio alnar bred och trettio alnar hög;
16. en öppning för ljuset, en aln hög alltigenom, skall du göra
ovantill på arken; och en dörr till arken skall du sätta på dess
sida; och du skall inreda den så, att den får en undervåning, en
mellanvåning och en övervåning.
17. Ty se, jag skall låta floden komma med vatten över jorden, till
att fördärva allt kött som har i sig någon livsande, under
himmelen; allt som finnes på jorden skall förgås.
18. Men med dig vill jag upprätta ett förbund: du skall gå in i
arken med dina söner och din hustru och dina söners hustrur.
19. Och av allt levande, vad kött det vara må, skall du föra in i
arken ett par av vart slag, för att behålla dem vid liv med dig;
hankön och honkön skola de vara.
20. Av fåglarna, efter deras arter, av fyrfotadjuren, efter deras
arter, av alla kräldjur på marken, efter deras arter, skall ett
par av vart slag gå in till dig, för att du må behålla dem vid
liv.
21. Och du skall taga till dig alla slags livsmedel, sådant som kan
ätas, och samla det till dig, för att det må vara dig och dem
till föda.

22. Och Noa gjorde så; han gjorde i alla stycken såsom Gud hade
bjudit honom.

[1] Se Änglar i Ordförkl.
*01/07 Första Mosebok (Genesis), 7 Kapitlet
Första Mosebok (Genesis), 7 Kapitlet

Floden kommer.

1. Och HERREN sade till Noa: »Gå in i arken med hela ditt hus, ty
dig har jag funnit rättfärdig inför mig bland detta släkte.
2. Av alla rena fyrfotadjur skall du taga till dig sju par, hanne
och hona, men av sådana fyrfotadjur som icke äro rena ett par,
hanne och hona,
3. sammalunda av himmelens fåglar sju par, hankön och honkön, för
att behålla deras släkten vid liv på hela jorden.
4. Ty sju dagar härefter skall jag låta det regna på jorden, i
fyrtio dagar och fyrtio nätter, och jag skall utplåna från
jorden alla varelser som jag har gjort.»
5. Och Noa gjorde i alla stycken såsom HERREN hade bjudit honom.

6. Noa var sex hundra år gammal, när floden kom med sitt vatten
över jorden.
7. Och Noa gick in i arken med sina söner och sin hustru och sina
söners hustrur, undan flodens vatten.
8. Och av fyrfotadjur, både rena och orena, och av fåglar och av
allt som krälar på marken
9. gingo två och två, hankön och honkön, in till Noa i arken, såsom
Gud hade bjudit Noa.
10. Och efter de sju dagarna kom flodens vatten över jorden.

11. I det år då Noa var sex hundra år gammal, i andra månaden, på
sjuttonde dagen i månaden, den dagen bröto alla det stora
djupets källor fram, och himmelens fönster öppnade sig,
12. och ett regn kom över jorden i fyrtio dagar och fyrtio nätter.
13. På denna samma dag gick Noa in i arken, så ock Sem, Ham och
Jafet, Noas söner, vidare Noas hustru och hans söners tre
hustrur med dem,
14. därtill alla vilda djur, efter sina arter, och alla boskapsdjur,
efter sina arter, och alla kräldjur som röra sig på jorden,
efter sina arter, och alla flygande djur, efter sina arter, allt
vad fåglar heter, av alla slag.
15. De gingo in till Noa i arken, två och två av allt kött som hade
i sig någon livsande.
16. Och de som gingo ditin voro hankön och honkön av allt slags
kött, såsom Gud hade bjudit honom.

Och HERREN stängde igen om honom.
17. Och floden kom över jorden i fyrtio dagar, och vattnet förökade
sig och lyfte arken, så att den flöt högt uppe över jorden.
18. Och vattnet steg och förökade sig mycket på jorden, och arken
drev på vattnet.
19. Och vattnet steg mer och mer över jorden, och alla höga berg
allestädes under himmelen övertäcktes.
20. Femton alnar högt steg vattnet över bergen, så att de
övertäcktes.
21. Då förgicks allt kött som rörde sig på jorden, fåglar och
boskapsdjur och vilda djur och alla smådjur som rörde sig på
jorden, så ock alla människor.
22. Allt som fanns på det torra omkom, allt som där hade en fläkt av
livsande i sin näsa.
23. Så utplånade han alla varelser på jorden, både människor och
fyrfotadjur och kräldjur och himmelens fåglar; de utplånades
från jorden, och allenast Noa räddades, jämte det som var med
honom i arken.
24. Och vattnet fortfor att stiga över jorden i hundra femtio
dagar.
*01/08 Första Mosebok (Genesis), 8 Kapitlet
Första Mosebok (Genesis), 8 Kapitlet

Flodens slut. Noas offer och HERRENS
löfte.

1. Då tänkte Gud på Noa och på alla de vilda djur och alla de
boskapsdjur som voro med honom i arken. Och Gud lät en vind gå
fram över jorden, så att vattnet sjönk undan;
2. och djupets källor och himmelens fönster tillslötos, och regnet
från himmelen upphörde.
3. Och vattnet vek bort ifrån jorden mer och mer; efter hundra
femtio dagar begynte vattnet avtaga.
4. Och i sjunde månaden, på sjuttonde dagen i månaden, stannade
arken på Ararats berg.
5. Och vattnet avtog mer och mer intill tionde månaden. I tionde
månaden, på första dagen i månaden, blevo bergstopparna synliga.
6. Och efter fyrtio dagar öppnade Noa fönstret som han hade gjort
på arken,
7. och lät en korp flyga ut; denne flög fram och åter, till dess
vattnet hade torkat bort ifrån jorden.
8. Sedan lät han en duva flyga ut, för att få se om vattnet hade
sjunkit undan från marken.
9. Men duvan fann ingen plats där hon kunde vila sin fot, utan kom
tillbaka till honom i arken, ty vatten betäckte hela jorden. Då
räckte han ut sin hand och tog henne in till sig i arken.
10. Sedan väntade han ännu ytterligare sju dagar och lät så duvan än
en gång flyga ut ur arken.
11. Och duvan kom till honom mot aftonen, och se, då hade hon ett
friskt olivlöv i sin näbb. Då förstod Noa att vattnet hade
sjunkit undan från jorden.
12. Men han väntade ännu ytterligare sju dagar och lät så duvan åter
flyga ut; då kom hon icke mer tillbaka till honom.

13. I det sexhundraförsta året, i första månaden, på första dagen i
månaden, hade vattnet sinat bort ifrån jorden. Då tog Noa av
taket på arken och såg nu att marken var fri ifrån vatten.
14. Och i andra månaden, på tjugusjunde dagen i månaden, var jorden
alldeles torr.
15. Då talade Gud till Noa och sade:
16. »Gå ut ur arken med din hustru och dina söner och dina söners
hustrur.
17. Alla djur som du har hos dig, vad slags kött det vara må, både
fåglar och fyrfotadjur och alla kräldjur som röra sig på
jorden, skall du låta gå ut med dig, för att de må växa till på
jorden och vara fruktsamma och föröka sig på jorden.»
18. Så gick då Noa ut med sina söner och sin hustru och sina söners
hustrur.
19. Och alla fyrfotadjur, alla kräldjur och alla fåglar, alla slags
djur som röra sig på jorden, gingo ut ur arken, efter sina
släkten.

20. Och Noa byggde ett altare åt HERREN och tog av alla rena
fyrfotadjur och av alla rena fåglar och offrade brännoffer på
altaret.
21. När HERREN kände den välbehagliga lukten, sade han vid sig
själv: »Jag skall härefter icke mer förbanna marken för
människans skull, eftersom ju människans hjärtas uppsåt är ont
allt ifrån ungdomen. Och jag skall härefter icke mer dräpa allt
levande, såsom jag nu har gjort.
22. Så länge jorden består, skola härefter sådd och skörd, köld och
värme, sommar och vinter, dag och natt aldrig upphöra.»
*01/09 Första Mosebok (Genesis), 9 Kapitlet
Första Mosebok (Genesis), 9 Kapitlet

Guds förbund med Noa. Noas ord till sina
söner. Hans död.

1. Och Gud välsignade Noa och hans söner och sade till dem: »Varen
fruktsamma och föröken eder, och uppfyllen jorden.
2. Och må fruktan och förskräckelse för eder komma över alla djur
på jorden och alla fåglar under himmelen; jämte allt som krälar
på marken och alla fiskar i havet vare de givna i eder hand.
3. Allt som rör sig och har liv skolen I hava till föda; såsom jag
har givit eder gröna örter, så giver jag eder allt detta.
4. Kött som har i sig sin själ, det är sitt blod, skolen I dock
icke äta.
5. Men edert eget blod, vari eder själ är, skall jag utkräva. Jag
skall utkräva det av vilket djur det vara må. Jag skall ock av
den ena människan utkräva den andres själ;
6. den som utgjuter människoblod, hans blod skall av människor
bliva utgjutet, ty Gud har gjort människan till sin avbild.
7. Och varen I fruktsamma och föröken eder; växen till på jorden
och föröken eder på den.»

8. Ytterligare sade Gud till Noa och till hans söner med honom:
9. »Se, jag vill upprätta ett förbund med eder, och med edra
efterkommande efter eder,
10. och med alla levande varelser som I haven hos eder: fåglar,
boskapsdjur och alla vilda djur hos eder, alla jordens djur som
hava gått ut ur arken.
11. Jag vill upprätta ett förbund med eder: härefter skall icke mer
ske att allt kött utrotas genom flodens vatten; ingen flod skall
mer komma och fördärva jorden.»
12. Och Gud sade: »Detta skall vara tecknet till det förbund som jag
gör mellan mig och eder, jämte alla levande varelser hos eder,
för eviga tider:
13. min båge sätter jag i skyn; den skall vara tecknet till
förbundet mellan mig och jorden.
14. Och när jag härefter låter skyar stiga upp över jorden och bågen
då synes i skyn,
15. skall jag tänka på det förbund som har blivit slutet mellan mig
och eder, jämte alla levande varelser, vad slags kött det vara
må; och vattnet skall då icke mer bliva en flod som fördärvar
allt kött.
16. När alltså bågen synes i skyn och jag ser på den, skall jag
tänka på det eviga förbund som har blivit slutet mellan Gud och
alla levande varelser, vad slags kött det vara må på jorden.»
17. Så sade nu Gud till Noa: »Detta skall vara tecknet till det
förbund som jag har upprättat mellan mig och allt kött på
jorden.»

18. Noas söner, som gingo ut ur arken, voro Sem, Ham och Jafet; men
Ham var Kanaans fader.
19. Dessa tre voro Noas söner och från dessa hava alla jordens folk
utgrenat sig.

20. Och Noa var en åkerman och var den förste som planterade en
vingård.
21. Men när han drack av vinet, blev han drucken och låg blottad i
sitt tält.
22. Och Ham, Kanaans fader, såg då sin faders blygd och berättade
det för sina båda bröder, som voro utanför.
23. Men Sem och Jafet togo en mantel och lade den på sina skuldror,
båda tillsammans, och gingo så baklänges in och täckte över sin
faders blygd; de höllo därvid sina ansikten bortvända, så att de
icke sågo sin faders blygd.
24. När sedan Noa vaknade upp från ruset och fick veta vad hans
yngste son hade gjort honom, sade han:
25. »Förbannad vare Kanaan,
en trälars träl vare han åt sina bröder!»
26. Ytterligare sade han:
»Välsignad vare HERREN, Sems Gud,
och Kanaan vare deras träl!
27. Gud utvidge Jafet,
han tage sin boning i Sems hyddor,
och Kanaan vare deras träl.»

28. Och Noa levde efter floden tre hundra femtio år;
29. alltså blev Noas hela ålder nio hundra femtio år; därefter dog
han.
*01/10 Första Mosebok (Genesis), 10 Kapitlet
Första Mosebok (Genesis), 10 Kapitlet

Noas söners släkttavla.

1. Detta är berättelsen om Noas söners släkt. De voro Sem, Ham och
Jafet; och åt dem föddes söner efter floden.

2. Jafets söner voro Gomer, Magog, Madai, Javan, Tubal, Mesek och
Tiras.
3. Gomers söner voro Askenas, Rifat och Togarma.
4. Javans söner voro Elisa och Tarsis, kittéerna och dodanéerna.
5. Från dessa hava inbyggarna i hedningarnas Havsländer utbrett sig
i sina länder, var efter sitt tungomål, efter sina släkter, i
sina folk.

6. Hams söner voro Kus[1], Misraim[1], Put och Kanaan.
7. Kus' söner voro Seba, Havila, Sabta, Raema och Sabteka. Raemas
söner voro Saba och Dedan.

8. Men Kus födde Nimrod; han var den förste som upprättade ett
välde på jorden.
9. Han var ock en väldig jägare inför HERREN; därför plägar man
säga: »En väldig jägare inför HERREN såsom Nimrod.»
10. Och hans rike hade sin begynnelse i Babel, Erek, Ackad och
Kalne, i Sinears land.
11. Från det landet drog han sedan ut till Assyrien och byggde
Nineve, Rehobot-Ir och Kela,
12. och därtill Resen mellan Nineve och Kela; detta är »den stora
staden».

13. Och Misraim födde ludéerna, anaméerna, lehabéerna, naftuhéerna,
14. patroséerna, kasluhéerna, från vilka filistéerna hava utgått,
och kaftoréerna.
15. Och Kanaan födde Sidon, som var hans förstfödde, och Het,
16. så ock jebuséerna, amoréerna, girgaséerna,
17. hivéerna, arkéerna, sinéerna,
18. arvadéerna, semaréerna och hamatéerna. Sedan utgrenade sig
kananéernas släkter allt vidare,
19. så att kananéernas område sträckte sig från Sidon fram emot
Gerar ända till Gasa, och fram emot Sodom, Gomorra, Adma och
Seboim ända till Lesa.

20. Dessa voro Hams söner, efter deras släkter och tungomål, i deras
länder och folk.
21. Söner föddes ock åt Sem, Jafets äldre broder, som blev stamfader
för alla Ebers söner.
22. Sems söner voro Elam, Assur, Arpaksad, Lud och Aram.
23. Arams söner voro Us, Hul, Geter och Mas.
24. Arpaksad födde Sela, och Sela födde Eber.
25. Men åt Eber föddes två söner; den ene hette
<spärr>Peleg</spärr>[2], ty i hans tid blev jorden fördelad; och
hans broder hette Joktan.
26. Och Joktan födde Almodad, Selef, Hasarmavet, Jera,
27. Hadoram, Usal, Dikla,
28. Obal, Abimael, Saba,
29. Ofir, Havila och Jobab; alla dessa voro Joktans söner.
30. Och de hade sina boningsorter från Mesa fram emot Sefar, emot
Östra berget.
31. Dessa voro Sems söner, efter deras släkter och tungomål, i deras
länder, efter deras folk.

32. Dessa voro Noas söners släkter, efter deras ättföljd, i deras
folk. Och från dem hava folken efter floden utbrett sig på
jorden.

[1] Se Kus och Misraim i Ordförkl.
[2] D. ä. delning.
*01/11 Första Mosebok (Genesis), 11 Kapitlet
Första Mosebok (Genesis), 11 Kapitlet

Babels torn. Språkförbistringen. Sems
släkttavla. Teras släkttavla.

1. Och hela jorden hade enahanda tungomål och talade på enahanda
sätt.
2. Men när de bröto upp och drogo österut, funno de en lågslätt i
Sinears land och bosatte sig där.
3. Och de sade till varandra: »Kom, låt oss slå tegel och bränna
det.» Och teglet begagnade de såsom sten, och såsom murbruk
begagnade de jordbeck.
4. Och de sade: »Kom, låt oss bygga en stad åt oss och ett torn
vars spets räcker upp i himmelen, och så göra oss ett namn; vi
kunde eljest bliva kringspridda över hela jorden.»
5. Då steg HERREN ned för att se staden och tornet som
människobarnen byggde.
6. Och HERREN sade: »Se, de äro ett enda folk och hava alla enahanda
tungomål, och detta är deras första tilltag; härefter skall
intet bliva dem omöjligt, vad de än besluta att göra.
7. Välan, låt oss stiga dit ned och förbistra deras tungomål, så
att den ene icke förstår den andres tungomål.»
8. Och så spridde HERREN dem därifrån ut över hela jorden, så att
de måste upphöra att bygga på staden.
9. Därav fick den namnet Babel, eftersom HERREN där
<spärr>förbistrade</spärr>[1] hela jordens tungomål; därifrån
spridde ock HERREN ut dem över hela jorden.

10. Detta är berättelsen om Sems släkt. När Sem var hundra år
gammal, födde han Arpaksad, två år efter floden.
11. Och sedan Sem hade fött Arpaksad, levde han fem hundra år och
födde söner och döttrar.
12. När Arpaksad var trettiofem år gammal, födde han Sela.
13. Och sedan Arpaksad hade fött Sela, levde han fyra hundra tre år
och födde söner och döttrar.
14. När Sela var trettio år gammal, födde han Eber.
15. Och sedan Sela hade fött Eber, levde han fyra hundra tre år och
födde söner och döttrar.
16. När Eber var trettiofyra år gammal, födde han Peleg.
17. Och sedan Eber hade fött Peleg, levde han fyra hundra trettio år
och födde söner och döttrar.
18. När Peleg var trettio år gammal, födde han Regu.
19. Och sedan Peleg hade fött Regu, levde han två hundra nio år och
födde söner och döttrar.
20. När Regu var trettiotvå år gammal, födde han Serug.
21. Och sedan Regu hade fött Serug, levde han två hundra sju år och
födde söner och döttrar.
22. När Serug var trettio år gammal, födde han Nahor.
23. Och sedan Serug hade fött Nahor, levde han två hundra år och
födde söner och döttrar.
24. När Nahor var tjugunio år gammal, födde han Tera.
25. Och sedan Nahor hade fött Tera, levde han ett hundra nitton år
och födde söner och döttrar.
26. När Tera var sjuttio år gammal, födde han Abram, Nahor och
Haran.

27. Och detta är berättelsen om Teras släkt. Tera födde Abram,
Nahor och Haran. Och Haran födde Lot.
28. Och Haran dog hos sin fader Tera i sitt fädernesland, i det
kaldeiska Ur.
29. Och Abram och Nahor togo sig hustrur; Abrams hustru hette Sarai,
och Nahors hustru hette Milka, dotter till Haran, som var fader
till Milka och Jiska.
30. Men Sarai var ofruktsam och hade inga barn.
31. Och Tera tog med sig sin son Abram och sin sonson Lot, Harans
son, och sin sonhustru Sarai, som var hans son Abrams hustru;
och de drogo tillsammans ut från det kaldeiska Ur på väg till
Kanaans land; men när de kommo till Haran, bosatte de sig där.
32. Och Teras ålder blev två hundra fem år; därefter dog Tera i
Haran.

[1] Hebr. balál.
*01/12 Första Mosebok (Genesis), 12 Kapitlet
Första Mosebok (Genesis), 12 Kapitlet

Abrams flyttning till Kanaan. Hans färd
till Egypten.

1. Och HERREN sade till Abram: »Gå ut ur ditt land och från din
släkt och från din faders hus, bort till det land som jag skall
visa dig.
2. Så skall jag göra dig till ett stort folk; jag skall välsigna
dig och göra ditt namn stort, och du skall bliva en välsignelse.
3. Och jag skall välsigna dem som välsigna dig, och den som
förbannar dig skall jag förbanna, och i dig skola alla släkter
på jorden varda välsignade.»
4. Och Abram gick åstad, såsom HERREN hade tillsagt honom, och Lot
gick med honom. Och Abram var sjuttiofem år gammal, när han drog
ut från Haran.
5. Och Abram tog sin hustru Sarai och sin brorson Lot och alla
ägodelar som de hade förvärvat och tjänarna som de hade skaffat
sig i Haran; och de drogo åstad på väg mot Kanaans land
6. och kommo så till Kanaans land.

Och Abram drog fram i landet ända till den heliga platsen vid
Sikem, till Mores terebint. Och på den tiden bodde kananéerna
där i landet.
7. Men HERREN uppenbarade sig för Abram och sade: »Åt din säd skall
jag giva detta land.» Då byggde han där ett altare åt HERREN,
som hade uppenbarat sig för honom.
8. Sedan flyttade han därifrån till bergsbygden öster om Betel och
slog där upp sitt tält, så att han hade Betel i väster och Ai i
öster; och han byggde där ett altare åt HERREN och åkallade
HERRENS namn.
9. Sedan bröt Abram upp därifrån och drog sig allt längre mot
Sydlandet.

10. Men hungersnöd uppstod i landet, och Abram drog ned till Egypten
för att bo där någon tid, eftersom hungersnöden var så svår i
landet.
11. Men när han nalkades Egypten sade han till sin hustru Sarai:
»Jag vet ju att du är en skön kvinna.
12. Om nu egyptierna tänka, när de få se dig: 'Hon är hans hustru',
så skola de dräpa mig, under det att de låta dig leva.
13. Säg därför att du är min syster, så att det går mig väl för din
skull, och så att jag för din skull får leva.»
14. Då nu Abram kom till Egypten, sågo egyptierna att hon var en
mycket skön kvinna.
15. Och när Faraos hövdingar fingo se henne, prisade de henne för
Farao, och så blev kvinnan tagen in i Faraos hus.
16. Och Abram blev av honom väl behandlad för hennes skull, så att
han fick får, fäkreatur och åsnor, tjänare och tjänarinnor,
åsninnor och kameler.
17. Men HERREN hemsökte Farao och hans hus med stora plågor för
Sarais, Abrams hustrus, skull.
18. Då kallade Farao Abram till sig och sade: »Vad har du gjort mot
mig! Varför lät du mig icke veta att hon var din hustru?
19. Varför sade du: 'Hon är min syster' och vållade så, att jag tog
henne till hustru åt mig? Se, här har du nu din hustru, tag
henne och gå.»
20. Och Farao gav sina män befallning om honom, att de skulle
ledsaga honom till vägs med hans hustru och allt vad han ägde.
*01/13 Första Mosebok (Genesis), 13 Kapitlet
Första Mosebok (Genesis), 13 Kapitlet

Abrams återkomst till Kanaan. Hans
skilsmässa från Lot.

1. Så drog då Abram upp från Egypten med sin hustru och allt vad
han ägde, och Lot jämte honom, till Sydlandet.
2. Och Abram var mycket rik på boskap och på silver och guld.
3. Och han färdades ifrån lägerplats till lägerplats och kom så
från Sydlandet ända till Betel, till det ställe där hans tält
förut hade stått, mellan Betel och Ai,
4. dit där han förra gången hade rest ett altare. Och där åkallade
Abram HERRENS namn.

5. Men Lot, som drog med Abram, hade också får och fäkreatur och
tält.
6. Och landet räckte icke till för dem, så att de kunde bo
tillsammans; ty deras ägodelar voro för stora för att de skulle
kunna bo tillsammans;
7. och tvister uppstodo mellan Abrams och Lots boskapsherdar.
Tillika bodde på den tiden kananéerna och perisséerna där i
landet.
8. Då sade Abram till Lot: »Icke skall någon tvist vara mellan mig
och dig, och mellan mina herdar och dina herdar; vi äro ju
fränder.
9. Ligger icke hela landet öppet för dig? Skilj dig ifrån mig;
vill du åt vänster, så går jag åt höger, och vill du åt höger, så
går jag åt vänster.»
10. Då lyfte Lot upp sina ögon och såg att hela Jordanslätten
överallt var vattenrik. Innan HERREN fördärvade Sodom och
Gomorra, var den nämligen såsom HERRENS lustgård, såsom Egyptens
land, ända fram emot Soar.
11. Så utvalde då Lot åt sig hela Jordanslätten. Och Lot bröt upp
och drog österut, och de skildes så från varandra.
12. Abram förblev boende i Kanaans land, och Lot bodde i städerna på
Slätten och drog med sina tält ända inemot Sodom.
13. Men folket i Sodom var mycket ont och syndigt inför HERREN.

14. Och HERREN sade till Abram, sedan Lot hade skilt sig från honom:
»Lyft upp dina ögon och se, från den plats där du står, mot norr
och söder och öster och väster.»
15. Ty hela det land som du nu ser skall jag giva åt dig och din säd
för evärdlig tid.
16. Och jag skall låta din säd bliva såsom stoftet på jorden; kan
någon räkna stoftet på jorden, så skall ock din säd kunna
räknas.
17. Stå upp och drag igenom landet efter dess längd och dess bredd,
ty åt dig skall jag giva det.»
18. Och Abram drog åstad med sina tält och kom och bosatte sig vid
Mamres terebintlund invid Hebron; och han byggde där ett altare
åt HERREN.
*01/14 Första Mosebok (Genesis), 14 Kapitlet
Första Mosebok (Genesis), 14 Kapitlet

Kedorlaomers krigståg. Lots befrielse.
Abram och Melki-Sedek.

1. På den tid då Amrafel var konung i Sinear, Arjok konung i
Ellasar, Kedorlaomer konung i Elam och Tideal konung över Goim,
hände sig
2. att dessa begynte krig mot Bera, konungen i Sodom, Birsa,
konungen i Gomorra, Sinab, konungen i Adma, Semeber, konungen i
Seboim, och mot konungen i Bela, det är Soar.
3. De förenade sig alla och tågade till Siddimsdalen, där Salthavet
nu är.
4. I tolv år hade de varit under Kedorlaomer, men i det trettonde
året hade de avfallit.
5. Så kom nu i det fjortonde året Kedorlaomer med de konungar som
voro på hans sida; och de slogo rafaéerna i Asterot-Karnaim,
suséerna i Ham, eméerna i Save-Kirjataim
6. och horéerna på deras berg Seir och drevo dem ända till El-Paran
vid öknen.
7. Sedan vände de om och kommo till En-Mispat, det är Kades, och
härjade amalekiternas hela land; de slogo ock amoréerna som
bodde i Hasason-Tamar.
8. Då drogo konungen i Sodom, konungen i Gomorra, konungen i Adma,
konungen i Seboim och konungen i Bela, det är Soar, ut och
ställde upp sig i Siddimsdalen till strid mot dem --
9. mot Kedorlaomer, konungen i Elam, Tideal, konungen över Goim,
Amrafel, konungen i Sinear, och Arjok, konungen i Ellasar, fyra
konungar mot de fem.
10. Men Siddimsdalen var full av jordbecksgropar. Och konungarna i
Sodom och Gomorra måste fly och föllo då i dessa, och de som
kommo undan flydde till bergsbygden.
11. Så togo de allt gods som fanns i Sodom och Gomorra, och alla
livsmedel där, och tågade bort;
12. de togo ock med sig Lot, Abrams brorson, och hans ägodelar, när
de tågade bort; ty denne bodde i Sodom.
13. Men en av de räddade kom och berättade detta för Abram, hebréen;
denne bodde vid den terebintlund som tillhörde amoréen Mamre,
Eskols och Aners broder, och dessa voro i förbund med Abram.
14. Då nu Abram hörde att hans frände var fången, lät han sina mest
beprövade tjänare, sådana som voro födda i hans hus, tre hundra
aderton män, rycka ut, och förföljde fienderna ända till Dan.
15. Och han delade sitt folk och överföll dem så om natten med sina
tjänare och slog dem, och förföljde dem sedan ända till Hoba,
norr om Damaskus,
16. och tog tillbaka allt godset; sin frände Lot och hans ägodelar
tog han ock tillbaka, ävensom kvinnorna och det övriga folket.

17. Då han nu var på återvägen, sedan han hade slagit Kedorlaomer
och de konungar som voro på hans sida, gick konungen i Sodom
honom till mötes i Savedalen, det är Konungsdalen.
18. Och Melki-Sedek, konungen i Salem, lät bära ut bröd och vin;
denne var präst åt Gud den Högste.
19. Och han välsignade honom och sade: »Välsignad vare Abram av Gud
den Högste, himmelens och jordens skapare!
20. Och välsignad vare Gud den Högste, som har givit dina ovänner i
din hand!» Och Abram gav honom tionde av allt.
21. Och konungen i Sodom sade till Abram: »Giv mig folket; godset må
du behålla för dig själv.»
22. Men Abram svarade konungen i Sodom: »Jag lyfter min hand upp
till HERREN, till Gud den Högste, himmelens och jordens skapare,
och betygar
23. att jag icke vill taga ens en tråd eller en skorem, än mindre
något annat som tillhör dig. Du skall icke kunna säga: 'Jag har
riktat Abram.'
24. Jag vill intet hava; det är nog med vad mina män hava förtärt
och den del som tillkommer mina följeslagare. Aner, Eskol och
Mamre, de må få sin del.»
*01/15 Första Mosebok (Genesis), 15 Kapitlet
Första Mosebok (Genesis), 15 Kapitlet

Herrens förbund med Abram.

1. En tid härefter kom HERRENS ord i en syn till Abram; han sade:
»Frukta icke, Abram, jag är din sköld, din lön skall bliva
mycket stor.»
2. Men Abram sade: »Herre, HERRE, vad vill du då giva mig? Jag går
ju barnlös bort, och arvinge till mitt hus bliver en man från
Damaskus, Elieser.»
3. Och Abram sade ytterligare: »Mig har du icke givit någon
livsfrukt; en av mitt husfolk skall bliva min arvinge.»
4. Men se, HERRENS ord kom till honom; han sade: »Nej, denne skall
icke bliva din arvinge, utan en som utgår från ditt eget liv
skall bliva din arvinge.»
5. Och han förde honom ut och sade: »Skåda upp till himmelen, och
räkna stjärnorna, om du kan räkna dem.» Och han sade till
honom: »Så skall din säd bliva.»
6. Och han trodde på HERREN; och han räknade honom det till
rättfärdighet.

7. Och han sade till honom: »Jag är HERREN, som har fört dig ut
från det kaldeiska Ur för att giva dig detta land till
besittning.»
8. Han svarade: »Herre, HERRE, varav skall jag veta att jag skall
besitta det?»
9. Då sade han till honom: »Tag åt mig en treårig kviga, en treårig
get och en treårig vädur, därtill en turturduva och en ung
duva.»
10. Och han tog åt honom alla dessa djur och styckade dem mitt itu
och lade styckena mitt emot varandra; dock styckade han icke
fåglarna.
11. Och rovfåglarna slogo ned på de döda kropparna, men Abram drev
bort dem.

12. När nu solen var nära att gå ned och en tung sömn hade fallit på
Abram, se, då kom en förskräckelse över honom och ett stort
mörker.
13. Och han sade till Abram: »Det skall du veta, att din säd skall
komma att leva såsom främlingar i ett land som icke tillhör dem,
och de skola där vara trälar, och man skall förtrycka dem; så
skall ske i fyra hundra år.»
14. Men det folk vars trälar de bliva skall jag ock döma. Sedan
skola de draga ut med stora ägodelar.
15. Men du själv skall gå till dina fäder i frid och bliva begraven
i en god ålder.
16. Och i det fjärde släktet skall din säd komma hit tillbaka. Ty
ännu hava icke amoréerna fyllt sin missgärnings mått.»

17. Då nu solen hade gått ned och det hade blivit alldeles mörkt,
syntes en rykande ugn med flammande låga, som for fram mellan
styckena.
18. På den dagen slöt HERREN ett förbund med Abram och sade: »Åt din
säd skall jag giva detta land, från Egyptens flod ända till den
stora floden, till floden Frat:
19. kainéernas, kenaséernas, kadmonéernas,
20. hetiternas, perisséernas, rafaéernas,
21. amoréernas, kananéernas, girgaséernas och jebuséernas land.»
*01/16 Första Mosebok (Genesis), 16 Kapitlet
Första Mosebok (Genesis), 16 Kapitlet

Hagar och Ismael.

1. Och Sarai, Abrams hustru, hade icke fött barn åt honom. Men hon
hade en egyptisk tjänstekvinna, som hette Hagar;
2. och Sarai sade till Abram: »Se, HERREN har gjort mig ofruktsam,
så att jag icke föder barn; gå in till min tjänstekvinna,
kanhända skall jag få avkomma genom henne.» Abram lyssnade till
Sarais ord;
3. och Sarai, Abrams hustru, tog sin egyptiska tjänstekvinna Hagar
och gav henne till hustru åt sin man Abram, sedan denne hade
bott tio år i Kanaans land.
4. Och han gick in till Hagar, och hon blev havande. När hon nu
såg att hon var havande, ringaktade hon sin fru.
5. Då sade Sarai till Abram: »Den orätt mig sker komme över dig.
Jag själv lade min tjänstekvinna i din famn, men då hon nu ser
att hon är havande, ringaktar hon mig. HERREN döme mellan mig
och dig.»
6. Abram sade till Sarai: »Din tjänstekvinna är ju i din hand, gör
med henne vad du finner för gott.» När då Sarai tuktade henne,
flydde hon bort ifrån henne.

7. Men HERRENS ängel kom emot henne vid en vattenkälla i öknen, den
källa som ligger vid vägen till Sur.
8. Och han sade: »Hagar, Sarais tjänstekvinna, varifrån kommer du,
och vart går du?» Hon svarade: »Jag är stadd på flykt ifrån min
fru Sarai.»
9. Då sade HERRENS ängel till henne: »Vänd tillbaka till din fru,
och ödmjuka dig under henne.»
10. Och HERRENS ängel sade till henne: »Jag skall göra din säd
mycket talrik, så att man icke skall kunna räkna den för dess
myckenhets skull.»
11. Ytterligare sade HERRENS ängel till henne: »Se, du är havande
och skall föda en son; honom skall du giva namnet Ismael[1],
därför att HERREN har hört ditt lidande.
12. Och han skall bliva lik en vildåsna; hans hand skall vara emot
var man, och var mans hand emot honom; och han skall ligga i
strid med alla sina bröder.»
13. Och hon gav HERREN, som hade talat med henne, ett namn, i det
hon sade: »Du är Seendets Gud.» Hon tänkte nämligen: »Har jag
då verkligen här fått se en skymt av <spärr>honom som ser
mig</spärr>[2]?»
14. Därav kallades brunnen Beer-Lahai-Roi; den ligger mellan Kades
och Bered.

15. Och Hagar födde åt Abram en son; och Abram gav den son som Hagar
hade fött åt honom namnet Ismael.
16. Och Abram var åttiosex år gammal, när Hagar födde Ismael åt
Abram.

[1] D. ä. Gud hör.
[2] Hebr. roí.
*01/17 Första Mosebok (Genesis), 17 Kapitlet
Första Mosebok (Genesis), 17 Kapitlet

Löftet om Isak. Omskärelsen.

1. När Abram var nittionio år gammal, uppenbarade sig HERREN för
honom och sade till honom: »Jag är Gud den Allsmäktige. Vandra
inför mig och var ostrafflig.
2. Jag vill göra ett förbund mellan mig och dig, och jag skall
föröka dig övermåttan.»
3. Då föll Abram ned på sitt ansikte, och Gud talade så med honom:
4. »Se, det förbund som jag å min sida gör med dig är detta, att du
skall bliva en fader till många folk.
5. Därför skall du icke mer heta Abram, utan
<spärr>Abraham</spärr>[1] skall vara ditt namn, ty jag skall
låta dig bliva en fader till många folk.
6. Och jag skall göra dig övermåttan fruktsam och låta folkslag
komma av dig, och konungar skola utgå från dig.
7. Och jag skall upprätta ett förbund mellan mig och dig och din
säd efter dig, från släkte till släkte, ett evigt förbund, så
att jag skall vara din Gud och din säds efter dig;
8. och jag skall giva dig och din säd efter dig det land där du nu
bor såsom främling, hela Kanaans land, till evärdlig besittning,
och jag skall vara deras Gud.
9. Och Gud sade ytterligare till Abraham: »Du åter skall hålla mitt
förbund, du och din säd efter dig, från släkte till släkte.»
10. Och detta är det förbund mellan mig och eder och din säd efter
dig, som I skolen hålla: allt mankön bland eder skall omskäras;
11. på eder förhud skolen I omskäras, och detta skall vara tecknet
till förbundet mellan mig och eder.
12. Släkte efter släkte skall vart gossebarn bland eder omskäras,
när det är åtta dagar gammalt, jämväl den hemfödde tjänaren och
den som är köpt för penningar från något främmande folk, och som
icke är av din säd.
13. Omskäras skall både din hemfödde tjänare och den som du har köpt
för penningar; och så skall mitt förbund vara på edert kött
betygat såsom ett evigt förbund.
14. Men en oomskuren av mankön, en vilkens förhud icke har blivit
omskuren, han skall utrotas ur sin släkt; han har brutit mitt
förbund.»

15. Och Gud sade åter till Abraham: »Din hustru Sarai skall du icke
mer kalla Sarai, utan <spärr>Sara</spärr>[2] skall vara hennes
namn.
16. Och jag skall välsigna henne och skall också med henne giva dig
en son; ja, jag skall välsigna henne, och folkslag skola komma
av henne, konungar över folk skola härstamma från henne.»
17. Då föll Abraham ned på sitt ansikte och log, ty han sade vid sig
själv: »Skulle barn födas åt en man som är hundra år gammal?
Och skulle Sara föda barn, hon som är nittio år gammal?»
18. Och Abraham sade till Gud: »Måtte allenast Ismael få leva inför
dig!»
19. Då sade Gud: »Nej, din hustru Sara skall föda dig en son, och du
skall giva honom namnet Isak; och med honom skall jag upprätta
mitt förbund, ett evigt förbund, som skall gälla hans säd efter
honom.
20. Men angående Ismael har jag ock hört din bön; se, jag skall
välsigna honom och göra honom fruktsam och föröka honom
övermåttan. Tolv hövdingar skall han få till söner, och jag
skall göra honom till ett stort folk.
21. Men mitt förbund skall jag upprätta med Isak, honom som Sara
skall föda åt dig vid denna tid nästa år.»
22. Då Gud nu hade talat ut med Abraham, for han upp från honom.

23. Och Abraham tog sin son Ismael och alla sina tjänare, de
hemfödda och de som voro köpta för penningar, allt mankön bland
Abrahams husfolk, och omskar på denna samma dag deras förhud,
såsom Gud hade tillsagt honom.
24. Och Abraham var nittionio år gammal, när hans förhud blev
omskuren.
25. Och hans son Ismael var tretton år gammal, när hans förhud blev
omskuren.
26. På denna samma dag omskuros Abraham och hans son Ismael;
27. och alla män i hans hus, de hemfödda tjänarna och de som voro
köpta för penningar ifrån främmande folk, blevo omskurna tillika
med honom.

[1] D. ä. fader till många.
[2] D. ä. furstinna.
*01/18 Första Mosebok (Genesis), 18 Kapitlet
Första Mosebok (Genesis), 18 Kapitlet

HERRENS besök hos Abraham. Förnyat löfte
till Sara. Abrahams förbön för Sodom.

1. Och HERREN uppenbarade sig för honom vid Mamres terebintlund, där
han satt vid ingången till sitt tält, då det var som hetast på
dagen.
2. När han lyfte upp sina ögon, fick han se tre män stå framför sig.
Och då han såg dem, skyndade han emot dem från tältets ingång och
bugade sig ned till jorden
3. och sade: »Herre, har jag funnit nåd för dina ögon, så gå icke
förbi din tjänare.
4. Låt mig hämta litet vatten, så att I kunnen två edra fötter; och
vilen eder under trädet.
5. Jag vill ock hämta ett stycke bröd, så att I kunnen vederkvicka
eder, innan I gån vidare, eftersom I nu haven tagit vägen förbi
eder tjänare.» De sade: »Gör såsom du har sagt.»
6. Och Abraham skyndade in i tältet till Sara och sade: »Skynda dig
och tag tre sea-mått fint mjöl, knåda det och baka kakor.»
7. Men själv hastade Abraham bort till boskapen och tog en god
ungkalv och gav den åt sin tjänare, och denne skyndade sig att
tillreda den.
8. Och han tog gräddmjölk och söt mjölk och kalven, som han hade
låtit tillreda, och satte fram för dem; och han stod själv hos
dem under trädet, medan de åto.

9. Och de sade till honom: »Var är din hustru Sara?» Han svarade:
»Därinne i tältet.»
10. Då sade han: »Jag skall komma tillbaka till dig nästa år vid
denna tid, och se, då skall din hustru Sara hava en son.» Detta
hörde Sara, där hon stod i ingången till tältet, som var bakom
honom.
11. Men Abraham och Sara voro gamla och komna till hög ålder, och
Sara hade icke mer, såsom kvinnor pläga hava.
12. Därför log Sara vid sig själv och tänkte: »Skulle jag väl nu på
min ålderdom giva mig till lusta, nu då också min herre är
gammal?»
13. Men HERREN sade till Abraham: »Varför log Sara och tänkte:
'Skulle jag verkligen föda barn, så gammal som jag är?'
14. Är då något så underbart, att HERREN icke skulle förmå det? På
den bestämda tiden skall jag komma tillbaka till dig, vid denna
tid nästa år, och då skall Sara hava en son.»
15. Då nekade Sara och sade: »Jag log icke»; ty hon blev förskräckt.
Men han sade: »Jo, du log.»

16. Och männen stodo upp för att gå därifrån och vände sina blickar
ned mot Sodom, och Abraham gick med för att ledsaga dem.
17. Och HERREN sade: »Kan jag väl dölja för Abraham vad jag tänker
göra?
18. Av Abraham skall ju bliva ett stort och mäktigt folk, och i
honom skola alla folk på jorden varda välsignade.
19. Ty därtill har jag utvalt honom, för att han skall bjuda sina
barn och sitt hus efter sig att hålla HERRENS väg och öva
rättfärdighet och rätt, på det att HERREN må låta det komma över
Abraham, som han har lovat honom.»

20. Och HERREN sade: »Ropet från Sodom och Gomorra är stort, och
deras synd är mycket svår;
21. därför vill jag gå ditned och se om de verkligen i allt hava
gjort efter det rop som har kommit till mig; om så icke är, vill
jag veta det.»
22. Och männen begåvo sig därifrån och gingo mot Sodom; men Abraham
stod ännu kvar inför HERREN.
23. Och Abraham trädde närmare och sade: »Vill du då förgöra den
rättfärdige tillika med den ogudaktige?
24. Kanhända finnas femtio rättfärdiga i staden; vill du då förgöra
den och icke skona orten för de femtio rättfärdigas skull som
finnas där?
25. Bort det, att du skulle så göra och döda den rättfärdige tillika
med den ogudaktige, så att det skulle gå den rättfärdige likasom
den ogudaktige; bort det ifrån dig! Skulle han som är hela
jordens domare icke göra vad rätt är?»
26. HERREN sade: »Om jag i Sodom finner femtio rättfärdiga inom
staden, så vill jag skona orten för deras skull.»
27. Men Abraham svarade och sade: »Se, jag har dristat mig att tala
till Herren, fastän jag är stoft och aska.»
28. Kanhända skall det fattas fem i de femtio rättfärdiga; vill du
då för de fems skull fördärva hela staden?» Han sade: »Om jag
där finner fyrtiofem; så skall jag icke fördärva den.»
29. Men han fortfor att tala till honom och sade: »Kanhända skola
fyrtio finnas där.» Han svarade: »Jag skall då icke göra det,
för de fyrtios skull.»
30. Då sade han: »Herre, vredgas icke över att jag ännu talar något.
Kanhända skola trettio finnas där.» Han svarade: »Om jag där
finner trettio, så skall jag icke göra det.»
31. Men han sade: »Se, jag har dristat mig att tala till Herren.
Kanhända skola tjugu finnas där.» Han svarade: »Jag skall då
icke fördärva den, för de tjugus skull.»
32. Då sade han: »Herre, vredgas icke över att jag talar allenast
ännu en gång. Kanhända skola tio finnas där.» Han svarade: »Jag
skall då icke fördärva den, för de tios skull.»
33. Och HERREN gick bort, sedan han hade talat ut med Abraham; och
Abraham vände tillbaka hem.
*01/19 Första Mosebok (Genesis), 19 Kapitlet
Första Mosebok (Genesis), 19 Kapitlet

Sodoms förstöring. Lots hustru och
döttrar.

1. Och de två änglarna kommo om aftonen till Sodom, och Lot satt då
i Sodoms port. När Lot fick se dem, stod han upp och gick emot
dem och föll ned till jorden på sitt ansikte
2. och sade: »I herrar, tagen härbärge i eder tjänares hus och
stannen där över natten, och tvån edra fötter; sedan kunnen I i
morgon bittida fortsätta eder färd.» De svarade: »Nej, vi vilja
stanna på gatan över natten.»
3. Men han bad dem så enträget, att de togo härbärge hos honom och
kommo in i hans hus. Och han tillredde en måltid åt dem och
bakade osyrat bröd, och de åto.

4. Men innan de hade lagt sig, omringades huset av männen i staden,
Sodoms män, både unga och gamla, allt folket, så många de voro.
5. Dessa kallade på Lot och sade till honom: »Var äro de män som
hava kommit till dig i natt? För dem ut till oss, så att vi få
känna dem.»
6. Då gick Lot ut till dem i porten och stängde dörren efter sig
7. och sade: »Mina bröder, gören icke så illa.
8. Se, jag har två döttrar, som ännu icke veta av någon man. Dem
vill jag föra ut till eder, så kunnen I göra med dem vad I
finnen för gott. Gören allenast icke något mot dessa män,
eftersom de nu hava gått in under skuggan av mitt tak.»
9. Men de svarade: »Bort med dig!» Och de sade ytterligare: »Denne,
en ensam man, har kommit hit och bor här såsom främling, och han
vill dock ständigt upphäva sig som domare. Men nu skola vi göra
dig mer ont än dem.» Och de trängde med våld in på mannen Lot
och stormade fram för att spränga dörren.
10. Då räckte männen ut sina händer och togo Lot in till sig i huset
och stängde dörren.
11. Och de män som stodo utanför husets port slogo de med blindhet,
både små och stora, så att de förgäves sökte finna porten.
12. Och männen sade till Lot: »Har du någon mer här, någon måg,
eller några söner eller döttrar, eller någon annan som tillhör
dig i staden, så för dem bort ifrån detta ställe.
13. Ty vi skola fördärva detta ställe; ropet från dem har blivit så
stort inför HERREN, att HERREN har utsänt oss till att fördärva
dem.»
14. Då gick Lot ut och talade till sina mågar, som skulle få hans
döttrar, och sade: »Stån upp och gån bort ifrån detta ställe; ty
HERREN skall fördärva staden.» Men hans mågar menade att han
skämtade.

15. När nu morgonrodnaden gick upp, manade änglarna på Lot och sade:
»Stå upp och tag med dig din hustru och dina båda döttrar, som
du har hos dig, på det att du icke må förgås genom stadens
missgärning.»
16. Och då han ännu dröjde, togo männen honom vid handen jämte hans
hustru och hans båda döttrar, ty HERREN ville skona honom; och
de förde honom ut, och när de voro utanför staden, släppte de
honom.
17. Och medan de förde dem ut, sade den ene: »Fly för ditt livs
skull; se dig icke tillbaka, och dröj ingenstädes på Slätten.
Fly undan till bergen, så att du icke förgås.»
18. Men Lot sade till dem: »Ack nej, Herre.
19. Se, din tjänare har ju funnit nåd för dina ögon, och stor är den
barmhärtighet som du gör med mig, då du vill rädda mitt liv; men
jag förmår icke fly undan till bergen; jag rädes att olyckan
hinner mig, så att jag omkommer.
20. Se, staden därborta ligger helt nära, och det är lätt att fly
dit, och den är liten; låt mig fly undan dit -- den är ju så
liten -- på det att jag må bliva vid liv.»
21. Då svarade han honom: »Välan, jag skall ock häri göra dig till
viljes; jag skall icke omstörta den stad som du talar om.
22. Men skynda att fly undan dit; ty jag kan intet göra, förrän du
har kommit dit.» Därav fick staden namnet
<spärr>Soar</spärr>[1].

23. Då nu solen hade gått upp över jorden och Lot hade kommit till
Soar,
24. lät HERREN svavel och eld regna från himmelen, från HERREN, över
Sodom och Gomorra;
25. och han omstörtade dessa städer med hela Slätten och alla dem
som bodde i städerna och det som växte på marken.
26. Och Lots hustru, som följde efter honom, såg sig tillbaka; då
blev hon en saltstod.
27. Och när Abraham bittida följande morgon gick till den plats där
han hade stått inför HERREN,
28. och blickade ned över Sodom och Gomorra och över hela
Slättlandet, då fick han se en rök stiga upp från landet, lik
röken från en smältugn.

29. Så skedde då, att när Gud fördärvade städerna på Slätten, tänkte
han på Abraham och lät Lot komma undan omstörtningen, då han
omstörtade städerna där Lot hade bott.

30. Och Lot drog upp från Soar till bergsbygden och bodde där med
sina båda döttrar, ty han fruktade för att bo kvar i Soar; och
han bodde med sina båda döttrar i en grotta.
31. Då sade den äldre till den yngre: »Vår fader är gammal, och
ingen man finnes i landet, som kan gå in till oss efter all
världens sedvänja.
32. Kom, låt oss giva vår fader vin att dricka och lägga oss hos
honom, för att vi må skaffa oss livsfrukt genom vår fader.»
33. Så gåvo de sin fader vin att dricka den natten, och den äldre
gick in och lade sig hos sin fader, och han märkte icke när hon
lade sig, ej heller när hon stod upp.
34. Dagen därefter sade den äldre till den yngre: »Se, jag låg i
natt hos min fader; låt oss också denna natt giva honom vin att
dricka, och gå du in och lägg dig hos honom, för att vi må skaffa
oss livsfrukt genom vår fader.»
35. Så gåvo de också den natten sin fader vin att dricka; och den
yngre gick och lade sig hos honom, och han märkte icke när hon
lade sig, ej heller när hon stod upp.
36. Så blevo Lots båda döttrar havande genom sin fader.
37. Och den äldre födde en son, och hon gav honom namnet Moab; från
honom härstamma moabiterna ända till denna dag.
38. Den yngre födde ock en son, och hon gav honom namnet Ben-Ammi;
från honom härstamma Ammons barn ända till denna dag.

[1] D. ä. litenhet.
*01/20 Första Mosebok (Genesis), 20 Kapitlet
Första Mosebok (Genesis), 20 Kapitlet

Abraham och hans hustru i Gerar.

1. Och Abraham bröt upp därifrån och drog till Sydlandet; där
uppehöll han sig mellan Kades och Sur, och någon tid bodde han i
Gerar.
2. Och Abraham sade om sin hustru Sara att hon var hans syster. Då
sände Abimelek, konungen i Gerar, och lät hämta Sara till sig.
3. Men Gud kom till Abimelek i en dröm om natten och sade till
honom: »Se, du måste dö för den kvinnas skull som du har tagit
till dig, fast hon är en annan mans äkta hustru.»
4. Men Abimelek hade icke kommit vid henne. Och han svarade:
»Herre, vill du då dräpa också rättfärdiga människor?
5. Sade han icke själv till mig: 'Hon är min syster'? Och likaså
sade hon: 'Han är min broder.' I mitt hjärtas oskuld och med
rena händer har jag gjort detta.»
6. Då sade Gud till honom i drömmen: »Ja, jag vet att du har gjort
detta i ditt hjärtas oskuld, och jag har själv hindrat dig från
att synda mot mig; därför har jag icke tillstatt dig att komma
vid henne.
7. Men giv nu mannen hans hustru tillbaka; ty han är en profet.
Och han må bedja för dig, så att du får leva. Men om du icke
giver henne tillbaka, så vet att du skall döden dö, du själv och
alla som tillhöra dig.

8. Då stod Abimelek upp bittida om morgonen och kallade till sig
alla sina tjänare och berättade allt detta för dem; och männen
blevo mycket förskräckta.
9. Sedan kallade Abimelek Abraham till sig och sade till honom:
»Vad har du gjort mot oss! Vari har jag försyndat mig mot dig,
eftersom du har velat komma mig och mitt rike att begå en så
stor synd? På otillbörligt sätt har du handlat mot mig.»
10. Och Abimelek sade ytterligare till Abraham: »Vad var din mening,
när du gjorde detta?»
11. Abraham svarade: »Jag tänkte: 'På denna ort fruktar man nog icke
Gud; de skola dräpa mig för min hustrus skull.'
12. Hon är också verkligen min syster, min faders dotter, fastän
icke min moders dotter; och så blev hon min hustru.
13. Men när Gud sände mig ut på vandring bort ifrån min faders hus,
sade jag till henne: 'Bevisa mig din kärlek därmed att du säger
om mig, varthelst vi komma, att jag är din broder.'»
14. Då tog Abimelek får och fäkreatur, tjänare och tjänarinnor och
gav dem åt Abraham. Han gav honom ock hans hustru Sara
tillbaka.
15. Och Abimelek sade: »Se, mitt land ligger öppet för dig; du må bo
var du finner för gott.»
16. Och till Sara sade han: »Se, jag giver åt din broder tusen
siklar silver; det skall för dig vara en försoningsgåva inför
allt ditt folk. Så har du inför alla fått upprättelse.»
17. Och Abraham bad till Gud, och Gud botade Abimelek och hans hustru
och hans tjänstekvinnor, så att de åter kunde föda barn.
18. HERREN hade nämligen gjort alla kvinnor i Abimeleks hus
ofruktsamma, för Saras, Abrahams hustrus, skull.
*01/21 Första Mosebok (Genesis), 21 Kapitlet
Första Mosebok (Genesis), 21 Kapitlet

Isaks födelse. Ismael och Hagar i öknen.
Abrahams förbund med Abimelek.

1. Och HERREN såg till Sara, såsom han hade lovat, och HERREN
gjorde med Sara såsom han hade sagt.
2. Sara blev havande och födde åt Abraham en son på hans ålderdom,
vid den bestämda tid som Gud hade sagt honom.
3. Och Abraham gav den son som var född åt honom, den som Sara hade
fött åt honom, namnet Isak.
4. Och Abraham omskar sin son Isak, när denne var åtta dagar
gammal, såsom Gud hade bjudit honom.
5. Och Abraham var hundra år gammal, när hans son Isak föddes åt
honom.
6. Och Sara sade: »Gud har berett mig ett löje; var och en som får
höra detta skall le mot mig.»
7. Och hon sade: »Vem skulle hava sagt Abraham att Sara skulle giva
barn di? Och nu har jag fött honom en son på hans ålderdom!»

8. Och barnet växte upp och blev avvant; och den dag då Isak
avvandes gjorde Abraham ett stort gästabud.
9. Då fick Sara se Hagars, den egyptiska kvinnans, son, som denna
hade fött åt Abraham, leka och skämta;
10. och hon sade till Abraham: »Driv ut denna tjänstekvinna och
hennes son, ty denna tjänstekvinnas son skall icke ärva med min
son Isak.»
11. Det talet misshagade Abraham mycket för hans sons skull.
12. Men Gud sade till Abraham: »Du må icke för gossens och för din
tjänstekvinnas skull låta detta misshaga dig. Lyssna till Sara
i allt vad hon säger dig; ty genom Isak är det som säd skall
uppkallas efter dig.
13. Men också tjänstekvinnans son skall jag göra till ett folk,
därför att han är din säd.»

14. Bittida följande morgon tog Abraham bröd och en lägel med vatten
och gav det åt Hagar; han lade det på hennes rygg och gav henne
barnet med och lät henne gå. Och hon begav sig åstad och irrade
omkring i Beer-Sebas öken.
15. Men när vattnet i lägeln hade tagit slut, kastade hon barnet
ifrån sig under en buske
16. och gick bort och satte sig ett stycke därifrån, på ett
bågskotts avstånd, ty hon tänkte: »Jag förmår icke se på, huru
barnet dör.» Och där hon nu satt, på något avstånd, brast hon ut
i gråt.
17. Då hörde Gud gossens röst, och Guds ängel ropade till Hagar från
himmelen och sade till henne: »Vad fattas dig, Hagar? Frukta
icke; ty Gud har hört gossens röst, där han ligger.
18. Gå och lyft upp gossen, och tag honom vid handen; jag skall göra
honom till ett stort folk.»
19. Och Gud öppnade hennes ögon, så att hon blev varse en
vattenbrunn. Och hon gick dit och fyllde sin lägel med vatten
och gav gossen att dricka.
20. Och Gud var med gossen, och han växte upp och bodde i öknen och
blev med tiden en bågskytt.
21. Han bodde i öknen Paran; och hans moder tog en hustru åt honom
från Egyptens land.

22. Vid den tiden kom Abimelek med Pikol, sin härhövitsman, och
talade med Abraham och sade: »Gud är med dig i allt vad du gör.
23. Så lova mig nu här med ed vid Gud att du icke skall göra dig
skyldig till något svek mot mig eller mina barn och
efterkommande, utan att du skall bevisa mig och det land där du
nu bor såsom främling samma godhet som jag har bevisat dig.»
24. Abraham sade: »Det vill jag lova dig.»
25. Dock gjorde Abraham Abimelek förebråelser angående en
vattenbrunn som Abimeleks tjänare hade tagit ifrån honom.
26. Men Abimelek svarade: »Jag vet icke vem som har gjort detta;
själv har du ingenting sagt mig, och jag har icke hört något
därom förrän i dag.»
27. Då tog Abraham får och fäkreatur och gav åt Abimelek; och de
slöto förbund med varandra.
28. Men Abraham ställde sju lamm av hjorden avsides.
29. Då sade Abimelek till Abraham: »Vad betyda de sju lammen som du
har ställt där avsides?»
30. Han svarade: »Dessa sju lamm skall du taga emot av mig, för att
detta må vara mig till ett vittnesbörd därom att det är jag som
har grävt denna brunn.»
31. Därav kallades det stället <spärr>Beer-Seba</spärr>[1], eftersom
de båda där gingo eden.
32. När de så hade slutit förbund vid Beer-Seba, stodo Abimelek och
hans härhövitsman Pikol upp och vände tillbaka till filistéernas
land.

33. Och Abraham planterade en tamarisk vid Beer-Seba och åkallade
där HERRENS, den evige Gudens, namn.
34. Och Abraham bodde i filistéernas land en lång tid.

[1] D. ä. sjubrunnen; i hebreiskan hava orden för »sju» och »ed»
likhet med varandra.
*01/22 Första Mosebok (Genesis), 22 Kapitlet
Första Mosebok (Genesis), 22 Kapitlet

Abraham prövas av Gud genom befallningen
att offra Isak. Nahors släkttavla.

1. En tid härefter hände sig att Gud satte Abraham på prov. Han
sade till honom: »Abraham!» Han svarade: »Här är jag.»
2. Då sade han: »Tag din son Isak, din ende son, som du har kär,
och gå bort till Moria land, och offra honom där såsom
brännoffer, på ett berg som jag skall säga dig.»

3. Bittida följande morgon lastade Abraham sin åsna och tog med sig
två sina tjänare och sin son Isak; och sedan han hade huggit
sönder ved till brännoffer, bröt han upp och begav sig på väg
till den plats som Gud hade sagt honom.
4. När nu Abraham på tredje dagen lyfte upp sina ögon och fick se
platsen på avstånd,
5. sade han till sina tjänare: »Stannen I här med åsnan; jag och
gossen vilja gå ditbort. När vi hava tillbett, skola vi komma
tillbaka till eder.»
6. Och Abraham tog veden till brännoffret och lade den på sin son
Isak, men själv tog han elden och kniven, och de gingo så båda
tillsammans.
7. Då talade Isak till sin fader Abraham och sade: »Min fader!»
Han svarade: »Vad vill du, min son?» Han sade: »Se, här är
elden och veden, men var är fåret till brännoffret?»
8. Abraham svarade: »Gud utser nog åt sig fåret till brännoffret,
min son.» Så gingo de båda tillsammans.

9. När de nu hade kommit till den plats som Gud hade sagt Abraham,
byggde han där ett altare och lade veden därpå, sedan band han
sin son Isak och lade honom på altaret ovanpå veden.
10. Och Abraham räckte ut sin hand och tog kniven för att slakta sin
son.
11. Då ropade HERRENS ängel till honom från himmelen och sade:
»Abraham! Abraham!» Han svarade: »Här är jag.»
12. Då sade han: »Låt icke din hand komma vid gossen, och gör honom
intet; ty nu vet jag att du fruktar Gud, nu då du icke har
undanhållit mig din ende son.»
13. När då Abraham lyfte upp sina ögon, fick han bakom sig se en
vädur, som hade fastnat med sina horn i ett snår; och Abraham
gick dit och tog väduren och offrade den till brännoffer i sin
sons ställe.
14. Och Abraham gav den platsen namnet <spärr>HERREN utser</spärr>;
nu för tiden heter den <spärr>Berget där HERREN låter se
sig</spärr>.

15. Och HERRENS ängel ropade för andra gången till Abraham från
himmelen
16. och sade: »Jag svär vid mig själv, säger HERREN: Eftersom du
har gjort detta och icke undanhållit mig din ende son
17. därför skall jag rikligen välsigna dig och göra din säd talrik
såsom stjärnorna på himmelen och såsom sanden på havets strand;
och din säd skall intaga sina fienders portar.
18. Och i din säd skola alla folk på jorden välsigna sig[1], därför
att du lyssnade till mina ord.»
19. Sedan vände Abraham tillbaka till sina tjänare; och de stodo upp
och gingo tillsammans till Beer-Seba. Och Abraham bodde i
Beer-Seba.

20. En tid härefter blev så berättat för Abraham: »Se, Milka har ock
fött barn åt din broder Nahor.»
21. Barnen voro Us, hans förstfödde, och Bus, dennes broder, och
Kemuel, Arams fader,
22. vidare Kesed, Haso, Pildas, Jidlaf och Betuel.
23. Men Betuel födde Rebecka. Dessa åtta föddes av Milka åt Nahor,
Abrahams broder.
24. Och hans bihustru, som hette Reuma, födde ock barn, nämligen
Teba, Gaham, Tahas och Maaka.

[1] Se Välsigna i Ordförkl.
*01/23 Första Mosebok (Genesis), 23 Kapitlet
Första Mosebok (Genesis), 23 Kapitlet

Saras död. Abrahams gravköp.

1. Och Sara blev ett hundra tjugusju år gammal; så gammal blev
Sara.
2. Och Sara dog i Kirjat-Arba, det är Hebron, i Kanaans land. Och
Abraham kom och höll dödsklagan efter Sara och begrät henne.

3. Därefter stod Abraham upp och gick bort ifrån den döda och
talade så till Hets barn:
4. »Jag är en främling och gäst hos eder. Låten mig nu få en egen
grav hos eder, så att jag kan föra min döda dit och begrava
henne.»
5. Då svarade Hets barn Abraham och sade till honom:
6. »Hör oss, herre. Du är en Guds hövding bland oss; begrav din
döda i den förnämligaste av våra gravar. Ingen av oss skall
vägra att giva dig sin grav till att där begrava din döda.»
7. Men Abraham stod upp och bugade sig för landets folk, Hets barn;
8. och han talade med dem och sade: »Om I tillstädjen att jag för
ut min döda och begraver henne, så hören mig och läggen eder ut
för mig hos Efron, Sohars son,
9. så att han giver mig den grotta i Makpela, som tillhör honom,
och som ligger vid ändan av hans åker. Mot full betalning i
eder krets må han giva mig den till egen grav.»
10. Men Efron satt där bland Hets barn. Och Efron, hetiten, svarade
Abraham i närvaro av Hets barn, alla som bodde inom hans
stadsport; han sade:
11. »Icke så, min herre. Hör mig: Jag skänker dig åkern; grottan
som finnes där skänker jag dig ock; jag skänker dig den inför
mina landsmäns ögon; begrav där din döda.»
12. Men Abraham bugade sig för landets folk;
13. och han talade till Efron i närvaro av landets folk och sade:
»Värdes dock höra mig. Jag vill betala åkerns värde; tag emot
det av mig, och låt mig där begrava min döda.»
14. Då svarade Efron Abraham och sade till honom:
15. »Min herre, hör mig. Ett jordstycke till ett värde av fyra
hundra siklar silver, vad betyder det mellan mig och dig?
Begrav du din döda.»

16. Och Abraham förstod Efron och vägde upp åt honom den summa som
Efron hade uppgivit i närvaro av Hets barn, fyra hundra siklar
silver, sådant silver som var gångbart i handel.
17. Så skedde det att Efrons åker i Makpela, gent emot Mamre, själva
åkern med grottan som fanns där och alla träd på åkern, så
långt dess område sträckte sig runt omkring, blev överlåten åt
Abraham till egendom
18. inför Hets barns ögon, inför alla som bodde inom hans stadsport.

19. Därefter begrov Abraham sin hustru Sara i grottan på åkern i
Makpela, gent emot Mamre, det är Hebron, i Kanaans land.
20. Åkern med grottan som fanns där blev så av Hets barn överlåten
åt Abraham till egen grav.
*01/24 Första Mosebok (Genesis), 24 Kapitlet
Första Mosebok (Genesis), 24 Kapitlet

Rebecka bliver Isaks hustru.

1. Abraham var nu gammal och kommen till hög ålder, och HERREN hade
välsignat Abraham i alla stycken.
2. Då sade han till sin äldste hustjänare, den som förestod all
hans egendom: »Lägg din hand under min länd;
3. jag vill av dig taga en ed vid HERREN, himmelens Gud och jordens
Gud, att du icke till hustru åt min son skall taga en dotter
till någon av kananéerna bland vilka jag bor,
4. utan att du skall gå till mitt eget land och till min släkt och
där taga hustru åt min son Isak.»
5. Tjänaren sade till honom: »Men om så händer, att kvinnan icke
vill följa mig hit till landet, måste jag då föra din son
tillbaka till det land som du har kommit ifrån?»
6. Abraham svarade honom: »Tag dig till vara för att föra min son
dit tillbaka.
7. HERREN, himmelens Gud, som har fört mig bort ifrån min faders
hus och ifrån mitt fädernesland, han som har talat till mig och
svurit och sagt: 'Åt din säd skall jag giva detta land', han
skall sända sin ängel framför dig, så att du därifrån skall
kunna få en hustru åt min son.
8. Men om kvinnan icke vill följa dig, så är du fri ifrån denna din
ed till mig. Allenast må du icke föra min son dit tillbaka.»
9. Då lade tjänaren sin hand under sin herre Abrahams länd och
lovade honom detta med ed.

10. Och tjänaren tog tio av sin herres kameler och drog åstad med
allahanda dyrbara gåvor från sin herre; han stod upp och drog
åstad till Nahors stad i Aram-Naharaim.
11. Där lät han kamelerna lägra sig utanför staden, vid en
vattenbrunn; och det led mot aftonen, den tid då kvinnorna
plägade komma ut för att hämta vatten.
12. Och han sade: »HERRE, min herre Abrahams Gud, låt mig i dag få
ett lyckosamt möte, och gör nåd med min herre Abraham.
13. Se, jag står här vid vattenkällan, och stadsbornas döttrar komma
hitut för att hämta vatten.
14. Om jag nu säger till en flicka: 'Håll hit din kruka, och låt mig
få dricka' och hon då svarar: 'Drick; dina kameler vill jag ock
vattna', må hon då vara den som du har utsett åt din tjänare
Isak, så skall jag därav veta att du har gjort nåd med min
herre.»

15. Och se, innan han hade slutat att tala, kom Rebecka ditut, en
dotter till Betuel, som var son till Milka, Abrahams broder
Nahors hustru; och hon bar sin kruka på axeln.
16. Och flickan var mycket fager att skåda, en jungfru som ingen man
hade känt. Hon gick nu ned till källan och fyllde sin kruka och
steg så upp igen.
17. Då skyndade tjänaren emot henne och sade: »Låt mig få dricka
litet vatten ur din kruka.»
18. Hon svarade: »Drick, min herre» och lyfte strax ned krukan på
sin hand och gav honom att dricka.
19. Och sedan hon hade givit honom att dricka, sade hon: »Jag vill
ock ösa upp vatten åt dina kameler, till dess att de alla hava
fått dricka.»
20. Och hon tömde strax sin kruka i vattenhon och skyndade åter till
brunnen för att hämta vatten och öste så upp åt alla hans
kameler.
21. Men mannen såg på henne under tystnad och undrade om HERREN hade
gjort hans resa lyckosam eller icke.
22. Och när alla kamelerna hade druckit, tog mannen fram en näsring
av guld, en halv sikel i vikt, och två armband av guld, tio
siklar i vikt,
23. och frågade: »Vems dotter är du? Säg mig det. Och säg mig om
vi kunna få natthärbärge i din faders hus?»
24. Hon svarade honom: »Jag är dotter till Betuel, Milkas son, som
av henne föddes åt Nahor.»
25. Och hon sade ytterligare till honom: »Vi hava rikligt med både
halm och foder; natthärbärge kan du ock få.»
26. Då böjde mannen sig ned och tillbad HERREN
27. och sade: »Lovad vare HERREN, min herre Abrahams Gud, som icke
har tagit sin nåd och trofasthet ifrån min herre! Mig har
HERREN ledsagat på vägen, hem till min herres fränder.»
28. Och flickan skyndade åstad och berättade allt detta i sin moders
hus.

29. Men Rebecka hade en broder som hette Laban. Och Laban skyndade
åstad till mannen därute vid källan.
30. När han nämligen såg näsringen och armbanden som hans syster
bar, och när han hörde huru hans syster Rebecka berättade: 'Så
och så talade mannen till mig', då begav han sig ut till mannen,
där denne stod hos kamelerna vid källan.
31. Och han sade: »Kom in, du HERRENS välsignade; varför står du
härute? Jag har berett plats i huset, och rum finnes för
kamelerna.»
32. Så kom då mannen in i huset; och man lastade av kamelerna, och
tog fram halm och foder åt kamelerna, och vatten till att två
hans och hans följeslagares fötter.
33. Och man satte fram mat för honom; men han sade: »Jag vill icke
äta, förrän jag har framfört mitt ärende.» Laban svarade: »Så
tala då.»

34. Då sade han: »Jag är Abrahams tjänare.
35. Och HERREN har rikligen välsignat min herre, så att han har
blivit en mäktig man; han har givit honom får och fäkreatur,
silver och guld, tjänare och tjänarinnor, kameler och åsnor.
36. Och Sara, min herres hustru, har fött åt min herre en son på sin
ålderdom, och åt denne har han givit allt vad han äger.
37. Och min herre har tagit en ed av mig och sagt: 'Till hustru åt
min son skall du icke taga en dotter till någon av kananéerna i
vilkas land jag bor,
38. utan du skall gå till min faders hus och till min släkt och där
taga hustru åt min son.'
39. Då sade jag till min herre: 'Men om nu kvinnan icke vill följa
med mig?'
40. Han svarade mig: 'HERREN, inför vilken jag har vandrat, skall
sända sin ängel med dig och göra din resa lyckosam, så att du åt
min son får en hustru av min släkt och av min faders hus;
41. i sådant fall skall du vara löst från din ed till mig, när du
har kommit till min släkt. Också om de icke giva henne åt dig,
skall du vara fri ifrån eden till mig.'
42. Så kom jag i dag till källan, och jag sade: HERRE, min herre
Abrahams Gud, om du vill låta den resa på vilken jag är stadd
bliva lyckosam,
43. må det då ske, när jag nu står här vid vattenkällan, att om en
ung kvinna kommer ut för att hämta vatten och jag säger till
henne: 'Låt mig få dricka litet vatten ur din kruka'
44. och hon då svarar mig: 'Drick du; åt dina kameler vill jag ock
ösa upp vatten' -- må hon då vara den kvinna som HERREN har
utsett åt min herres son.
45. Och innan jag hade slutat att så tala för mig själv, se, då kom
Rebecka ut med sin kruka på axeln och gick ned till källan för
att hämta vatten. Då sade jag till henne: 'Låt mig få dricka.'
46. Och strax lyfte hon ned sin kruka från axeln och sade: 'Drick;
dina kameler vill jag ock vattna.' Så drack jag, och hon
vattnade också kamelerna.
47. Och jag frågade henne och sade: 'Vems dotter är du?' Hon
svarade: 'Jag är dotter till Betuel, Nahors son, som föddes åt
honom av Milka.' Då satte jag ringen i hennes näsa och
armbanden på hennes armar.
48. Och jag böjde mig ned och tillbad HERREN och lovade HERREN, min
herre Abrahams Gud, som hade ledsagat mig på den rätta vägen, så
att jag åt hans son skulle få min herres frändes dotter.
49. Om I nu viljen visa min herre kärlek och trofasthet, så sägen
mig det; varom icke, så sägen mig ock det, för att jag då må
vända mig åt annat håll, till höger eller till vänster.»

50. Då svarade Laban och Betuel och sade: »Från HERREN har detta
utgått; vi kunna i den saken intet säga till dig, varken ont
eller gott.
51. Se, där står Rebecka inför dig, tag henne och drag åstad; må hon
bliva hustru åt din herres son, såsom HERREN har sagt.»
52. När Abrahams tjänare hörde deras ord, föll han ned på jorden och
tillbad HERREN.
53. Sedan tog tjänaren fram smycken av silver och guld, så ock
kläder, och gav detta åt Rebecka. Jämväl åt hennes broder och
hennes moder gav han dyrbara skänker.
54. Och de åto och drucko, han och hans följeslagare, och stannade
sedan där över natten. Men om morgonen, när de hade stått upp,
sade han: »Låten mig nu fara till min herre.»
55. Då sade hennes broder och hennes moder: »Låt flickan stanna hos
oss några dagar, tio eller så; sedan må du fara.»
56. Men han svarade dem: »Uppehållen mig icke, eftersom HERREN har
gjort min resa lyckosam. Låten mig fara; jag vill resa hem till
min herre.»
57. Då sade de: »Vi vilja kalla hit flickan och fråga henne själv.»
58. Och de kallade Rebecka till sig och sade till henne: »Vill du
resa med denne man?» Hon svarade: »Ja.»
59. Då bestämde de att deras syster Rebecka jämte sin amma skulle
fara med Abrahams tjänare och dennes män.
60. Och de välsignade Rebecka och sade till henne: »Av dig, du vår
syster, komme tusen gånger tio tusen, och må dina avkomlingar
intaga sina fienders portar.»
61. Och Rebecka och hennes tärnor stodo upp och satte sig på
kamelerna och följde med mannen; så tog tjänaren Rebecka med sig
och for sin väg.

62. Men Isak var på väg hem från Beer-Lahai-Roi, ty han bodde i
Sydlandet.
63. Och mot aftonen hade Isak gått ut på fältet i sorgsna tankar.
När han då lyfte upp sina ögon, fick han se kameler komma.
64. Då nu också Rebecka lyfte upp sina ögon och fick se Isak, steg
hon med hast ned från kamelen;
65. och hon frågade tjänaren: »Vem är den mannen som kommer emot oss
där på fältet?» Tjänaren svarade: »Det är min herre.» Då tog
hon sin slöja och höljde sig i den.
66. Och tjänaren förtäljde för Isak huru han hade uträttat allt.
67. Och Isak förde henne in i sin moder Saras tält; och han tog
Rebecka till sig, och hon blev hans hustru, och han hade henne
kär. Så blev Isak tröstad i sorgen efter sin moder.
*01/25 Första Mosebok (Genesis), 25 Kapitlet
Första Mosebok (Genesis), 25 Kapitlet

Abrahams söner med Ketura. Hans död och
begravning. Ismaels släkttavla. Esaus
och Jakobs födelse. Esaus
förstfödslorätt.

1. Och Abraham tog sig ännu en hustru, och hon hette Ketura.
2. Hon födde åt honom Simran, Joksan, Medan, Midjan, Jisbak och
Sua.
3. Och Joksan födde Saba och Dedan, och Dedans söner voro
assuréerna, letuséerna och leumméerna.
4. Och Midjans söner voro Efa, Efer, Hanok, Abida och Eldaa. Alla
dessa voro Keturas söner.
5. Och Abraham gav allt vad han ägde åt Isak.
6. Men åt sönerna till sina bihustrur gav Abraham skänker och
skilde dem, medan han själv ännu levde, från sin son Isak och
lät dem draga österut, bort till Österlandet.

7. Och detta är antalet av Abrahams levnadsår: ett hundra
sjuttiofem år;
8. därefter gav Abraham upp andan och dog i en god ålder, gammal
och mätt på livet, och blev samlad till sina fäder.
9. Och hans söner Isak och Ismael begrovo honom i grottan i
Makpela, på hetiten Efrons, Sohars sons, åker gent emot Mamre,
10. den åker som Abraham hade köpt av Hets barn; där blev Abraham
begraven, såväl som hans hustru Sara.
11. Och efter Abrahams död välsignade Gud hans son Isak. Och Isak
bodde vid Beer-Lahai-Roi.

12. Och detta är berättelsen om Ismaels släkt, Abrahams sons, som
föddes åt Abraham av Hagar, Saras egyptiska tjänstekvinna.
13. Dessa äro namnen på Ismaels söner, med deras namn, efter deras
ättföljd: Nebajot, Ismaels förstfödde, vidare Kedar, Adbeel,
Mibsam,
14. Misma, Duma och Massa,
15. Hadad och Tema, Jetur, Nafis och Kedma.
16. Dessa voro Ismaels söner och dessa deras namn, i deras byar och
tältläger, tolv hövdingar efter deras stammar.
17. Och detta är antalet av Ismaels levnadsår: ett hundra trettiosju
år; därefter gav han upp andan och dog och blev samlad till sina
fäder.
18. Och de hade sina boningsplatser från Havila ända till Sur, som
ligger gent emot Egypten, fram emot Assyrien. Han kom i strid
med alla sina bröder.

19. Och detta är berättelsen om Isaks, Abrahams sons, släkt.
Abraham födde Isak;
20. och Isak var fyrtio år gammal, när han till hustru åt sig tog
Rebecka, som var dotter till araméen Betuel från Paddan-Aram och
syster till araméen Laban.
21. Och Isak bad till HERREN för sin hustru Rebecka, ty hon var
ofruktsam; och HERREN bönhörde honom, så att hans hustru Rebecka
blev havande.
22. Men barnen stötte varandra i hennes liv; då sade hon: »Om det
skulle gå så, varför skulle jag då vara till?» Och hon gick
bort för att fråga HERREN.
23. Och HERREN svarade henne:
»Två folk finnas i ditt liv,
två folkstammar skola ur ditt sköte söndras från varandra;
den ena stammen skall vara den andra övermäktig,
och den äldre skall tjäna den yngre.»

24. När sedan tiden var inne att hon skulle föda, se, då funnos
tvillingar i hennes liv.
25. Den som först kom fram var rödlätt och över hela kroppen såsom
en hårmantel; och de gåvo honom namnet Esau.
26. Därefter kom hans broder fram, och denne höll med sin hand i
@c "Jakob" står i spärrad stil.
Esaus häl; och han fick namnet Jakob[1]. Men Isak var sextio
år gammal, när de föddes.

27. Och barnen växte upp, och Esau blev en skicklig jägare, som höll
sig ute på marken; Jakob åter blev en fromsint man, som bodde i
tält.
28. Och Isak hade Esau kärast, ty han hade smak för villebråd; men
Rebecka hade Jakob kärast.

29. En gång, då Jakob höll på att koka något till soppa, kom Esau
hem från marken, uppgiven av hunger.
30. Och Esau sade till Jakob: »Låt mig få till livs av det röda, det
röda du har där; ty jag är uppgiven av hunger.» Därav fick han
namnet <spärr>Edom</spärr>[2].
31. Men Jakob sade: »Sälj då nu åt mig din förstfödslorätt.»
32. Esau svarade: »Jag är ju döden nära; vartill gagnar mig då min
förstfödslorätt?»
33. Jakob sade: »Så giv mig nu din ed därpå.» Och han gav honom sin
ed och sålde så sin förstfödslorätt till Jakob.
34. Men Jakob gav Esau bröd och linssoppa; och han åt och drack och
stod sedan upp och gick sin väg. Så ringa aktade Esau sin
förstfödslorätt.

[1] D. ä. den som håller i hälen; kan ock betyda: den som bedrager.
[2] D. ä. röd.
*01/26 Första Mosebok (Genesis), 26 Kapitlet
Första Mosebok (Genesis), 26 Kapitlet

Isak i Gerar och Beer-Seba. Förnyelse av
löftet till Abraham. Förbund med
Abimelek. Esaus hustrur.

1. Men en hungersnöd uppstod i landet, en ny hungersnöd, efter den
som hade varit förut, i Abrahams tid. Då begav sig Isak till
Abimelek, filistéernas konung, i Gerar.
2. Och HERREN uppenbarade sig för honom och sade: »Drag icke ned
till Egypten; bo kvar i det land som jag skall säga dig.
3. Stanna såsom främling här i landet; jag skall vara med dig och
välsigna dig, ty åt dig och din säd skall jag giva alla dessa
länder, och skall hålla den ed som jag har svurit din fader
Abraham.

4. Jag skall göra din säd talrik såsom stjärnorna på himmelen, och
jag skall giva åt din säd alla dessa länder; och i din säd skola
alla folk på jorden välsigna sig[1],
5. därför att Abraham har lyssnat till mina ord och hållit vad jag
har bjudit honom hålla, mina bud, mina stadgar och mina lagar.»
6. Så stannade Isak kvar i Gerar.

7. Och när männen på orten frågade honom om hans hustru, sade han:
»Hon är min syster.» Han fruktade nämligen för att säga att hon
var hans hustru, ty han tänkte: »Männen här på orten kunde då
dräpa mig för Rebeckas skull, eftersom hon är så fager att
skåda.»
8. Men när han hade varit där en längre tid, hände sig en gång, då
Abimelek, filistéernas konung, blickade ut genom fönstret, att
han fick se Isak kärligt skämta med sin hustru Rebecka.
9. Då kallade Abimelek Isak till sig och sade: »Hon är ju din
hustru; huru har du då kunnat säga: 'Hon är min syster'?» Isak
svarade honom: »Jag fruktade att jag annars skulle bliva dödad
för hennes skull.»
10. Då sade Abimelek: »Vad har du gjort mot oss! Huru lätt kunde
det icke hava skett att någon av folket hade lägrat din hustru?
Och så hade du dragit skuld över oss.»
11. Sedan bjöd Abimelek allt folket och sade: »Den som kommer vid
denne man eller vid hans hustru, han skall straffas med döden.»

12. Och Isak sådde där i landet och fick det året hundrafalt, ty
HERREN välsignade honom.
13. Och han blev en mäktig man; hans makt blev större och större, så
att han till slut var mycket mäktig.
14. Han ägde så många får och fäkreatur och så många tjänare, att
filistéerna begynte avundas honom.
15. Och alla de brunnar som hans faders tjänare hade grävt i hans
fader Abrahams tid, dem hade filistéerna kastat igen och fyllt
med grus.
16. Och Abimelek sade till Isak: »Drag bort ifrån oss; ty du har
blivit oss alltför mäktig.»
17. Då drog Isak bort därifrån och slog upp sitt läger i Gerars dal
och bodde där.
18. Och Isak lät åter gräva ut de vattenbrunnar som hade blivit
grävda i hans fader Abrahams tid, men som filistéerna efter
Abrahams död hade kastat igen; och han gav dem åter de namn som
hans fader hade givit dem.
19. Och Isaks tjänare grävde i dalen och funno där en brunn med
rinnande vatten.
20. Men herdarna i Gerar begynte tvista med Isaks herdar och sade:
»Vattnet är vårt.» Då gav han den brunnen namnet
<spärr>Esek</spärr>[2], eftersom de hade kivat med honom.
21. Därefter grävde de en annan brunn, men om den kommo de ock i
tvist; då gav han den namnet <spärr>Sitna</spärr>[3].
22. Sedan begav han sig därifrån till en annan plats och grävde åter
en brunn; om den tvistade de icke. Därför gav han denna namnet
<spärr>Rehobot</spärr>[4], i det han sade: »Nu har ju HERREN
givit oss utrymme, så att vi kunna föröka oss i landet.»

23. Sedan drog han därifrån upp till Beer-Seba.
24. Och HERREN uppenbarade sig för honom den natten och sade: »Jag
är Abrahams, din faders, Gud. Frukta icke, ty jag är med dig,
och jag skall välsigna dig och göra din säd talrik, för min
tjänare Abrahams skull.»
25. Då byggde han där ett altare och åkallade HERRENS namn och slog
där upp sitt tält. Och Isaks tjänare grävde där en brunn.

26. Och Abimelek begav sig till honom från Gerar med Ahussat, sin
vän[5], och Pikol, sin härhövitsman.
27. Men Isak sade till dem: »Varför kommen I till mig, I som haten
mig och haven drivit mig ifrån eder?»
28. De svarade: »Vi hava tydligt sett att HERREN är med dig; därför
tänkte vi: 'Låt oss giva varandra en ed, vi och du, så att vi
sluta ett förbund med dig,
29. att du icke skall göra oss något ont, likasom vi å vår sida
icke hava kommit vid dig, och likasom vi icke hava gjort dig
annat än gott och hava låtit dig fara i frid.' Du är nu HERRENS
välsignade.»
30. Då gjorde han ett gästabud för dem, och de åto och drucko.
31. Bittida följande morgon svuro de varandra eden; sedan lät Isak
dem gå, och de foro ifrån honom i frid.
32. Samma dag kommo Isaks tjänare och berättade för honom om den
brunn som de hade grävt och sade till honom: »Vi hava funnit
vatten.»
33. Och han kallade den Sibea. Därav heter staden Beer-Seba ännu i
dag.

34. När Esau var fyrtio år gammal, tog han till hustrur Judit,
dotter till hetiten Beeri, och Basemat, dotter till hetiten
Elon.
35. Men dessa blevo en hjärtesorg för Isak och Rebecka.

[1] Se Välsigna sig i Ordförkl.
[2] D. ä. kiv.
[3] D. ä. fientlighet.
[4] D. ä. utrymme.
[5] Se Vän i Ordförkl.
*01/27 Första Mosebok (Genesis), 27 Kapitlet
Första Mosebok (Genesis), 27 Kapitlet

Jakob skaffar sig genom svek sin faders
välsignelse.

1. När Isak hade blivit gammal och hans ögon voro skumma, så att
han icke kunde se, kallade han till sig Esau, sin äldste son,
och sade till honom: »Min son!» Han svarade honom: »Vad vill
du?»
2. Då sade han: »Se, jag är gammal och vet icke när jag skall dö.
3. Så tag nu dina jaktredskap, ditt koger och din båge, och gå ut i
marken och jaga villebråd åt mig;
4. red sedan till åt mig en smaklig rätt, en sådan som jag tycker
om, och bär in den till mig till att äta, på det att min själ må
välsigna dig, förrän jag dör.»

5. Men Rebecka hörde huru Isak talade till sin son Esau. Och medan
Esau gick ut i marken för att jaga villebråd till att föra hem,
6. sade Rebecka till sin son Jakob: »Se, jag har hört din fader
tala så till din broder Esau:
7. 'Hämta mig villebråd och red till åt mig en smaklig rätt, på det
att jag må äta och sedan välsigna dig inför HERREN, förrän jag
dör.'
8. Så hör nu vad jag säger, min son, och gör vad jag bjuder dig.
9. Gå bort till hjorden och hämta mig därifrån två goda killingar,
så vill jag av dem tillreda en smaklig rätt åt din fader, en
sådan som han tycker om.
10. Och du skall bära in den till din fader till att äta, på det att
han må välsigna dig, förrän han dör.»
11. Men Jakob sade till sin moder Rebecka: »Min broder Esau är ju
luden, och jag är slät.
12. Kanhända tager min fader på mig, och jag bliver då av honom
hållen för en bespottare och skaffar mig förbannelse i stället
för välsignelse.»
13. Då sade hans moder till honom: »Den förbannelsen komme över mig,
min son; hör nu allenast vad jag säger, och gå och hämta dem åt
mig.»

14. Då gick han och hämtade dem och bar dem till sin moder; och hans
moder tillredde en smaklig rätt, en sådan som hans fader tyckte
om.
15. Och Rebecka tog Esaus, sin äldre sons, högtidskläder, som hon
hade hos sig i huset, och satte dem på Jakob, sin yngre son.
16. Och med skinnen av killingarna beklädde hon hans händer och den
släta delen av hans hals.
17. Sedan lämnade hon åt sin son Jakob den smakliga rätten och
brödet som hon hade tillrett.
18. Och han gick in till sin fader och sade: »Min fader!» Han
svarade: »Vad vill du? Vem är du, min son?»
19. Då sade Jakob till sin fader: »Jag är Esau, din förstfödde. Jag
har gjort såsom du tillsade mig; sätt dig upp och ät av mitt
villebråd, på det att din själ må välsigna mig.»
20. Men Isak sade till sin son: »Huru har du så snart kunnat finna
något, min son?» Han svarade: »HERREN, din Gud, skickade det i
min väg.»
21. Då sade Isak till Jakob: »Kom hit, min son, och låt mig taga på
dig och känna om du är min son Esau eller icke.»
22. Och Jakob gick fram till sin fader Isak; och när denne hade
tagit på honom, sade han: »Rösten är Jakobs röst, men händerna
äro Esaus händer.»
23. Och han kände icke igen honom, ty hans händer voro ludna såsom
hans broder Esaus händer; och han välsignade honom.
24. Men han frågade: »Är du verkligen min son Esau?» Han svarade:
»Ja.»
25. Då sade han: »Bär hit maten åt mig och låt mig äta av min sons
villebråd, på det att min själ må välsigna dig.» Och han bar
fram den till honom, och han åt; och han räckte honom vin, och
han drack.
26. Därefter sade hans fader Isak till honom: »Kom hit och kyss mig,
min son.»
27. När han då gick fram och kysste honom, kände han lukten av hans
kläder och välsignade honom; han sade:
»Se, av min son utgår doft,
lik doften av en mark,
som HERREN har välsignat.
28. Så give dig Gud
av himmelens dagg
och av jordens fetma
och säd och vin i rikligt mått.
29. Folk tjäne dig,
och folkslag falle ned för dig.
Bliv en herre över dina bröder,
och må din moders söner falla ned för dig.
Förbannad vare den som förbannar dig,
och välsignad vare den som välsignar dig!»

30. Men när Isak hade givit Jakob sin välsignelse och Jakob just
hade gått ut från sin fader Isak, kom hans broder Esau hem från
jakten.
31. Därefter tillredde också han en smaklig rätt och bar in den till
sin fader och sade till sin fader: »Må min fader stå upp och äta
av sin sons villebråd, på det att din själ må välsigna mig.»
32. Hans fader Isak frågade honom: »Vem är du?» Han svarade: »Jag
är Esau, din förstfödde son.»
33. Då blev Isak övermåttan häpen och sade: »Vem var då den jägaren
som bar in till mig sitt villebråd, så att jag åt av allt, förrän
du kom, och sedan välsignade honom? Välsignad skall han ock
förbliva.»
34. När Esau hörde sin faders ord, brast han ut i högljudd och
bitter klagan och sade till sin fader: »Välsigna också mig, min
fader.»
35. Men han svarade: »Din broder har kommit med svek och tagit din
välsignelse.»
36. Då sade han: »Han heter ju Jakob[1], och han har nu också två
gånger bedragit mig. Min förstfödslorätt har han tagit, och se,
nu har han ock tagit min välsignelse.» Och han frågade: »Har du
då ingen välsignelse kvar för mig?»
37. Isak svarade och sade till Esau: »Se, jag har satt honom till en
herre över dig, och alla hans bröder har jag givit honom till
tjänare, och med säd och vin har jag begåvat honom; vad skall
jag då nu göra för dig, min son?»
38. Esau sade till sin fader: »Har du då allenast den enda
välsignelsen, min fader? Välsigna också mig, min fader.» Och
Esau brast ut i gråt.
39. Då svarade hans fader Isak och sade till honom:
»Se, fjärran ifrån jordens fetma
skall din boning vara
och utan dagg från himmelen ovanefter.
40. Av ditt svärd skall du leva,
och du skall tjäna din broder.
Men det skall ske, när du samlar din kraft,
att du river hans ok från din hals.»

41. Och Esau blev hätsk mot Jakob för den välsignelses skull som
hans fader hade givit honom. Och Esau sade vid sig själv:
»Snart skola de dagar komma, då vi få sörja vår fader; då skall
jag dräpa min broder Jakob.»
42. När man nu berättade för Rebecka vad hennes äldre son Esau hade
sagt, sände hon och lät kalla till sig sin yngre son Jakob och
sade till honom: »Se, din broder Esau vill hämnas på dig och
dräpa dig.
43. Så hör nu vad jag säger, min son: stå upp och fly till min
broder Laban i Haran,
44. och stanna någon tid hos honom, till dess din broders
förbittring har upphört,
45. ja, till dess din broders vrede mot dig har upphört och han
förgäter vad du har gjort mot honom. Då skall jag sända åstad
och hämta dig därifrån. Varför skall jag mista eder båda på
samma gång?»

46. Och Rebecka sade till Isak: »Jag är led vid livet för Hets
döttrars skull. Om Jakob tager hustru bland Hets döttrar, en
sådan som dessa, någon bland landets döttrar, varför skulle jag
då leva?»

[1] Se noten till 25:26.
*01/28 Första Mosebok (Genesis), 28 Kapitlet
Första Mosebok (Genesis), 28 Kapitlet

Jakobs flykt till Laban. Hans dröm i
Betel.

1. Då kallade Isak till sig Jakob och välsignade honom; och han
bjöd honom och sade till honom: »Tag dig icke till hustru någon
av Kanaans döttrar,
2. utan stå upp och begiv dig till Paddan-Aram, till Betuels, din
morfaders, hus, och tag dig en hustru därifrån, någon av Labans,
din morbroders, döttrar.
3. Och må Gud den Allsmäktige välsigna dig och göra dig fruktsam
och föröka dig, så att skaror av folk komma av dig;
4. må han giva åt dig Abrahams välsignelse, åt dig och din säd med
dig, så att du får taga i besittning det land som Gud har givit
åt Abraham, och där du nu bor såsom främling.»
5. Så sände Isak åstad Jakob, och denne begav sig till Paddan-Aram,
till araméen Laban, Betuels son, som var broder till Rebecka,
Jakobs och Esaus moder.

6. När nu Esau såg att Isak hade välsignat Jakob och sänt honom
till Paddan-Aram för att därifrån taga sig hustru -- ty han hade
välsignat honom och bjudit honom och sagt: »Du skall icke taga
till hustru någon av Kanaans döttrar» --
7. och när han såg att Jakob hade lytt sin fader och moder och
begivit sig till Paddan-Aram,
8. då märkte Esau att Kanaans döttrar misshagade hans fader Isak;
9. och Esau gick bort till Ismael och tog Mahalat, Abrahams son
Ismaels dotter, Nebajots syster, till hustru åt sig, utöver de
hustrur han förut hade.

10. Men Jakob begav sig från Beer-Seba på väg till Haran.
11. Och han kom då till den heliga platsen och stannade där över
natten, ty solen hade gått ned; och han tog en av stenarna på
platsen för att hava den till huvudgärd och lade sig att sova
där.
12. Då hade han en dröm. Han såg en stege vara rest på jorden, och
dess övre ände räckte upp till himmelen, och Guds änglar stego
upp och ned på den.
13. Och se, HERREN stod framför honom och sade: »Jag är HERREN,
Abrahams, din faders, Gud och Isaks Gud. Det land där du ligger
skall jag giva åt dig och din säd.
14. Och din säd skall bliva såsom stoftet på jorden, och du skall
utbreda dig åt väster och öster och norr och söder, och alla
släkter på jorden skola varda välsignade i dig och i din säd.
15. Och se, jag är med dig och skall bevara dig, varthelst du går,
och jag skall föra dig tillbaka till detta land; ty jag skall
icke övergiva dig, till dess jag har gjort vad jag har lovat
dig.»

16. När Jakob vaknade upp ur sömnen sade han: »HERREN är sannerligen
på denna plats, och jag visste det icke!»
17. Och han betogs av fruktan och sade: »Detta måste vara en helig
plats, här bor förvisso Gud, och här är himmelens port.»
18. Och bittida om morgonen stod Jakob upp och tog stenen som han
hade haft till huvudgärd och reste den till en stod och göt olja
därovanpå.
@c "Betel" står i spärrad stil.
19. Och han gav den platsen namnet Betel[1]; förut hade staden hetat
Lus.
20. Och Jakob gjorde ett löfte och sade: »Om Gud är med mig och
bevarar mig under den resa som jag nu är stadd på och giver mig
bröd till att äta och kläder till att kläda mig med,
21. så att jag kommer i frid tillbaka till min faders hus, då skall
HERREN vara min Gud;
22. och denna sten som jag har rest till en stod skall bliva ett
Guds hus, och av allt vad du giver mig skall jag giva dig
tionde.»

[1] D. ä. Guds hus.
*01/29 Första Mosebok (Genesis), 29 Kapitlet
Första Mosebok (Genesis), 29 Kapitlet

Jakobs tjänst hos Laban. Hans hustrur
och söner.

1. Och Jakob begav sig åstad på väg till Österlandet.
2. Där fick han se en brunn på fältet, och vid den lågo tre
fårhjordar, ty ur denna brunn plägade man vattna hjordarna. Och
stenen som låg över brunnens öppning var stor;
3. därför plägade man låta alla hjordarna samlas dit och vältrade
så stenen från brunnens öppning och vattnade fåren; sedan lade
man stenen tillbaka på sin plats över brunnens öppning.
4. Och Jakob sade till männen: »Mina bröder, varifrån ären I?» De
svarade: »Vi äro från Haran.»
5. Då sade han till dem: »Kännen I Laban, Nahors son?» De svarade:
»Ja.»
6. Han frågade dem vidare: »Står det väl till med honom?» De
svarade: »Ja; och se, där kommer hans dotter Rakel med fåren.»
7. Han sade: »Det är ju ännu full dag; ännu är det icke tid att
samla boskapen. Vattnen fåren, och fören dem åter i bet.»
8. Men de svarade: »Vi kunna icke göra det, förrän alla hjordarna
hava blivit samlade och man har vältrat stenen från brunnens
öppning; då vattna vi fåren.»
9. Medan han ännu talade med dem, hade Rakel kommit dit med sin
faders får; ty hon plägade vakta dem.
10. När Jakob fick se sin morbroder Labans dotter Rakel komma med
Labans, hans morbroders, får, gick han fram och vältrade stenen
från brunnens öppning och vattnade sin morbroder Labans får.
11. Och Jakob kysste Rakel och brast ut i gråt.
12. Och Jakob omtalade för Rakel att han var hennes faders frände,
och att han var Rebeckas son; och hon skyndade åstad och
omtalade det för sin fader.
13. Då nu Laban fick höras talas om sin systerson Jakob, skyndade
han emot honom och tog honom i famn och kysste honom och förde
honom in i sitt hus; och han förtäljde för Laban allt som hade
hänt honom.
14. Och Laban sade till honom: »Ja, du är mitt kött och ben.» Och
han stannade hos honom en månads tid.

15. Och Laban sade till Jakob: »Du är ju min frände. Skulle du då
tjäna mig för intet? Säg mig vad du vill hava i lön?»
16. Nu hade Laban två döttrar; den äldre hette Lea, och den yngre
hette Rakel.
17. Och Leas ögon voro matta, men Rakel hade en skön gestalt och var
skön att skåda.
18. Och Jakob hade fattat kärlek till Rakel; därför sade han: »Jag
vill tjäna dig i sju år för Rakel, din yngre dotter.»
19. Laban svarade: »Det är bättre att jag giver henne åt dig, än att
jag skulle giva henne åt någon annan; bliv kvar hos mig.»
20. Så tjänade Jakob för Rakel i sju år, och det tycktes honom vara
allenast några dagar; så kär hade han henne.

21. Därefter sade Jakob till Laban: »Giv mig min hustru, ty min tid
är nu förlupen; låt mig gå in till henne.»
22. Då bjöd Laban tillhopa allt folket på orten och gjorde ett
gästabud.
23. Men när aftonen kom, tog han sin dotter Lea och förde henne till
honom, och han gick in till henne.
24. Och Laban gav sin tjänstekvinna Silpa åt sin dotter Lea till
tjänstekvinna.

25. Om morgonen fick Jakob se att det var Lea. Då sade han till
Laban: »Vad har du gjort mot mig? Var det icke för Rakel jag
tjänade hos dig? Varför har du så bedragit mig?»
26. Laban svarade: »Det är icke sed på vår ort att man giver bort
den yngre före den äldre.
27. Låt nu dennas bröllopsvecka gå till ända, så vilja vi giva dig
också den andra, mot det att du gör tjänst hos mig i ännu
ytterligare sju år.»
28. Och Jakob samtyckte härtill och lät hennes bröllopsvecka gå till
ända. Sedan gav han honom sin dotter Rakel till hustru.
29. Och Laban gav sin tjänstekvinna Bilha åt sin dotter Rakel till
tjänstekvinna.
30. Så gick han in också till Rakel, och han hade Rakel kärare än
Lea. Sedan tjänade han hos honom i ännu ytterligare sju år.

31. Men då HERREN såg att Lea var försmådd, gjorde han henne
fruktsam, medan Rakel var ofruktsam.
32. Och Lea blev havande och födde en son, och hon gav honom namnet
Ruben, ty hon tänkte: »HERREN <spärr>har sett till mitt
lidande</spärr>[1]; ja, nu skall min man hava mig kär.»
33. Och hon blev åter havande och födde en son. Då sade hon:
»HERREN <spärr>har hört</spärr>[2] att jag har varit försmådd,
därför har han givit mig också denne.» Och hon gav honom namnet
Simeon.
34. Och åter blev hon havande och födde en son. Då sade hon: »Nu
skall väl ändå min man <spärr>hålla sig till</spärr>[3] mig; jag
har ju fött honom tre söner.» Därav fick denne namnet Levi.
35. Åter blev hon havande och födde en son. Då sade hon: »Nu vill
jag <spärr>tacka</spärr>[4] HERREN.» Därför gav hon honom
namnet Juda. Sedan upphörde hon att föda.

[1] Hebr. raá beonjí.
[2] Hebr. schamá, varav namnet Simeon (egentligen Schimeón) härledes.
[3] Hebr. jillavé av stammen lavá.
[4] Hebr. hodá »tacka», varav namnet Juda (egentligen Jehudá)
härledes.
*01/30 Första Mosebok (Genesis), 30 Kapitlet
Första Mosebok (Genesis), 30 Kapitlet

Jakobs övriga barn. Hans växande
rikedom.

1. Då nu Rakel såg att hon icke födde barn åt Jakob, avundades hon
sin syster och sade till Jakob: »Skaffa mig barn, eljest dör
jag.»
2. Då upptändes Jakobs vrede mot Rakel, och han svarade: »Håller du
då mig för Gud? Det är ju han som förmenar dig livsfrukt.»
3. Hon sade: »Se, där är min tjänarinna Bilha; gå in till henne,
för att hon må föda barn i mitt sköte, så att genom henne också
jag får avkomma.»
4. Så gav hon honom sin tjänstekvinna Bilha till hustru, och Jakob
gick in till henne.
5. Och Bilha blev havande och födde åt Jakob en son.
6. Då sade Rakel: »<spärr>Gud har skaffat rätt</spärr>[1] åt mig;
han har hört min röst och givit mig en son.» Därför gav hon
honom namnet Dan.
7. Åter blev Bilha, Rakels tjänstekvinna, havande, och hon födde åt
Jakob en andre son.
8. Då sade Rakel: »<spärr>Strider</spärr>[2] om Gud har jag stritt
med min syster och har vunnit seger.» Och hon gav honom namnet
Naftali.

9. Då Lea nu såg att hon hade upphört att föda, tog hon sin
tjänstekvinna Silpa och gav henne åt Jakob till hustru.
10. Och Silpa, Leas tjänstekvinna, födde åt Jakob en son.
11. Då sade Lea: »Till <spärr>lycka</spärr>[3]!» Och hon gav honom
namnet Gad.
12. Och Silpa, Leas tjänstekvinna, födde åt Jakob en andre son.
13. Då sade Lea: »Till <spärr>sällhet</spärr>[4] för mig! Ja,
jungfrur skola prisa mig säll.» Och hon gav honom namnet Aser.

14. Men Ruben gick ut en gång vid tiden för veteskörden och fann då
kärleksäpplen på marken och bar dem till sin moder Lea. Då sade
Rakel till Lea: »Giv mig några av din sons kärleksäpplen.»
15. Men hon svarade henne: »Är det icke nog att du har tagit min
man? Vill du ock taga min sons kärleksäpplen?» Rakel sade: »Må
han då i natt ligga hos dig, om jag får din sons kärleksäpplen.»
16. När nu Jakob om aftonen kom hem från marken, gick Lea honom till
mötes och sade: »Till mig skall du gå in; ty jag har givit min
sons kärleksäpplen såsom lön för dig.» Så låg han hos henne den
natten.
17. Och Gud hörde Lea, så att hon blev havande, och hon födde åt
Jakob en femte son.
18. Då sade Lea: »Gud har givit mig min <spärr>lön</spärr>[5], för
det att jag gav min tjänstekvinna åt min man.» Och hon gav honom
namnet Isaskar.
19. Åter blev Lea havande, och hon födde åt Jakob en sjätte son.
20. Då sade Lea: »Gud har givit mig en god <spärr>gåva</spärr>[6].
Nu skall min man <spärr>förbliva boende</spärr>[7] hos mig, ty
jag har fött honom sex söner.» Och hon gav honom namnet Sebulon.
21. Därefter födde hon en dotter och gav henne namnet Dina.

22. Men Gud tänkte på Rakel; Gud hörde henne och gjorde henne
fruktsam.
23. Hon blev havande och födde en son. Då sade hon: »Gud <spärr>har
tagit bort</spärr>[8] min smälek.»
24. Och hon gav honom namnet Josef, i det hon sade: »HERREN
<spärr>give</spärr> mig <spärr>ännu</spärr>[9] en son.»

25. Då nu Rakel hade fött Josef, sade Jakob till Laban: »Låt mig
fara; jag vill draga hem till min ort och till mitt land.
26. Giv mig mina hustrur och mina barn, som jag har tjänat dig för,
och låt mig draga hem; du vet ju själv huru jag har tjänat dig.»
27. Laban svarade honom: »Låt mig finna nåd för dina ögon; jag vet
genom hemliga tecken att HERREN för din skull har välsignat
mig.»
28. Och han sade ytterligare: »Bestäm vad du vill hava i lön av mig,
så skall jag giva dig det.»
29. Han svarade honom: »Du vet själv huru jag har tjänat dig, och
vad det har blivit av din boskap under min vård.
30. Ty helt litet var det som du hade, förrän jag kom, men det har
förökat sig och blivit mycket, ty HERREN har välsignat dig,
varhelst jag har gått fram. Men när skall jag nu också få göra
något för mitt eget hus?»
31. Han svarade: »Vad skall jag giva dig?» Och Jakob sade: »Du
skall icke alls giva mig något. Om du vill göra mot mig såsom
jag nu säger, så skall jag fortfara att vara herde för din hjord
och vakta den.
32. Jag vill i dag gå igenom hela din hjord och avskilja ur den alla
spräckliga och brokiga såväl som alla svarta djur bland fåren,
så ock vad som är brokigt och spräckligt bland getterna; sådant
må sedan bliva min lön.
33. Och när du framdeles kommer för att med egna ögon se vad som har
blivit min lön, då skall min rättfärdighet vara mitt vittne;
alla getter hos mig, som icke äro spräckliga eller brokiga, och
alla får hos mig, som icke äro svarta, de skola räknas såsom
stulna.»
34. Då sade Laban: »Välan, blive det såsom du har sagt.»
35. Och samma dag avskilde han de strimmiga och brokiga bockarna och
alla spräckliga och brokiga getter -- alla djur som något vitt
fanns på -- och alla svarta djur bland fåren; och detta lämnade
han i sina söners vård.
36. Och han lät ett avstånd av tre dagsresor vara mellan sig och
Jakob. Och Jakob fick Labans övriga hjord att vakta.

37. Men Jakob tog sig friska käppar av poppel, mandelträd och lönn
och skalade på dem vita ränder, i det han blottade det vita på
käpparna.
38. Sedan lade han käpparna, som han hade skalat, i rännorna eller
vattenhoarna dit hjordarna kommo för att dricka, så att djuren
hade dem framför sig; och de hade just sin parningstid, när de
nu kommo för att dricka.
39. Och djuren parade sig vid käpparna, och så blev djurens avföda
strimmig, spräcklig och brokig.
40. Därefter avskilde Jakob lammen och ordnade djuren så, att de
vände huvudena mot det som var strimmigt och mot allt som var
svart i Labans hjord; så skaffade han sig egna hjordar, som han
icke lät komma ihop med Labans hjord.
41. Och så ofta de kraftigare djuren skulle para sig, lade Jakob
käpparna framför djurens ögon i rännorna, så att de parade sig
vid käpparna.
42. Men när det var de svagare djuren, lade han icke dit dem.
Härigenom tillföllo de svaga Laban och de kraftiga Jakob.
43. Så blev mannen övermåttan rik; han fick mycken småboskap,
därtill ock tjänarinnor och tjänare, kameler och åsnor.

[1] Hebr. dan.
[2] Hebr. naftulím.
[3] Hebr. gad.
[4] Hebr. óscher av samma stam som namnet Aser (egentligen Aschér)
härledes av.
[5] Hebr. sakár.
[6] Hebr. sébed.
[7] Hebr. sabál »bo», varav sebúl »boning».
[8] Hebr. asáf.
[9] Hebr. joséf.
*01/31 Första Mosebok (Genesis), 31 Kapitlet
Första Mosebok (Genesis), 31 Kapitlet

Jakobs flykt ifrån Laban. Hans
förlikning med denne.

1. Men han fick höra huru Labans söner talade så: »Jakob har tagit
allt vad vår fader ägde; av det vår fader ägde är det som han
har skaffat sig all denna rikedom.»
2. Jakob märkte också att Laban icke såg på honom med samma ögon
som förut.
3. Och HERREN sade till Jakob: »Vänd tillbaka till dina fäders land
och till din släkt; jag skall vara med dig.»
4. Då sände Jakob och lät kalla Rakel och Lea ut på marken till sin
hjord;
5. och han sade till dem: »Jag märker att eder fader icke ser på
mig med samma ögon som förut, nu då min faders Gud har varit med
mig.
6. Och I veten själva att jag har tjänat eder fader av alla mina
krafter;
7. men eder fader har handlat svikligt mot mig och tio gånger
förändrat min lön. Dock har Gud icke tillstatt honom att göra
mig något ont.
8. När han sade: 'De spräckliga skola vara din lön', då fick hela
hjorden spräcklig avföda; och när han sade: 'De strimmiga skola
vara din lön', då fick hela jorden strimmig avföda.
9. Så tog Gud eder faders boskap och gav den åt mig.
10. Ty när parningstiden kom, lyfte jag upp mina ögon och fick se i
drömmen att hannarna som betäckte småboskapen voro strimmiga,
spräckliga och fläckiga.
11. Och Guds ängel sade till mig i drömmen: 'Jakob!' Jag svarade:
'Här är jag.'
12. Då sade han: 'Lyft upp dina ögon och se huru alla hannar som
betäcka småboskapen äro strimmiga, spräckliga och fläckiga. Jag
har ju sett allt vad Laban gör mot dig.
13. Jag är den Gud som du såg i Betel, där du smorde en stod, och
där du gjorde mig ett löfte. Stå nu upp och drag ut ur detta
land, och vänd tillbaka till ditt fädernesland.'»
14. Då svarade Rakel och Lea och sade till honom: »Hava vi numera
någon lott eller arvedel i vår faders hus?
15. Blevo vi icke av honom aktade såsom främlingar, när han sålde
oss? Sedan har han ju ock förtärt vad han fick i betalning för
oss.
16. Ja, all den rikedom som Gud har avhänt vår fader tillhör oss och
våra barn. Så gör nu allt vad Gud har sagt dig.»
17. Då stod Jakob upp och satte sina barn och sina hustrur på
kamelerna
18. och förde bort med sig all boskap och alla ägodelar som han hade
förvärvat, den boskap han ägde, och som han hade förvärvat i
Paddan-Aram, och begav sig på väg till sin fader Isak i Kanaans
land.
19. Men Laban hade gått bort för att klippa sina får; då stal Rakel
sin faders husgudar,
20. och Jakob stal sig undan från araméen Laban, så att han icke lät
denne märka att han ämnade fly.
21. Så flydde han med allt sitt; han bröt upp och gick över floden
och ställde sin färd mot Gileads berg.

22. Men på tredje dagen fick Laban veta att Jakob hade flytt.
23. Då tog han med sig sina fränder och satte efter honom sju
dagsresor och hann upp honom på Gileads berg.
24. Men Gud kom till araméen Laban i en dröm om natten och sade
till honom: »Tag dig till vara för att tala något mot Jakob, vad
det vara må.»
25. Och Laban hann upp Jakob. Denne hade då slagit upp sitt tält på
berget, och Laban med sina fränder hade ock sitt tält uppslaget
på Gileads berg.
26. Då sade Laban till Jakob: »Vad är detta för ett tilltag, att du
har stulit dig undan från mig och fört bort mina döttrar,
likasom vore de tagna med svärd?
27. Varför dolde du din flykt och stal dig undan från mig?
Därigenom att du icke lät mig veta något därom hindrades jag att
ledsaga dig till vägs med jubel och sång, med pukor och harpor.
28. Du förunnade mig icke ens att kyssa mina barnbarn och mina
döttrar. Du har handlat dåraktigt.
29. Det stode nu i min makt att göra eder ont; men eder faders Gud
sade till mig i natt: 'Tag dig till vara för att tala något mot
Jakob, vad det vara må.'
30. Och då du nu äntligen ville fara, eftersom du längtade så mycket
till din faders hus, varför skulle du stjäla mina gudar?»
31. Då svarade Jakob och sade till Laban: »Jag fruktade för dig, ty
jag tänkte att du skulle med våld taga dina döttrar ifrån mig.
32. Men den som du finner dina gudar hos, han skall icke få behålla
livet. I våra fränders närvaro må du se efter, om något är ditt
av det jag har i min ägo, och i så fall taga det.» Ty Jakob
visste icke att Rakel hade stulit dem.
33. Då gick Laban in i Jakobs tält, därefter i Leas tält och i de
båda tjänstekvinnornas tält, men fann intet. Och när han hade
kommit ut ur Leas tält, gick han in i Rakels tält.
34. Men Rakel hade tagit husgudarna och lagt dem i kamelsadeln och
satt sig därovanpå. Och Laban sökte igenom hela tältet, men
fann dem icke.
35. Och hon sade till sin fader: »Vredgas icke, min herre, över att
jag ej kan stiga upp för dig, ty det är med mig på kvinnors
vis.» Så sökte han efter husgudarna, men fann dem icke.

36. Då blev Jakob vred och for ut mot Laban; Jakob tog till orda och
sade till Laban: »Vari har jag då förbrutit mig eller syndat,
eftersom du så häftigt förföljer mig?
37. Nu har du genomsökt allt mitt bohag; vad har du där funnit av
bohagsting som tillhöra dig? Lägg det fram här inför mina
fränder och dina fränder, så att de få döma mellan oss båda.
38. I tjugu år har jag nu varit hos dig; dina tackor och dina getter
hava icke fött i otid, och av vädurarna i din hjord har jag icke
ätit.
39. Intet ihjälrivet djur förde jag till dig; jag måste själv
ersätta det; du utkrävde det av mig, evad det var stulet om
dagen eller stulet om natten.
40. Sådan var min lott: om dagen förtärdes jag av hetta och om
natten av köld, och sömnen flydde mina ögon.
41. I tjugu år har jag nu varit i ditt hus; jag har tjänat dig i
fjorton år för dina båda döttrar och i sex år för din boskap,
men du har tio gånger förändrat min lön.
42. Om icke min faders Gud hade varit med mig, Abrahams Gud, han som
ock Isak fruktar, så hade du nu säkert låtit mig fara med tomma
händer. Men Gud såg mitt lidande och min möda, och han fällde
domen i natt.»
43. Då svarade Laban och sade till Jakob: »Döttrarna äro mina
döttrar, och barnen äro mina barn, och hjordarna äro mina
hjordar, och allt det du ser är mitt; vad skulle jag då nu kunna
göra mot dessa mina döttrar eller mot barnen som de hava fött?
44. Så kom nu och låt oss sluta ett förbund med varandra, och må det
vara ett vittne mellan mig och dig.»

45. Då tog Jakob en sten och reste den till en stod.
46. Och Jakob sade till sina fränder: »Samlen tillhopa stenar.» Och
de togo stenar och gjorde ett röse och höllo måltid där på
röset.
47. Och Laban kallade det <spärr>Jegar-Sahaduta</spärr>, men Jakob
kallade det <spärr>Galed</spärr>[1].
48. Och Laban sade: »Detta röse vare i dag vittne mellan mig och
dig.» Därav fick det namnet Galed;
49. men det kallades ock <spärr>Mispa</spärr>[2], ty han sade:
»HERREN vare väktare mellan mig och dig, när vi icke mer se
varandra.
50. Om du behandlar mina döttrar illa eller tager andra hustrur
jämte mina döttrar, så vet, att om ock ingen människa är
tillstädes, så är dock Gud vittne mellan mig och dig.»
51. Och Laban sade ytterligare till Jakob: »Se, detta röse och
stoden som jag har rest mellan mig och dig --
52. detta röse vare ett vittne, och stoden vare ett vittne, att jag
icke skall draga till dig förbi detta röse, och att icke heller
du skall draga till mig förbi detta röse och denna stod, med ont
uppsåt.
53. Abrahams Gud och Nahors Gud, han som var deras faders Gud, han
vare domare mellan oss.» Och Jakob svor eden vid honom som hans
fader Isak fruktade.
54. Och Jakob offrade ett slaktoffer på berget och inbjöd sina
fränder att hålla måltid med sig. Och de åto och stannade sedan
på berget över natten.
55. Men om morgonen stod Laban bittida upp, och sedan han hade kysst
sina barnbarn och sina döttrar och välsignat dem, for han sin
väg hem igen.

[1] Båda namnen betyda <spärr>vittnesröse</spärr>; det förra namnet
är arameiska, det senare hebreiska.
[2] D. ä. vaktställe.
*01/32 Första Mosebok (Genesis), 32 Kapitlet
Första Mosebok (Genesis), 32 Kapitlet

Jakobs anordningar för mötet med Esau.
Hans kamp med Gud.

1. Men när Jakob drog sin väg fram, mötte honom Guds änglar;
2. och då Jakob såg dem, sade han: »Detta är Guds skara.» Och han
gav den platsen namnet <spärr>Mahanaim</spärr>[1].

3. Och Jakob sände budbärare framför sig till sin broder Esau i
Seirs land, på Edoms mark;
4. och han bjöd dem och sade: »Så skolen I säga till min herre
Esau: Din tjänare Jakob låter säga: Jag har vistats borta hos
Laban och dröjt kvar där ända till nu;
5. och jag har fått oxar, åsnor, får, tjänare och tjänarinnor. Och
jag har nu velat sända bud för att låta min herre veta detta, på
det att jag må finna nåd för dina ögon.»

6. När sedan budbärarna kommo tillbaka till Jakob, sade de: »Vi
träffade din broder Esau, som redan drager emot dig med fyra
hundra man.»
7. Då blev Jakob mycket förskräckt och betogs av ångest; och han
delade sitt folk och fåren och fäkreaturen och kamelerna i två
skaror.
8. Ty han tänkte: »Om Esau överfaller den ena skaran och slår den,
så kan dock den andra skaran undkomma.»

9. Och Jakob sade: »Min fader Abrahams Gud och min fader Isaks Gud,
HERRE, du som sade till mig: 'Vänd tillbaka till ditt land och
till din släkt, så skall jag göra dig gott',
10. jag är för ringa till all den nåd och all den trofasthet som du
har bevisat din tjänare; ty jag hade icke mer än min stav, när
jag gick över denna Jordan, och nu har jag förökats till två
skaror.
11. Rädda mig undan min broder Esaus hand, ty jag fruktar att han
kommer och förgör mig, utan att ens skona mödrar och barn.
12. Du har själv sagt: 'Jag skall göra dig mycket gott och låta din
säd bliva såsom havets sand, som man icke kan räkna för dess
myckenhets skull.'»
13. Och han stannade där den natten.

Och av det han hade förvärvat tog han ut till skänker åt sin
broder Esau
14. två hundra getter och tjugu bockar, två hundra tackor och tjugu
vädurar,
15. trettio kamelston som gåvo di, jämte deras föl, därtill fyrtio
kor och tio tjurar samt tjugu åsninnor med tio föl.
16. Och han lämnade detta i sina tjänares vård, var hjord för sig,
och sade till sina tjänare: »Gån framför mig och låten ett
mellanrum vara mellan hjordarna.»
17. Och han bjöd den förste och sade: »När min broder Esau möter dig
och frågar dig: 'Vem tillhör du, och vart går du, och vem
tillhöra djuren som du driver framför dig?',
18. då skall du svara: 'De tillhöra din tjänare Jakob; de äro
skänker som han sänder till min herre Esau, och själv kommer han
här efter oss.'»
19. Och han bjöd likaledes den andre och den tredje och alla de
övriga som drevo hjordarna: »Såsom jag nu har sagt eder skolen I
säga till Esau, när I kommen fram till honom.
20. Och I skolen vidare säga: 'Också din tjänare Jakob kommer här
efter oss.'» Ty han tänkte: »Jag vill blidka honom med de
skänker som gå före mig; sedan vill jag själv komma inför hans
ansikte; kanhända tager han då nådigt emot mig.»
21. Så kommo nu skänkerna före honom, medan han själv den natten
stannade i lägret.

22. Men under natten stod han upp och tog sina båda hustrur och
sina båda tjänstekvinnor och sina elva söner och gick över
Jabboks vad.
23. Han tog dem och förde dem över bäcken och förde tillika över vad
han eljest ägde.
24. Och Jakob blev ensam kvar. Då brottades en man med honom, till
dess morgonrodnaden gick upp.
25. Och när denne såg att han icke kunde övervinna Jakob, gav han
honom ett slag på höftleden, så att höften gick ur led, under
det han brottades med honom.
26. Och mannen sade: »Släpp mig, ty morgonrodnaden går upp.» Men
han svarade: »Jag släpper dig icke, med mindre du välsignar
mig.»
27. Då sade han till honom: »Vad är ditt namn?» Han svarade:
»Jakob.»
28. Han sade: »Du skall icke mer heta Jakob, utan Israel, ty du har
<spärr>kämpat</spärr> med <spärr>Gud</spärr>[2] och med
människor och vunnit seger.»
29. Då frågade Jakob och sade: »Låt mig veta ditt namn.» Han
svarade: »Varför frågar du efter mitt namn?» Och han välsignade
honom där.
30. Men Jakob gav platsen namnet <spärr>Peniel</spärr>[3], »ty»,
sade han, »jag har sett Gud ansikte mot ansikte, och dock har
mitt liv blivit räddat».
31. Och när han hade kommit förbi Penuel, såg han solen gå upp; men
han haltade på höften.
32. Fördenskull äta Israels barn ännu i dag icke höftsenan som
ligger på höftleden, därför nämligen, att han gav Jakob ett slag
på höftleden, på höftsenan.

[1] D. ä. två skaror.
[2] Hebr. sará »kämpa», el »Gud».
[3] Peniel, även Penuel, betyder Guds ansikte.
*01/33 Första Mosebok (Genesis), 33 Kapitlet
Första Mosebok (Genesis), 33 Kapitlet

Jakobs och Esaus möte.

1. Och Jakob lyfte upp sina ögon och fick se Esau komma med fyra
hundra man. Då fördelade han sina barn på Lea och Rakel och de
båda tjänstekvinnorna.
2. Och han lät tjänstekvinnorna med deras barn gå främst, Lea med
hennes barn därnäst, och Rakel med Josef sist.
3. Och själv gick han framför dem och bugade sig sju gånger ned
till jorden, till dess han kom fram till sin broder.
4. Men Esau skyndade emot honom och tog honom i famn och föll honom
om halsen och kysste honom; och de gräto.
5. Och när han lyfte upp sina ögon och fick se kvinnorna och
barnen, sade han: »Vilka äro dessa som du har med dig?» Han
svarade: »Det är barnen som Gud har beskärt din tjänare.»
6. Och tjänstekvinnorna gingo fram med sina barn och bugade sig.
7. Därefter gick ock Lea fram med sina barn, och de bugade sig.
Slutligen gingo Josef och Rakel fram och bugade sig.
8. Sedan frågade han: »Vad ville du med hela den skara som jag
mötte?» Han svarade: »Jag ville finna nåd för min herres ögon.»
9. Men Esau sade: »Jag har nog; behåll du vad du har, min broder.»
10. Jakob svarade: »Ack nej; om jag har funnit nåd för dina ögon, så
tag emot skänkerna av mig, eftersom jag har fått se ditt
ansikte, likasom såge jag ett gudaväsens ansikte, då du nu så
gunstigt har tagit emot mig.
11. Tag hälsningsskänkerna som jag har skickat emot dig; ty Gud har
varit mig nådig, och jag har allt fullt upp.» Och han bad honom
så enträget, att han tog emot dem.

12. Och Esau sade: »Låt oss bryta upp och draga vidare; jag vill gå
framför dig.»
13. Men han svarade honom: »Min herre ser själv att barnen äro
späda, och att jag har med mig får och kor som giva di; driver
man dessa för starkt en enda dag, så dör hela hjorden.
14. Må därför min herre draga åstad före sin tjänare, så vill jag
komma efter i sakta mak, i den mån boskapen, som drives framför
mig, och barnen orka följa med, till dess jag kommer till min
herre i Seir.»
15. Då sade Esau: »Så vill jag åtminstone lämna kvar hos dig en del
av mitt folk.» Men han svarade: »Varför så? Må jag allenast
finna nåd för min herres ögon.»
16. Så vände Esau om, samma dag, och tog vägen till Seir.

17. Men Jakob bröt upp och drog till Suckot och byggde sig där ett
hus. Och åt sin boskap gjorde han <spärr>lövhyddor</spärr>[1];
därav fick platsen namnet Suckot.

18. Och Jakob kom på sin färd ifrån Paddan-Aram välbehållen till
Sikems stad i Kanaans land och slog upp sitt läger utanför
staden.
19. Och det jordstycke där han hade slagit upp sitt tält köpte han
av Hamors, Sikems faders, barn för hundra kesitor.
20. Och han reste där ett altare och kallade det
<spärr>El-Elohe-Israel</spärr>[2].

[1] Hebr. suckót.
[2] D. ä. Gud, Israels Gud.
*01/34 Första Mosebok (Genesis), 34 Kapitlet
Första Mosebok (Genesis), 34 Kapitlet

Sikems våld mot Dina. Hennes bröders
hämnd.

1. Men Dina, den dotter som Lea hade fött åt Jakob, gick ut för att
besöka landets döttrar.
2. Och Sikem, som var son till hivéen Hamor, hövdingen i landet,
fick se henne, och han tog henne till sig och lägrade henne och
kränkte henne.
3. Och hans hjärta fäste sig vid Dina, Jakobs dotter, och flickan
blev honom kär, och han talade vänligt med flickan.
4. Och Sikem sade till sin fader Hamor: »Skaffa mig denna flicka
till hustru.»

5. Och Jakob hade fått höra att hans dotter Dina hade blivit
skändad. Men eftersom hans söner voro med hans boskap ute på
marken, teg Jakob, till dess de kommo hem.
6. Så gick nu Hamor, Sikems fader, ut till Jakob för att tala med
honom.
7. Men när Jakobs söner kommo hem från marken, sedan de hade fått
höra vad som hade hänt, blevo de förbittrade och vredgades
högeligen över att han hade gjort vad som var en galenskap i
Israel, i det han hade lägrat Jakobs dotter -- en otillbörlig
gärning.
8. Då talade Hamor med dem och sade: »Min son Sikems hjärta har
fäst sig vid eder syster; given henne åt honom till hustru.
9. Och befrynden eder med oss; given edra döttrar åt oss, och
tagen I våra döttrar till hustrur,
10. och bosätten eder hos oss, ty landet skall ligga öppet för eder;
där mån I bo och draga omkring och förvärva besittningar.»
11. Och Sikem sade till hennes fader och hennes bröder: »Låten mig
finna nåd för edra ögon; vad I fordren av mig vill jag giva.
12. Begären av mig huru stor brudgåva och skänk som helst; jag vill
giva vad I fordren av mig; given mig allenast flickan till
hustru.»
13. Då svarade Jakobs söner Sikem och hans fader Hamor med listiga
ord, eftersom han hade skändat deras syster Dina,
14. och sade till dem: »Vi kunna icke samtycka till att giva vår
syster åt en man som har förhud; ty sådant hålla vi för
skamligt.
15. Allenast på det villkoret skola vi göra eder till viljes, att I
bliven såsom vi, därigenom att allt mankön bland eder omskäres.
16. Då skola vi giva våra döttrar åt eder och själva taga edra
döttrar till hustrur; och vi skola då bo hos eder och bliva med
eder ett enda folk.
17. Men om I icke viljen lyssna till oss och låta omskära eder, så
skola vi taga vår syster och draga bort.»
18. Och Hamor och Sikem, Hamors son, voro till freds med vad de
begärde.

19. Och den unge mannen dröjde icke att göra så, ty han hade fått
behag till Jakobs dotter. Och han hade större myndighet än
någon annan i hans faders hus.
20. Så trädde då Hamor och hans son Sikem upp i sin stads port och
talade till männen i staden och sade:
21. »Dessa män äro fredligt sinnade mot oss; må vi alltså låta dem
bo i landet och draga omkring där; landet har ju utrymme nog för
dem. Vi vilja taga deras döttrar till hustrur åt oss och giva
dem våra döttrar.
22. Men allenast på det villkoret skola männen göra oss till viljes
och bo hos oss och bliva ett enda folk med oss, att allt mankön
bland oss omskäres, likasom de själva äro omskurna.
23. Och då bliva ju deras boskap och deras egendom och alla deras
dragare vår tillhörighet. Må vi fördenskull allenast göra dem
till viljes, så skola de bo kvar hos oss.»
24. Och folket lydde Hamor och hans son Sikem, alla de som bodde
inom hans stadsport; allt mankön, så många som bodde inom hans
stadsport, läto omskära sig.

25. Men på tredje dagen, då de voro sjuka av såren, togo Jakobs två
söner Simeon och Levi, Dinas bröder, var sitt svärd och
överföllo staden oförtänkt och dräpte allt mankön.
26. Också Hamor och hans son Sikem dräpte de med svärdsegg och togo
Dina ut ur Sikems hus och gingo sin väg.
27. Och Jakobs söner kommo över de slagna och plundrade staden,
därför att deras syster hade blivit skändad;
28. de togo deras får och fäkreatur och åsnor, både vad som fanns i
staden och vad som fanns på fältet.
29. Och allt deras gods och alla deras barn och deras kvinnor förde
de bort såsom byte, tillika med allt annat som fanns i husen.

30. Men Jakob sade till Simeon och Levi: »I haven dragit olycka över
mig, då I nu haven gjort mig förhatlig för landets inbyggare,
kananéerna och perisséerna. Mitt folk är allenast en ringa hop;
man skall nu församla sig mot mig och slå mig ihjäl; så skall
jag med mitt hus förgöras.»
31. Men de svarade: »Skulle man då få behandla vår syster såsom en
sköka?»
*01/35 Första Mosebok (Genesis), 35 Kapitlet
Första Mosebok (Genesis), 35 Kapitlet

Jakob ånyo i Betel. Benjamins födelse
och Rakels död. Jakobs söner. Isaks död.

1. Och Gud sade till Jakob: »Stå upp, drag till Betel och stanna
där, och res där ett altare åt den Gud som uppenbarade sig för
dig, när du flydde för din broder Esau.»
2. Då sade Jakob till sitt husfolk och till alla som voro med
honom: »Skaffen bort de främmande gudar som I haven bland eder,
och renen eder och byten om kläder,
3. och låt oss så stå upp och draga till Betel; där vill jag resa
ett altare åt den Gud som bönhörde mig, när jag var i nöd, och
som var med mig på den väg jag vandrade.»
4. Då gåvo de åt Jakob alla de främmande gudar som de hade hos sig,
därtill ock sina örringar; och Jakob grävde ned detta under
terebinten vid Sikem.
5. Sedan bröto de upp; och en förskräckelse ifrån Gud kom över de
kringliggande städerna, så att man icke förföljde Jakobs söner.
6. Och Jakob kom till Lus, det är Betel, i Kanaans land, jämte allt
det folk som var med honom.
7. Och han byggde där ett altare och kallade platsen
<spärr>El-Betel</spärr>[1], därför att Gud där hade uppenbarat
sig för honom, när han flydde för sin broder.
8. Och Debora, Rebeckas amma, dog och blev begraven nedanför Betel,
under en ek; den fick namnet Gråtoeken.

9. Och Gud uppenbarade sig åter för Jakob, när han hade kommit
tillbaka från Paddan-Aram, och välsignade honom.
10. Och Gud sade till honom: »Ditt namn är Jakob; men du skall icke
mer heta Jakob, utan Israel skall vara ditt namn.» Så fick han
namnet Israel.
11. Och Gud sade till honom: »Jag är Gud den Allsmäktige; var
fruktsam och föröka dig. Ett folk, ja, skaror av folk skola
komma av dig, och konungar skola utgå från din länd.
12. Och det land som jag har givit åt Abraham och Isak skall jag
giva åt dig; åt din säd efter dig skall jag ock giva det landet.
13. Och Gud for upp från honom, på den plats där han hade talat med
honom.
14. Men Jakob reste en stod på den plats där han hade talat med
honom, en stod av sten; och han offrade drickoffer därpå och göt
olja över den.
15. Och Jakob gav åt platsen där Gud hade talat med honom namnet
Betel.
16. Sedan bröto de upp från Betel. Och när det ännu var ett stycke
väg fram till Efrat, kom Rakel i barnsnöd, och barnsnöden blev
henne svår.
17. Då nu hennes barnsnöd var som svårast, sade hjälpkvinnan till
henne: »Frukta icke; ty också denna gång får du en son.»
18. Men när hon höll på att giva upp andan, ty hon skulle nu dö, gav
hon honom namnet <spärr>Ben-Oni</spärr>[2]; men hans fader kallade honom
<spärr>Benjamin</spärr>[3].
19. Så dog Rakel, och hon blev begraven vid vägen till Efrat, det är
Bet-Lehem.
20. Och Jakob reste en vård på hennes grav; det är den som ännu i
dag kallas Rakels gravvård.

21. Och Israel bröt upp därifrån och slog upp sitt tält på andra
sidan om Herdetornet.
22. Och medan Israel bodde där i landet, gick Ruben åstad och
lägrade Bilha, sin faders bihustru; och Israel fick höra det.

Och Jakob hade tolv söner.
23. Leas söner voro Ruben, Jakobs förstfödde, vidare Simeon, Levi,
Juda, Isaskar och Sebulon.
24. Rakels söner voro Josef och Benjamin.
25. Bilhas, Rakels tjänstekvinnas, söner voro Dan och Naftali.
26. Silpas, Leas tjänstekvinnas, söner voro Gad och Aser. Dessa
voro Jakobs söner, och de föddes åt honom i Paddan-Aram.
27. Och Jakob kom till sin fader Isak i Mamre vid Kirjat-Arba, det
är Hebron, där Abraham och Isak hade bott såsom främlingar.
28. Och Isak levde ett hundra åttio år;
29. därefter gav Isak upp andan och dog och blev samlad till sina
fäder, gammal och mätt på att leva. Och hans söner Esau och
Jakob begrovo honom.

[1] D. ä. Betels Gud.
[2] D. ä. min smärtas son.
[3] D. ä. lyckoson.
*01/36 Första Mosebok (Genesis), 36 Kapitlet
Första Mosebok (Genesis), 36 Kapitlet

Esaus släkttavla.

1. Detta är berättelsen om Esaus, det är Edoms, släkt.

2. Esau hade tagit sina hustrur bland Kanaans döttrar: Ada, hetiten
Elons dotter, och Oholibama, dotter till Ana och sondotter till
hivéen Sibeon,
3. så ock Basemat, Ismaels dotter, Nebajots syster.
4. Och Ada födde Elifas åt Esau, men Basemat födde Reguel.
5. Och Oholibama födde Jeus, Jaelam och Kora. Dessa voro Esaus
söner, vilka föddes åt honom i Kanaans land.

6. Och Esau tog sina hustrur, sina söner och döttrar och allt sitt
husfolk, sin boskap och alla sina dragare och all annan egendom
som han hade förvärvat i Kanaans land och drog till ett annat
land och skilde sig så från sin broder Jakob.
7. Ty deras ägodelar voro så stora att de icke kunde bo
tillsammans; landet där de uppehöllo sig räckte icke till åt
dem, för deras boskapshjordars skull.
8. Och Esau bosatte sig i Seirs bergsbygd. Esau, det är densamme
som Edom.

9. Och detta är berättelsen om Esaus släkt, hans som var stamfader
för edoméerna, i Seirs bergsbygd.
10. Dessa äro namnen på Esaus söner: Elifas, son till Ada, Esaus
hustru, och Reguel, son till Basemat, Esaus hustru.
11. Men Elifas' söner voro Teman, Omar, Sefo, Gaetam och Kenas.
12. Och Timna, som var Elifas', Esaus sons, bihustru, födde Amalek
åt Elifas. Dessa voro söner till Ada, Esaus hustru.
13. Men Reguels söner voro dessa: Nahat och Sera, Samma och Missa.
Dessa voro söner till Basemat, Esaus hustru.
14. Men söner till Oholibama, Esaus hustru, dotter till Ana och
sondotter till Sibeon, voro dessa, som hon födde åt Esau: Jeus,
Jaelam och Kora.

15. Dessa voro stamfurstarna bland Esaus söner: Elifas', Esaus
förstföddes, söner voro dessa: fursten Teman, fursten Omar,
fursten Sefo, fursten Kenas,
16. fursten Kora, fursten Gaetam, fursten Amalek. Dessa voro de
furstar som härstammade från Elifas, i Edoms land; dessa voro
Adas söner.
17. Och dessa voro Reguels, Esaus sons, söner: fursten Nahat,
fursten Sera, fursten Samma, fursten Missa. Dessa voro de
furstar som härstammade från Reguel, i Edoms land; dessa voro
söner till Basemat, Esaus hustru.
18. Och dessa voro Oholibamas, Esaus hustrus, söner: fursten Jeus,
fursten Jaelam, fursten Kora. Dessa voro de furstar som
härstammade från Oholibama, Anas dotter och Esaus hustru.
19. Dessa voro Esaus söner, och dessa deras stamfurstar. Han är
densamme som Edom.

20. Dessa voro horéen Seirs söner, landets förra inbyggare: Lotan,
Sobal, Sibeon, Ana,
21. Dison, Eser och Disan. Dessa voro horéernas, Seirs söners,
stamfurstar i Edoms land.
22. Men Lotans söner voro Hori och Hemam; och Lotans syster var
Timna.
23. Och dessa voro Sobals söner: Alvan, Manahat och Ebal, Sefo och
Onam.
24. Och dessa voro Sibeons söner: Aja och Ana; det var denne Ana som
fann de varma källorna i öknen, när han vaktade sin fader
Sibeons åsnor.
25. Men dessa voro Anas barn: Dison och Oholibama, Anas dotter.
26. Och dessa voro Disans söner: Hemdan, Esban, Jitran och Keran.
27. Och dessa voro Esers söner: Bilhan, Saavan och Akan.
28. Dessa voro Disans söner: Us och Aran.
29. Dessa voro horéernas stamfurstar: fursten Lotan, fursten Sobal,
fursten Sibeon, fursten Ana,
30. fursten Dison, fursten Eser, fursten Disan. Dessa voro
horéernas stamfurstar i Seirs land, var furste för sig.

31. Och dessa voro de konungar som regerade i Edoms land, innan ännu
någon israelitisk konung var konung där:
32. Bela, Beors son, var konung i Edom, och hans stad hette Dinhaba.
33. När Bela dog, blev Jobab, Seras son, från Bosra, konung efter
honom.
34. När Jobab dog, blev Husam från temanéernas land konung efter
honom.
35. När Husam dog, blev Hadad, Bedads son, konung efter honom, han
som slog midjaniterna på Moabs mark; och hans stad hette Avit.
36. När Hadad dog, blev Samla från Masreka konung efter honom.
37. När Samla dog, blev Saul från Rehobot vid floden konung efter
honom.
38. När Saul dog, blev Baal-Hanan, Akbors son, konung efter honom.
39. När Baal-Hanan, Akbors son, dog, blev Hadar konung efter honom;
och hans stad hette Pagu, och hans hustru hette Mehetabel,
dotter till Matred, som var dotter till Me-Sahab.

40. Och dessa äro namnen på Esaus stamfurstar, efter deras släkter
och orter, med deras namn: fursten Timna, fursten Alva, fursten
Jetet,
41. fursten Oholibama, fursten Ela, fursten Pinon,
42. fursten Kenas, fursten Teman, fursten Mibsar,
43. fursten Magdiel, fursten Iram. Dessa voro Edoms stamfurstar,
efter deras boningsorter i det land de hade tagit i besittning
-- hans som ock kallas Esau, edoméernas stamfader.
*01/37 Första Mosebok (Genesis), 37 Kapitlet
Första Mosebok (Genesis), 37 Kapitlet

Josefs drömmar. Josef såld till Egypten.

1. Men Jakob bosatte sig i det land där hans fader hade bott såsom
främling, nämligen i Kanaans land.

2. Detta är berättelsen om Jakobs släkt. När Josef var sjutton år
gammal, gick han, jämte sina bröder, i vall med fåren; han följde
då såsom yngling med Bilhas och Silpas, sin faders hustrurs,
söner. Och Josef bar fram till deras fader vad ont som sades om
dem.
3. Men Israel hade Josef kärare än alla sina andra söner, eftersom
han hade fött honom på sin ålderdom; och han lät göra åt honom
en fotsid livklädnad.
4. Då nu hans bröder sågo att deras fader hade honom kärare än alla
hans bröder, blevo de hätska mot honom och kunde icke tala
vänligt till honom.
5. Därtill hade Josef en gång en dröm, som han omtalade för sina
bröder; sedan hatade de honom ännu mer.
6. Han sade nämligen till dem: »Hören vilken dröm jag har haft.
7. Jag tyckte att vi bundo kärvar på fältet; och se, min kärve
reste sig upp och blev stående, och edra kärvar ställde sig runt
omkring och bugade sig för min kärve.»
8. Då sade hans bröder till honom: »Skulle du bliva vår konung, och
skulle du råda över oss?» Och de hatade honom ännu mer för hans
drömmars skull och för vad han hade sagt.

9. Sedan hade han ännu en annan dröm som han förtäljde för sina
bröder; han sade: »Hören, jag har haft ännu en dröm. Jag tyckte
att solen och månen och elva stjärnor bugade sig för mig.»
10. När han förtäljde detta för sin fader och sina bröder, bannade
hans fader honom och sade till honom: »Vad är detta för en dröm
som du har haft? Skulle då jag och din moder och dina bröder
komma och buga oss ned till jorden för dig?»
11. Och hans bröder avundades honom; men hans fader bevarade detta i
sitt minne.

12. Då nu en gång hans bröder hade gått bort för att vakta sin
faders får i Sikem,
13. sade Israel till Josef: »Se, dina bröder vakta fåren i Sikem;
gör dig redo, jag vill sända dig till dem.» Han svarade honom:
»Jag är redo.»
14. Då sade han till honom: »Gå och se efter, om det står väl till
med dina bröder, och om det står väl till med fåren, och kom
tillbaka till mig med svar.» Så sände han honom åstad från
Hebrons dal, och han kom till Sikem.
15. Där mötte han en man, medan han gick omkring villrådig på
fältet; och mannen frågade honom: »Vad söker du?»
16. Han svarade: »Jag söker efter mina bröder; säg mig var de vakta
sin hjord.»
17. Mannen svarade: »De hava brutit upp härifrån; ty jag hörde dem
säga: 'Låt oss gå till Dotain.'» Då gick Josef vidare efter
sina bröder och fann dem i Dotan.
18. När de nu på avstånd fingo se honom, innan han ännu hade hunnit
fram till dem, lade de råd om att döda honom.
19. De sade till varandra: »Se, där kommer drömmaren.
20. Upp, låt oss dräpa honom och kasta honom i en brunn; sedan kunna
vi säga att ett vilddjur har ätit upp honom. Så få vi se huru
det går med hans drömmar.»
21. Men när Ruben hörde detta, ville han rädda honom undan deras
händer och sade: »Låt oss icke slå ihjäl honom.»
22. Ytterligare sade Ruben till dem: »Utgjuten icke blod; kasten
honom i brunnen här i öknen, men bären icke hand på honom.» Han
ville nämligen rädda honom undan deras händer och föra honom
tillbaka till hans fader.
23. Då nu Josef kom fram till sina bröder, togo de av honom hans
livklädnad, den fotsida klädnaden som han hade på sig,
24. och grepo honom och kastade honom i brunnen; men brunnen var
tom, intet vatten fanns däri.
25. Därefter satte de sig ned för att äta. När de då lyfte upp sina
ögon, fingo de se ett tåg av ismaeliter komma från Gilead, och
deras kameler voro lastade med dragantgummi, balsam och
ladanum; de voro på väg med detta ned till Egypten.
26. Då sade Juda till sina bröder: »Vad gagn hava vi därav att vi
dräpa vår broder och dölja hans blod?»
27. Nej, låt oss sälja honom till ismaeliterna; må vår hand icke
komma vid honom, ty han är ju vår broder, vårt eget kött.» Och
hans bröder lydde honom.
28. Då nu midjanitiska köpmän kommo där förbi, drogo de upp Josef ur
brunnen; och de sålde Josef för tjugu siklar silver till
ismaeliterna. Dessa förde så Josef till Egypten.

29. När sedan Ruben kom tillbaka till brunnen, se, då fanns Josef
icke i brunnen. Då rev han sönder sina kläder
30. och vände tillbaka till sina bröder och sade: »Gossen är icke
där, vart skall jag nu taga vägen?»
31. Men de togo Josefs livklädnad och slaktade en bock och doppade
klädnaden i blodet;
32. därefter sände de den fotsida livklädnaden hem till sin fader
och läto säga: »Denna har vi funnit; se efter, om det är din
sons livklädnad eller icke.»
33. Och han kände igen den och sade: »Det är min sons livklädnad;
ett vilddjur har ätit upp honom, förvisso är Josef ihjälriven.»
34. Och Jakob rev sönder sina kläder och svepte säcktyg om sina
länder och sörjde sin son i lång tid.
35. Och alla hans söner och alla hans döttrar kommo för att trösta
honom; men han ville icke låta trösta sig, utan sade: »Jag skall
med sorg fara ned i dödsriket till min son.» Så begrät hans
fader honom.

36. Men medaniterna förde honom till Egypten och sålde honom till
Potifar, som var hovman hos Farao och hövitsman för drabanterna.
*01/38 Första Mosebok (Genesis), 38 Kapitlet
Första Mosebok (Genesis), 38 Kapitlet

Judas söner. Juda och Tamar.

1. Vid den tiden begav sig Juda åstad bort ifrån sina bröder och
slöt sig till en man i Adullam, som hette Hira.
2. Där fick Juda se dottern till en kananeisk man som hette Sua,
och han tog henne till sig och gick in till henne.
3. Och hon blev havande och födde en son, och han fick namnet Er.
4. Åter blev hon havande och födde en son och gav honom namnet
Onan.
5. Och hon födde ännu en son, och åt denne gav hon namnet Sela; och
när han föddes, var Juda i Kesib.
6. Och Juda tog åt Er, sin förstfödde, en hustru som hette Tamar.
7. Men Er, Judas förstfödde, misshagade HERREN; därför dödade
HERREN honom.
8. Då sade Juda till Onan: »Gå in till din broders hustru, äkta
henne i din broders ställe och skaffa avkomma åt din broder.»
9. Men eftersom Onan visste att avkomman icke skulle bliva hans
egen, lät han, när han gick in till sin broders hustru, det
spillas på jorden, för att icke giva avkomma åt sin broder.
10. Men det misshagade HERREN att han gjorde så; därför dödade han
också honom.
11. Då sade Juda till sin sonhustru Tamar: »Stanna såsom änka i din
faders hus, till dess min son Sela bliver fullvuxen.» Han
fruktade nämligen att annars också denne skulle dö, likasom hans
bröder. Så gick Tamar bort och stannade i sin faders hus.

12. En lång tid därefter dog Suas dotter, Judas hustru. Och efter
sorgetidens slut gick Juda med sin vän adullamiten Hira upp till
Timna, för att se efter dem som klippte hans får.
13. När man nu berättade för Tamar att hennes svärfader gick upp
till Timna för att klippa sina får,
14. lade hon av sig sina änkekläder och betäckte sig med en slöja
och höljde in sig och satte sig vid porten till Enaim på vägen
till Timna. Ty hon såg, att fastän Sela var fullvuxen, blev hon
likväl icke given åt honom till hustru.
15. Då nu Juda fick se henne, trodde han att hon var en sköka; hon
hade ju nämligen sitt ansikte betäckt.
16. Och han vek av till henne, där hon satt vid vägen, och sade:
»Kom, låt mig gå in till dig.» Ty han visste icke att det var
hans sonhustru. Hon svarade: »Vad vill du giva mig för att få
gå in till mig?»
17. Han sade: »Jag vill sända dig en killing ur min hjord.» Hon
svarade: »Ja, om du giver mig pant, till dess du sänder den.»
18. Han sade: »Vad skall jag då giva dig i pant?» Hon svarade: »Din
signetring, din snodd och staven som du har i din hand.» Då gav
han henne detta och gick in till henne, och hon blev havande
genom honom.
19. Och hon stod upp och gick därifrån och lade av sin slöja och
klädde sig åter i sina änkekläder.
20. Och Juda sände killingen med sin vän adullamiten, för att få
igen panten av kvinnan; men denne fann henne icke.
21. Och han frågade folket där på orten och sade: »Var är
tempeltärnan, hon som satt i Enaim vid vägen?» De svarade: »Här
har ingen tempeltärna varit.»
22. Och han kom tillbaka till Juda och sade: »Jag har icke funnit
henne; därtill säger folket på orten att ingen tempeltärna har
varit där.»
23. Då sade Juda: »Må hon då behålla det, så att vi icke draga
smälek över oss. Jag har nu sänt killingen, men du har icke
funnit henne.»

24. Vid pass tre månader därefter blev så berättat för Juda: »Din
sonhustru Tamar har bedrivit otukt, och i otukt har hon blivit
havande.» Juda sade: »Fören ut henne till att brännas.»
25. Men när hon fördes ut, sände hon bud till sin svärfader och lät
säga: »Genom en man som är ägare till detta har jag blivit
havande.» Och hon lät säga: »Se efter, vem denna signetring,
dessa snodder och denna stav tillhöra.»
26. Och Juda kände igen dem och sade: »Hon är i sin rätt mot mig,
eftersom jag icke har givit henne åt min son Sela.» Men han kom
icke mer vid henne.

27. När hon nu skulle föda, se, då funnos tvillingar i hennes liv.
28. Och i födslostunden stack den ene fram en hand; då tog
hjälpkvinnan en röd tråd och band den om hans hand och sade:
»Denne kom först fram.»
29. Men när han därefter åter drog sin hand tillbaka, se, då kom
hans broder fram; och hon sade: »Varför har du trängt dig fram?»
Och han fick namnet <spärr>Peres</spärr>[1].
30. Därefter kom hans broder fram, han som hade den röda tråden om
sin hand, och han fick namnet Sera.

[1] D. ä. framträngande.
*01/39 Första Mosebok (Genesis), 39 Kapitlet
Första Mosebok (Genesis), 39 Kapitlet

Josefs kyskhet. Hans fångenskap.

1. Och Josef fördes ned till Egypten; och Potifar, som var hovman
hos Farao och hövitsman för drabanterna, en egyptisk man, köpte
honom av ismaeliterna som hade fört honom ditned.
2. Och HERREN var med Josef, så att han blev en lyckosam man. Och
han vistades i sin herres, egyptierns, hus;
3. och hans herre såg att HERREN var med honom, ty allt vad han
gjorde lät HERREN lyckas väl under hans hand.
4. Och Josef fann nåd för hans ögon och fick betjäna honom. Och
han satte honom över sitt hus, och allt vad han ägde lämnade han
i hans vård.
5. Och från den stund då han hade satt honom över sitt hus och över
allt vad han ägde, välsignade HERREN egyptierns hus, för Josefs
skull; och HERRENS välsignelse vilade över allt vad han ägde,
hemma och på marken.
6. Därför överlät han i Josefs vård allt vad han ägde, och sedan
han hade fått honom till sin hjälp, bekymrade han sig icke om
något, utom maten som han själv åt.

Men Josef hade en skön gestalt och var skön att skåda.
7. Och efter en tid hände sig att hans herres hustru kastade sina
ögon på Josef och sade: »Ligg hos mig.»
8. Men han ville icke, utan sade till sin herres hustru: »Se,
alltsedan min herre har tagit mig till sin hjälp, bekymrar han
sig icke om något i huset, och allt vad han äger har han lämnat
i min vård.
9. Han har i detta hus icke större makt än jag, och intet annat har
han förbehållit sig än dig allena, eftersom du är hans hustru.
Huru skulle jag då kunna göra så mycket ont och synda mot Gud?»
10. Och fastän hon talade sådant dag efter dag till Josef, hörde han
dock icke på henne och ville icke ligga hos henne eller vara med
henne.
11. Men en dag då han kom in i huset för att förrätta sina sysslor,
och ingen av husfolket var tillstädes därinne,
12. fattade hon honom i manteln och sade: »Ligg hos mig.» Men han
lämnade manteln i hennes hand och flydde och kom ut.
13. Då hon nu såg att han hade lämnat sin mantel i hennes hand och
flytt ut,
14. ropade hon på sitt husfolk och sade till dem: »Sen här, han har
fört hit till oss en hebreisk man, för att denne skulle locka
oss till lättfärdighet. Han kom in till mig och ville ligga hos
mig; men jag ropade med hög röst.
15. Och när han hörde att jag hov upp min röst och ropade, lämnade
han sin mantel kvar hos mig och flydde och kom ut.»
16. Och hon lät hans mantel ligga kvar hos sig, till dess hans herre
kom hem;
17. då berättade hon för honom detsamma; hon sade: »Den hebreiske
tjänaren som du har fört hit till oss kom in till mig, och
ville locka mig till lättfärdighet.
18. Men då jag hov upp min röst och ropade, lämnade han sin mantel
kvar hos mig och flydde ut.»
19. När nu hans herre hörde vad hans hustru berättade för honom,
nämligen att hans tjänare hade betett sig mot henne på detta
sätt, blev hans vrede upptänd.
20. Och Josefs herre tog honom och lät sätta honom i det fängelse
där konungens fångar sutto fängslade; där fick han då vara i
fängelse.
21. Men HERREN var med Josef och förskaffade honom ynnest och lät
honom finna nåd hos föreståndaren för fängelset.
22. Och föreståndaren för fängelset lät alla fångar som sutto i
fängelset stå under Josefs uppsikt; och allt vad där skulle
göras, det gjordes genom honom.
23. Föreståndaren för fängelset tog sig alls icke av något som Josef
hade om hand, eftersom HERREN var med denne; och vad han gjorde,
det lät HERREN lyckas väl.
*01/40 Första Mosebok (Genesis), 40 Kapitlet
Första Mosebok (Genesis), 40 Kapitlet

Munskänkens och bagarens drömmar.

1. En tid härefter hände sig att den egyptiske konungens munskänk
och hans bagare försyndade sig mot sin herre, konungen av
Egypten.
2. Och Farao blev förtörnad på sina två hovmän, överste munskänken
och överste bagaren,
3. och lät sätta dem i förvar i drabanthövitsmannens hus, i samma
fängelse där Josef satt fången.
4. Och hövitsmannen för drabanterna anställde Josef hos dem till
att betjäna dem; och de sutto där i förvar en tid.

5. Medan nu den egyptiske konungens munskänk och bagare sutto
fångna i fängelset, hade de båda under samma natt var sin dröm,
vardera med sin särskilda betydelse.
6. Och när Josef om morgonen kom in till dem, fick han se att de
voro bedrövade.
7. Då frågade han Faraos hovmän, som med honom sutto i förvar i
hans herres hus: »Varför sen I så sorgsna ut i dag?»
8. De svarade honom: »Vi hava haft en dröm, och ingen finnes, som
kan uttyda den.» Josef sade till dem: »Att giva uttydningen är
ju Guds sak; förtäljen drömmen för mig.»

9. Då förtäljde överste munskänken sin dröm för Josef och sade till
honom: »Jag drömde att ett vinträd stod framför mig;
10. på vinträdet voro tre rankor, och knappt hade det skjutit skott,
så slogo dess blommor ut och dess klasar buro mogna druvor.
11. Och jag hade Faraos bägare i min hand, och jag tog druvorna och
pressade ut dem i Faraos bägare och gav Farao bägaren i handen.»
12. Då sade Josef till honom: »Detta är uttydningen: de tre rankorna
betyda tre dagar;
13. om tre dagar skall Farao upphöja ditt huvud och sätta dig åter
på din plats, så att du får giva Farao bägaren i handen likasom
förut, då du var hans munskänk.
14. Men tänk på mig, när det går dig väl, så att du gör
barmhärtighet med mig och nämner om mig för Farao och skaffar
mig ut från detta hus;
15. ty jag är med orätt bortförd från hebréernas land, och icke
heller här har jag gjort något varför jag borde sättas i
fängelse.»

16. Då nu överste bagaren såg att Josef hade givit en god uttydning,
sade han till honom: »Också jag hade en dröm. Jag tyckte att
jag bar tre vetebrödskorgar på mitt huvud.
17. Och i den översta korgen funnos bakverk av alla slag, sådant som
Farao plägar äta; men fåglarna åto därav ur korgen på mitt
huvud.»
18. Då svarade Josef och sade: »Detta är uttydningen: de tre
korgarna betyda tre dagar;
19. om tre dagar skall Farao upphöja ditt huvud och taga det av
dig; han skall upphänga dig på trä, och fåglarna skola äta ditt
kött.»

20. På tredje dagen därefter, då det var Faraos födelsedag, gjorde
denne ett gästabud för alla sina tjänare. Då upphöjde han, bland
sina tjänare, såväl överste munskänkens huvud som överste
bagarens.
21. Han insatte överste munskänken åter i hans ämbete, så att han
fick giva Farao bägaren i handen;
22. men överste bagaren lät han upphänga, såsom Josef hade sagt dem
i sin uttydning.
23. Men överste munskänken tänkte icke på Josef, utan glömde honom.
*01/41 Första Mosebok (Genesis), 41 Kapitlet
Första Mosebok (Genesis), 41 Kapitlet

Faraos drömmar. Josefs upphöjelse.
Hungersnöden.

1. Två år därefter hände sig att Farao hade en dröm. Han tyckte
sig stå vid Nilfloden.
2. Och han såg sju kor, vackra och feta, stiga upp ur floden, och
de betade i vassen.
3. Sedan såg han sju andra kor, fula och magra, stiga upp ur
floden; och de ställde sig bredvid de förra korna på stranden av
floden.
4. Och de fula och magra korna åto upp de sju vackra och feta
korna. Därefter vaknade Farao.
5. Men han somnade åter in och såg då i drömmen sju ax, frodiga och
vackra, växa på samma strå.
6. Sedan såg han sju andra ax skjuta upp, tunna och svedda av
östanvinden;
7. och de tunna axen uppslukade de sju frodiga och fulla axen.
Därefter vaknade Farao och fann att det var en dröm.

8. Då han nu om morgonen var orolig till sinnes, sände han ut och
lät kalla till sig alla spåmän och alla vise i Egypten. Och
Farao förtäljde sina drömmar för dem; men ingen fanns, som kunde
uttyda dem för Farao.
9. Då talade överste munskänken till Farao och sade: »Jag måste i
dag påminna om mina synder.
10. När Farao en gång var förtörnad på sina tjänare, satte han mig
jämte överste bagaren i fängelse i drabanthövitsmannens hus.
11. Då hade vi båda, jag och han, under samma natt en dröm, och våra
drömmar hade var sin särskilda betydelse.
12. Och jämte oss var där en ung hebré, som var tjänare hos
hövitsmannen för drabanterna. För honom förtäljde vi våra
drömmar, och han uttydde dem för oss; efter som var och en hade
drömt gav han en uttydning.
13. Och såsom han uttydde för oss, så gick det. Jag blev åter
insatt på min plats, och den andre blev upphängd.»

14. Då sände Farao och lät kalla Josef till sig; och man skyndade
att föra honom ut ur fängelset. Och han lät raka sig och bytte
om kläder och kom inför Farao.
15. Och Farao sade till Josef: »Jag har haft en dröm, och ingen
finnes, som kan uttyda den. Men jag har hört sägas om dig, att
allenast du får höra en dröm, kan du uttyda den.»
16. Josef svarade Farao och sade: »I min makt står det icke; men Gud
skall giva Farao ett lyckosamt svar.»
17. Då sade Farao till Josef: »Jag drömde att jag stod på stranden
av Nilfloden.
18. Och jag såg sju kor stiga upp ur floden, feta och vackra, och de
betade i vassen.
19. Sedan såg jag sju andra kor stiga upp, avfallna och mycket fula
och magra; i hela Egyptens land har jag icke sett några så fula
som dessa.
20. Och de magra och fula korna åto upp de sju första, feta korna.
21. Men när de hade sväljt ned dem, kunde man icke märka att de hade
sväljt ned dem, utan de förblevo fula såsom förut. Därefter
vaknade jag.
22. Åter drömde jag och såg då sju ax, fulla och vackra, växa på
samma strå.
23. Sedan såg jag sju andra ax skjuta upp, förtorkade, tunna och
svedda av östanvinden;
24. och de tunna axen uppslukade de sju vackra axen. Detta omtalade
jag för spåmännen; men ingen fanns, som kunde förklara det för
mig.»

25. Då sade Josef till Farao: »Faraos drömmar hava en och samma
betydelse; vad Gud ämnar göra, det har han förkunnat för Farao.
26. De sju vackra korna betyda sju år, de sju vackra axen betyda ock
sju år; drömmarna hava en och samma betydelse.
27. Och de sju magra och fula korna som stego upp efter dessa betyda
sju år, så ock de sju tomma axen, de som voro svedda av
östanvinden; sju hungerår skola nämligen komma.
28. Detta menade jag, när jag sade till Farao: Vad Gud ämnar göra,
det har han låtit Farao veta.
29. Se, sju år skola komma med stor ymnighet över hela Egyptens
land.
30. Men efter dem skola sju hungerår inträffa, sådana, att man skall
förgäta all den förra ymnigheten i Egyptens land, och
hungersnöden skall förtära landet.
31. Och man skall icke hava något minne av den förra ymnigheten i
landet, för den hungersnöds skull som sedan kommer, ty den skall
bliva mycket svår.
32. Men att Farao har haft drömmen två gånger, det betyder att detta
är av Gud bestämt, och att Gud skall låta det ske snart.
33. Må nu alltså Farao utse en förståndig och vis man, som han kan
sätta över Egyptens land.
34. Må Farao göra så; må han ock förordna tillsyningsmän över landet
och taga upp femtedelen av avkastningen i Egyptens land under de
sju ymniga åren.
35. Må man under dessa kommande goda år samla in allt som kan tjäna
till föda och hopföra säd under Faraos vård i städerna, för att
tjäna till föda, och må man sedan förvara den,
36. så att dessa födoämnen finnas att tillgå för landet under de sju
hungerår som skola komma över Egyptens land. Så skall landet
icke behöva förgås genom hungersnöden.»

37. Det talet behagade Farao och alla hans tjänare.
38. Och Farao sade till sina tjänare: »Kunna vi finna någon i vilken
Guds Ande så är som i denne?»
39. Och Farao sade till Josef: »Eftersom Gud har kungjort för dig
allt detta, finnes ingen som är så förståndig och vis som du.
40. Du skall förestå mitt hus, och efter dina befallningar skall
allt mitt folk rätta sig; allenast däri att tronen förbliver min
vill jag vara förmer än du.»
41. Ytterligare sade Farao till Josef: »Jag sätter dig nu över hela
Egyptens land.»
42. Och Farao tog ringen av sin hand och satte den på Josefs hand
och lät kläda honom i kläder av fint linne och hängde den
gyllene kedjan om hans hals.
43. Och han lät honom åka i vagnen närmast efter sin egen, och man
utropade framför honom »<spärr>abrek</spärr>»[1]. Och han satte
honom över hela Egyptens land.
44. Och Farao sade till Josef: »Jag är Farao; utan din vilja skall
ingen i hela Egyptens land lyfta hand eller fot.»
45. Och Farao gav Josef namnet Safenat-Panea och gav honom till
hustru Asenat, dotter till Poti-Fera, prästen i On. Och Josef
begav sig ut och besåg Egyptens land.

46. Josef var trettio år gammal, när han stod inför Farao, konungen i
Egypten. Och Josef gick ut ifrån Farao och färdades omkring i
hela Egyptens land.
47. Och landet gav under de sju ymniga åren avkastning i överflöd
48. och under dessa sju år som kommo i Egyptens land samlade han in
allt som kunde tjäna till föda och lade upp det i städerna. I
var särskild stad lade han upp de födoämnen som man hämtade
ifrån fälten däromkring.
49. Så hopförde Josef säd i stor myckenhet, såsom sanden i havet,
till dess man måste upphöra att hålla räkning på den, eftersom
det var omöjligt att hålla räkning på den.

50. Och åt Josef föddes två söner, innan något hungerår kom; de
föddes åt honom av Asenat, dotter till Poti-Fera, prästen i On.
51. Och Josef gav åt den förstfödde namnet
<spärr>Manasse</spärr>[2], »ty», sade han, »Gud har låtit mig
förgäta all min olycka och hela min faders hus.»
52. Och åt den andre gav han namnet <spärr>Efraim</spärr>[3], »ty»,
sade han, »Gud har gjort mig fruktsam i mitt lidandes land».

53. Men de sju ymniga åren som först hade kommit i Egyptens land
gingo till ända;
54. sedan begynte de sju hungeråren, såsom Josef hade förutsagt.
Och hungersnöd uppstod i alla andra länder; men i Egyptens land
fanns bröd överallt.
55. Och när hela Egyptens land begynte hungra och folket ropade till
Farao efter bröd, sade Farao till alla egyptier: »Gån till
Josef, och gören vad han säger eder.»
56. När nu alltså hungersnöd var över hela landet, öppnade Josef
alla förrådshus och sålde säd åt egyptierna. Men hungersnöden
blev allt större i Egyptens land;
57. och från alla länder kom man till Josef i Egypten för att köpa
säd, ty hungersnöden blev allt större i alla länder.

[1] Se Abrek i Ordförkl.
[2] Efter ett hebreiskt ord som betyder förgäta.
[3] Efter ett hebreiskt ord som betyder vara fruktsam.
*01/42 Första Mosebok (Genesis), 42 Kapitlet
Första Mosebok (Genesis), 42 Kapitlet

Josefs bröders första resa till Egypten.

1. Men när Jakob förnam att säd fanns i Egypten, sade han till sina
söner: »Varför stån I så rådlösa?»
2. Och han sade vidare: »Se, jag har hört att i Egypten finnes säd;
faren ditned och köpen därifrån säd åt oss, för att vi må leva
och icke dö.»
3. Då foro tio av Josefs bröder ned för att köpa säd i Egypten.
4. Men Benjamin, Josefs broder, blev icke av Jakob sänd åstad med
sina bröder, ty han fruktade att någon olycka kunde hända honom.
5. Så kommo då, bland de andra, också Israels söner för att köpa
säd; ty hungersnöd rådde i Kanaans land.

6. Och Josef var den som hade att befalla i landet; det var han som
sålde säd åt allt folket i landet. Då nu Josefs bröder kommo
dit, föllo de ned till jorden på sitt ansikte inför honom.
7. När då Josef fick se sina bröder, kände han igen dem; men han
ställde sig främmande mot dem och tilltalade dem hårt och
frågade dem: »Varifrån kommen I?» De svarade: »Från Kanaans
land, för att köpa säd till föda åt oss.»
8. Och fastän Josef kände igen sina bröder, kände de icke igen
honom.
9. Men Josef tänkte på de drömmar som han hade drömt om dem. Och
han sade till dem: »I ären spejare, I haven kommit för att se
efter, var landet är utan skydd.»
10. De svarade honom: »Nej, herre, dina tjänare hava kommit för att
köpa säd till föda åt sig.
11. Vi äro alla söner till en och samma man; vi äro redliga män,
dina tjänare äro inga spejare.»
12. Men han sade till dem: »Jo, I haven kommit för att se efter, var
landet är utan skydd.»
13. De svarade: »Vi, dina tjänare, äro tolv bröder, söner till en
och samma man i Kanaans land; men den yngste är nu hemma hos vår
fader, och en är icke mer till.»
14. Josef sade till dem: »Det är såsom jag sade eder: I ären
spejare.
15. Och på detta sätt vill jag pröva eder: så sant Farao lever,
I skolen icke slippa härifrån, med mindre eder yngste broder
kommer hit.
16. En av eder må fara och hämta hit eder broder. Men I andra
skolen stanna såsom fångar, för att jag så må pröva om I haven
talat sanning. Ty om så icke är, då ären I spejare, så sant
Farao lever.»
17. Därefter lät han hålla dem allasammans i fängelse under tre
dagar.

18. Men på tredje dagen sade Josef till dem: »Om I viljen leva, så
gören på detta sätt, ty jag fruktar Gud:
19. ären I redliga män, så må en av eder, I bröder, stanna såsom
fånge i huset där I haven suttit fängslade; men I andra mån fara
eder väg, och föra hem med eder den säd som I haven köpt till
hjälp mot hungersnöden hemma hos eder.
20. Fören sedan eder yngste broder hit till mig; om så edra ord visa
sig vara sanna, skolen I slippa att dö.» Och de måste göra så.
21. Men de sade till varandra: »Förvisso hava vi dragit skuld över
oss genom det som vi gjorde mot vår broder; ty vi sågo hans
själs ångest, när han bad oss om misskund, och vi ville dock
icke lyssna till honom. Därför hava vi själva kommit i denna
ångest.»
22. Ruben svarade dem: »Sade jag icke till eder: 'Försynden eder
icke på gossen'? Men I lyssnaden icke till mig; se, därför
utkräves nu hans blod.»
23. Men de visste icke att Josef förstod detta, ty han talade med
dem genom tolk.
24. Och han vände sig bort ifrån dem och grät. Sedan vände han sig
åter till dem och talade med dem; och han tog Simeon ut ur deras
krets och lät fängsla honom inför deras ögon.

25. Och Josef bjöd att man skulle fylla deras säckar med säd, och
lägga vars och ens penningar tillbaka i hans säck, och giva dem
kost för resan. Och man gjorde så med dem.
26. Och de lastade säden på sina åsnor och foro därifrån.
27. Men när vid ett viloställe en av dem öppnade sin säck för att
giva foder åt sin åsna, fick han se sina penningar ligga överst
i säcken.
28. Då sade han till sina bröder: »Mina penningar hava blivit lagda
hit tillbaka; se, de äro här i min säck.» Då blevo de utom sig
av häpnad och sågo förskräckta på varandra och sade: »Vad har
Gud gjort mot oss!»

29. När de kommo hem till sin fader Jakob i Kanaans land, berättade
de för honom allt vad som hade hänt dem och sade:
30. »Mannen som var herre där i landet tilltalade oss hårt och
behandlade oss såsom om vi ville bespeja landet.
31. Men vi sade till honom: 'Vi äro redliga män och inga spejare;
32. vi äro tolv bröder, samma faders söner; en är icke mer till, och
den yngste är nu hemma hos vår fader i Kanaans land.'
33. Men mannen som var herre i landet svarade oss: 'Därav skall jag
veta att I ären redliga män: lämnen kvar hos mig en av eder, I
bröder; tagen så vad I haven köpt till hjälp mot hungersnöden
hemma hos eder, och faren eder väg.
34. Sedan mån I föra eder yngste broder hit till mig, så kan jag
veta att I icke ären spejare, utan redliga män. Då skall jag
giva eder broder tillbaka åt eder, och I skolen fritt få draga
omkring i landet.

35. När de sedan tömde sina säckar, fann var och en sin penningpung
i sin säck. Och då de och deras fader fingo se penningpungarna,
blevo de förskräckta.
36. Och Jakob, deras fader, sade till dem: »I gören mig barnlös;
Josef är borta, Simeon är borta, Benjamin viljen I ock taga
ifrån mig; över mig kommer allt detta.»
37. Då svarade Ruben sin fader och sade: »Mina båda söner må du
döda, om jag icke för honom åter till dig. Anförtro honom åt
mig, jag skall föra honom tillbaka till dig.»
38. Men han svarade: »Min son får icke fara ditned med eder. Hans
broder är ju död, och han är allena kvar; om nu någon olycka
hände honom på den resa I viljen företaga, så skullen I bringa
mina grå hår med sorg ned i dödsriket.»
*01/43 Första Mosebok (Genesis), 43 Kapitlet
Första Mosebok (Genesis), 43 Kapitlet

Josefs bröders andra resa till Egypten.

1. Men hungersnöden var svår i landet.
2. Och när de hade förtärt den säd som de hade hämtat från Egypten,
sade deras fader till dem: »Faren tillbaka och köpen litet säd
till föda åt oss.»
3. Men Juda svarade honom och sade: »Mannen betygade högtidligt och
sade till oss: 'I fån icke komma inför mitt ansikte, med mindre
eder broder är med eder.'
4. Om du nu låter vår broder följa med oss, så skola vi fara ned
och köpa säd till föda åt dig.
5. Men om du icke låter honom följa med oss, så vilja vi icke fara,
ty mannen sade till oss: 'I fån icke komma inför mitt ansikte,
med mindre eder broder är med eder.'
6. Då sade Israel: »Varför gjorden I så illa mot mig och berättaden
för mannen att I haden ännu en broder?»
7. De svarade: »Mannen frågade noga om oss och vår släkt; han sade:
'Lever eder fader ännu? Haven I någon broder?' Då omtalade vi
för honom huru det förhöll sig. Kunde vi veta att han skulle
säga: 'Fören eder broder hitned'?»
8. Och Juda sade till sin fader Israel: »Låt ynglingen följa med
mig, så vilja vi stå upp och begiva oss åstad, för att vi må
leva och icke dö, vi själva och du och våra kvinnor och barn.
9. Jag vill ansvara för honom; av min hand må du utkräva honom. Om
jag icke för honom åter till dig och ställer honom inför ditt
ansikte, så vill jag vara en syndare inför dig i all min tid.
10. Sannerligen, om vi icke hade dröjt så länge, så skulle vi redan
hava varit tillbaka för andra gången.»
11. Då svarade deras fader Israel dem: »Måste det så vara, så gören
nu på detta sätt: tagen av landets bästa frukt i edra säckar och
fören det till mannen såsom skänk, litet balsam och litet
honung, dragantgummi och ladanum, pistacienötter och mandlar.
12. Och tagen dubbla summan penningar med eder, så att I fören
tillbaka dit med eder de penningar som I haven fått igen överst
i edra säckar. Kanhända var det ett misstag.
13. Tagen ock eder broder med eder, och stån upp och faren tillbaka
till mannen.
14. Men Gud den Allsmäktige låte eder finna barmhärtighet inför
mannen, så att han tillstädjer eder andre broder och Benjamin
att återvända med eder. Men skall jag bliva barnlös, så må det
då ske.»

15. Då togo männen de nämnda skänkerna och togo med sig dubbla
summan penningar, därtill ock Benjamin, och stodo upp och foro
ned till Egypten och trädde inför Josef.
16. Då nu Josef såg att Benjamin var med dem, sade han till sin
hovmästare: »För dessa män in i mitt hus; och låt slakta och
tillreda en måltid, ty männen skola äta middag med mig.»
17. Och mannen gjorde såsom Josef hade sagt och förde männen in i
Josefs hus.
18. Och männen blevo förskräckta, när de fördes in i Josefs hus; de
sade: »Det är på grund av penningarna vi föras hitin, de
penningar som förra gången kommo tillbaka i våra säckar; ty han
vill nu störta sig på oss och överfalla oss och göra oss själva
till trälar och taga ifrån oss våra åsnor.»
19. Och de trädde fram till Josefs hovmästare och talade med honom
vid ingången till huset
20. och sade: »Hör oss, herre. När vi förra gången voro härnere för
att köpa säd till föda åt oss
21. och sedan kommo till ett viloställe och öppnade våra säckar, då
fann var och en av oss sina penningar överst i sin säck,
penningarna till deras fulla vikt; dem hava vi nu fört tillbaka
med oss.
22. Och vi hava tagit andra penningar med oss för att köpa säd till
föda åt oss. Vi veta icke vem som hade lagt penningarna i våra
säckar.»
23. Då svarade han: »Varen vid gott mod, frukten icke; det är eder
Gud och eder faders Gud som har låtit eder finna en skatt i edra
säckar; edra penningar har jag fått.» Sedan hämtade han Simeon
ut till dem.
24. Och han förde männen in i Josefs hus och gav dem vatten till att
två sina fötter och gav foder åt deras åsnor.
25. Och de ställde i ordning sina skänker, till dess Josef skulle
komma hem om middagen; ty de hade fått höra att de skulle äta
där.

26. När sedan Josef hade kommit hem, förde de skänkerna, som de hade
med sig, in till honom i huset och föllo ned för honom till
jorden.
27. Och han hälsade dem och frågade: »Står det väl till med eder
fader, den gamle, som I taladen om? Lever han ännu?»
28. De svarade: »Ja, det står väl till med vår fader, din tjänare;
han lever ännu.» Och de bugade sig och föllo ned för honom.
29. Och när han lyfte upp sina ögon och fick se sin broder Benjamin,
sin moders son, frågade han: »Är detta eder yngste broder, den
som I taladen om med mig?» Därpå sade han: »Gud vare dig nådig,
min son.»
30. Men Josef bröt av sitt tal, ty hans hjärta upprördes av kärlek
till brodern, och han sökte tillfälle att gråta ut och gick in i
sin kammare och grät där.
31. Därefter, sedan han hade tvagit sitt ansikte, gick han åter ut
och betvang sig och sade: »Sätten fram mat.»
32. Och de satte fram särskilt för honom och särskilt för dem och
särskilt för de egyptier som åto tillsammans med honom; ty
egyptierna få icke äta tillsammans med hebréerna; sådant är
nämligen en styggelse för egyptierna.
33. Och de fingo sina platser mitt emot honom, den förstfödde främst
såsom den förstfödde, sedan de yngre, var och en efter sin
ålder; och männen sågo med förundran på varandra.
34. Och han lät bära till dem av rätterna på sitt bord, och Benjamin
fick fem gånger så mycket som var och en av de andra. Och de
drucko sig glada med honom.
*01/44 Första Mosebok (Genesis), 44 Kapitlet
Första Mosebok (Genesis), 44 Kapitlet

Josef prövar sina bröder.

1. Därefter bjöd han sin hovmästare och sade: »Fyll männens säckar
med säd, så mycket de kunna rymma, och lägg vars och ens
penningar överst i hans säck.
2. Och min bägare, silverbägaren, skall du lägga överst i den
yngstes säck, tillika med penningarna för hans säd.» Och han
gjorde såsom Josef hade sagt.
3. Om morgonen, då det blev dager, fingo männen fara med sina
åsnor.
4. Men när de hade kommit ett litet stycke utom staden, sade Josef
till sin hovmästare: »Stå upp och sätt efter männen; och när du
hinner upp dem, så säg till dem: 'Varför haven I lönat gott med
ont?
5. Det är ju just den bägaren som min herre dricker ur, och som han
plägar spå med. Det är en ond gärning I haven gjort.'»

6. När han nu hann upp dem, sade han detta till dem.
7. Då svarade de honom: »Varför talar min herre så? Bort det, att
dina tjänare skulle göra sådant!
8. De penningar som vi funno överst i våra säckar hava vi ju fört
tillbaka till dig från Kanaans land. Huru skulle vi då kunna
vilja stjäla silver eller guld ur din herres hus?
9. Den bland dina tjänare, som den finnes hos, han må dö; därtill
vilja vi andra bliva min herres trälar.»
10. Han svarade: »Ja, vare det såsom I haven sagt; den som den
finnes hos, han skall bliva min träl. Men I andra skolen vara
utan skuld.»
11. Och de skyndade sig att lyfta ned var och en sin säck på jorden,
och öppnade var och en sin säck.
12. Och han begynte att söka hos den äldste och slutade hos den
yngste; och bägaren fanns i Benjamins säck.
13. Då revo de sönder sina kläder och lastade åter var och en sin
åsna och vände tillbaka till staden.

14. Och Juda och hans bröder gingo in i Josefs hus, där denne ännu
var kvar; och de föllo ned till jorden för honom.
15. Då sade Josef till dem: »Vad haven I gjort! Förstoden I icke
att en man sådan som jag kan spå?»
16. Juda svarade: Vad skola vi säga till min herre, vad skola vi
tala, och huru skola vi rättfärdiga oss? Gud har funnit dina
tjänares missgärning. Se, vi äro min herres trälar, vi andra
såväl som den som bägaren har blivit funnen hos.»
17. Men han sade: »Bort det, att jag skulle så göra! Den som
bägaren har blivit funnen hos, han skall bliva min träl. Men I
andra mån i frid fara hem till eder fader.»

18. Då trädde Juda fram till honom och sade: »Hör mig, herre; låt
din tjänare tala ett ord inför min herre, och må din vrede icke
upptändas mot din tjänare; ty du är såsom Farao.
19. Min herre frågade sina tjänare och sade: 'Haven I eder fader
eller någon broder ännu därhemma?'
20. Och vi svarade min herre: 'Vi hava en åldrig fader och en son
till honom, en som är född på hans ålderdom och ännu är ung; men
en broder till denne är död, så att han allena är kvar efter sin
moder, och hans fader har honom kär.'
21. Då sade du till dina tjänare: 'Fören honom hitned till mig, så
att jag kan låta mitt öga vila på honom.'
22. Och vi svarade min herre: 'Ynglingen kan icke lämna sin fader,
ty om han lämnade sin fader, så skulle denne dö.'
23. Men du sade till dina tjänare: 'Om eder yngste broder icke
följer med eder hitned, så fån I icke mer komma inför mitt
ansikte.'
24. När vi därefter hade kommit hem till din tjänare, min fader,
berättade vi för honom vad min herre hade sagt.
25. Och när sedan vår fader sade: 'Faren tillbaka och köpen litet
säd till föda åt oss',
26. svarade vi: 'Vi kunna icke fara ditned; allenast på det
villkoret vilja vi fara, att vår yngste broder följer med oss;
ty vi få icke komma inför mannens ansikte om vår yngste broder
icke är med oss.
27. Men din tjänare, min fader, sade till oss: 'I veten själva att
min hustru har fött åt mig två söner,
28. och den ene gick bort ifrån mig, och jag sade: förvisso är han
ihjälriven. Och jag har icke sett honom sedan den tiden.
29. Om I nu tagen också denne ifrån mig och någon olycka händer
honom, så skolen I bringa mina grå hår med jämmer ned i
dödsriket.'
30. Om jag alltså kommer hem till din tjänare, min fader, utan att
vi hava med oss ynglingen, som vår faders hjärta är så fäst vid,
31. då bliver det hans död, när han ser att ynglingen icke är med;
och dina tjänare skulle så bringa din tjänares, vår faders, grå
hår med sorg ned i dödsriket.
32. Ty jag, din tjänare, har lovat min fader att ansvara för
ynglingen och har sagt, att om jag icke för denne till honom
igen, så vill jag vara en syndare inför min fader i all min tid.
33. Låt nu därför din tjänare stanna kvar hos min herre såsom träl,
i ynglingens ställe, men låt ynglingen fara hem med sina bröder.
34. Ty huru skulle jag kunna fara hem till min fader utan att hava
ynglingen med mig? Jag förmår icke se den jämmer som då skulle
komma över min fader.»
*01/45 Första Mosebok (Genesis), 45 Kapitlet
Första Mosebok (Genesis), 45 Kapitlet

Josef giver sig till känna för sina
bröder. De återvända hem.

1. Då kunde Josef icke längre betvinga sig inför alla dem som stodo
omkring honom. Han ropade: »Må alla gå ut härifrån.» Och ingen
fick stanna inne hos Josef, när han gav sig till känna för sina
bröder.
2. Och han brast ut i högljudd gråt, så att egyptierna hörde det;
också Faraos husfolk hörde det.
3. Och Josef sade till sina bröder: »Jag är Josef. Lever min fader
ännu?» Men hans bröder kunde icke svara honom, så förskräckta
blevo de för honom.
4. Då sade Josef till sina bröder: »Kommen hitfram till mig.» Och
när de kommo fram, sade han: »Jag är Josef, eder broder, som I
sålden till Egypten.
5. Men varen nu icke bedrövade och grämen eder icke däröver att I
haven sålt mig hit: ty för att bevara människors liv har Gud
sänt mig hit före eder.
6. I två år har nu hungersnöd varit i landet, och ännu återstå fem
år under vilka man varken skall plöja eller skörda.
7. Men Gud sände mig hit före eder, för att I skullen bliva kvar på
jorden och behållas vid liv, ja, till räddning för många.
8. Så haven nu icke I sänt mig hit, utan Gud; och han har gjort mig
till Faraos högste rådgivare och till en herre över hela hans
hus och till en furste över hela Egyptens land.
9. Skynden eder nu och faren hem till min fader, och sägen till
honom: 'Så säger din son Josef: Gud har satt mig till en herre
över hela Egypten; kom ned till mig, dröj icke.
10. Du skall få bo i landet Gosen och vara mig nära, du med dina
barn och barnbarn, dina får och fäkreatur och allt vad som
tillhör dig.
11. Jag vill där försörja dig -- ty ännu återstå fem hungerår -- så
att varken du eller ditt hus eller någon som hör dig till skall
lida nöd.
12. I sen ju med egna ögon, också min broder Benjamin ser med egna
ögon, att det är jag, som med egen mun talar till eder.
13. Berätten nu för min fader om all min härlighet i Egypten och om
allt vad I haven sett, och skynden eder att föra min fader
hitned.»
14. Så föll han sin broder Benjamin om halsen och grät, och Benjamin
grät vid hans hals.
15. Och han kysste alla sina bröder och grät i deras armar. Sedan
samtalade hans bröder med honom.

16. När nu det ryktet spordes i Faraos hus, att Josefs bröder hade
kommit, behagade detta Farao och hans tjänare väl.
17. Och Farao sade till Josef: »Säg till dina bröder: 'Detta skolen
I göra: lasten edra djur och faren hem till Kanaans land;
18. hämten så eder fader och edert folk och kommen hit till mig, så
skall jag giva eder det bästa som finnes i Egyptens land, och I
skolen få äta av landets fetma.'
19. Alltså bjuder jag dig nu att säga: 'Detta skolen I göra: tagen
eder vagnar i Egyptens land för edra späda barn och edra
hustrur, och hämten eder fader och kommen hit.
20. Och bekymren eder icke om edert bohag; ty det bästa som finnes i
hela Egyptens land skall höra eder till.'»
21. Israels söner gjorde så, och Josef gav dem vagnar, efter Faraos
befallning, och gav dem kost för resan.
22. Och han gav åt dem alla var sin högtidsdräkt, men åt Benjamin
gav han tre hundra siklar silver och fem högtidsdräkter.
23. Och till sin fader sände han likaledes gåvor: tio åsnor, lastade
med det bästa Egypten hade, och tio åsninnor, lastade med säd
och bröd och andra livsmedel åt hans fader för resan.
24. Därefter lät han sina bröder fara, och de begåvo sig åstad; och
han sade till dem: »Kiven icke på vägen.»
25. Så foro de upp från Egypten och kommo till sin fader Jakob i
Kanaans land;
26. och de berättade för honom och sade: »Josef lever ännu, och han
är en furste över hela Egyptens land.» Då greps hans hjärta av
vanmakt, ty han kunde icke tro dem.
27. Men när de omtalade för honom allt vad Josef hade sagt till dem,
och när han såg vagnarna som Josef hade sänt för att hämta
honom, då fick deras fader Jakobs ande åter liv.
28. Och Israel sade: »Det är nog; min son Josef lever ännu. Jag
vill fara och se honom, förrän jag dör.»
*01/46 Första Mosebok (Genesis), 46 Kapitlet
Första Mosebok (Genesis), 46 Kapitlet

Jakobs flyttning till Egypten. Hans
släkttavla. Mötet med Josef.

1. Och Israel bröt upp med allt vad honom tillhörde. Och när han
kom till Beer-Seba, offrade han slaktoffer åt sin fader Isaks
Gud.
2. Och Gud talade till Israel i en syn om natten; han sade: »Jakob!
Jakob!» Han svarade: »Här är jag.»
3. Då sade han: »Jag är Gud, din faders Gud; frukta icke för att
draga ned till Egypten, ty där skall jag göra dig till ett stort
folk.
4. Jag skall själv draga ned med dig till Egypten, jag skall ock
föra dig åter upp därifrån; och Josefs hand skall tillsluta dina
ögon.»

5. Och Jakob bröt upp från Beer-Seba; och Israels söner satte sin
fader Jakob och sina späda barn och sina hustrur på vagnarna som
Farao hade sänt för att hämta honom.
6. Och de togo sin boskap och de ägodelar som de hade förvärvat i
Kanaans land och kommo så till Egypten, Jakob och alla hans
avkomlingar med honom.
7. Sina söner och sonsöner, sina döttrar och sondöttrar, alla sina
avkomlingar, förde han med sig till Egypten.

8. Dessa äro namnen på Israels barn som kommo till Egypten:

Jakob och hans söner. Jakobs förstfödde var Ruben,
9. och Rubens söner voro Hanok, Pallu, Hesron och Karmi.
10. Simeons söner voro Jemuel, Jamin, Ohad, Jakin, Sohar och Saul,
den kananeiska kvinnans son.
11. Levis söner voro Gerson, Kehat och Merari.
12. Judas söner voro Er, Onan, Sela, Peres och Sera -- men Er och
Onan dogo i Kanaans land -- och Peres' söner voro Hesron och
Hamul.
13. Isaskars söner voro Tola, Puva, Job och Simron.
14. Sebulons söner voro Sered, Elon och Jaleel.
15. Dessa voro Leas söner, de som hon födde åt Jakob i Paddan-Aram;
tillika födde hon åt honom dottern Dina. Söner och döttrar
utgjorde tillsammans trettiotre personer.
16. Gads söner voro Sifjon och Haggi, Suni och Esbon, Eri och Arodi
och Areli.
17. Asers söner voro Jimna, Jisva, Jisvi och Beria; och deras syster
var Sera; men Berias söner voro Heber och Malkiel.
18. Dessa voro söner till Silpa, som Laban hade givit åt sin dotter
Lea, och dessa födde hon åt Jakob, sexton personer.
19. Rakels, Jakobs hustrus, söner voro Josef och Benjamin.
20. Och de söner som föddes åt Josef i Egyptens land voro Manasse
och Efraim; de föddes åt honom av Asenat, dotter till Poti-Fera,
prästen i On.
21. Och Benjamins söner voro Bela, Beker och Asbel, Gera och Naaman,
Ehi och Ros, Muppim och Huppim och Ard.
22. Dessa voro Rakels söner, de som föddes åt Jakob, tillsammans
fjorton personer.
23. Dans söner voro Husim.
24. Naftalis söner voro Jaseel, Guni, Jeser och Sillem.
25. Dessa voro söner till Bilha, som Laban hade givit åt sin dotter
Rakel, och dessa födde hon åt Jakob, tillsammans sju personer.
26. De som kommo med Jakob till Egypten, de som hade utgått från
hans länd, utgjorde alla tillsammans sextiosex personer, förutom
Jakobs sonhustrur.
27. Och Josefs söner, vilka föddes åt honom i Egypten, voro två. De
personer av Jakobs hus, som kommo till Egypten, utgjorde
tillsammans sjuttio.

28. Och han sände Juda framför sig till Josef, för att denne skulle
visa honom vägen till Gosen. Så kommo de till landet Gosen.
29. Och Josef lät spänna för sin vagn och for upp till Gosen för att
möta sin fader Israel. Och när han kom fram till honom, föll
han honom om halsen och grät länge vid hans hals.
30. Och Israel sade till Josef: »Nu vill jag gärna dö, sedan jag har
sett ditt ansikte och sett att du ännu lever.»

31. Därefter sade Josef till sina bröder och sin faders folk: »Jag
vill fara upp och berätta för Farao och säga till honom: 'Mina
bröder och min faders folk, som hittills hava bott i Kanaans
land, hava kommit till mig.
32. Och dessa män äro fårherdar, ty de hava idkat boskapsskötsel;
och sina får och fäkreatur och allt vad de äga hava de fört med
sig.'
33. När sedan Farao kallar eder till sig och frågar: 'Vad är edert
yrke?',
34. skolen I svara: 'Vi, dina tjänare, hava idkat boskapsskötsel
från vår ungdom ända till nu, vi såväl som våra fäder.' Så
skolen I få bo i landet Gosen; ty alla fårherdar äro en
styggelse för egyptierna.»
*01/47 Första Mosebok (Genesis), 47 Kapitlet
Första Mosebok (Genesis), 47 Kapitlet

Jakob kommer inför Farao. Egyptens jord
och dess folk bliva genom Josef Faraos
egendom. Jakob bestämmer om sin grav.

1. Och Josef kom och berättade för Farao och sade: »Min fader och
mina bröder hava kommit från Kanaans land med sina får och
fäkreatur och allt vad de äga; och de äro nu i landet Gosen.»
2. Och han hade bland sina bröder tagit ut fem män; dem ställde han
fram inför Farao.
3. Då frågade Farao hans bröder: »Vad är edert yrke?» De svarade
Farao: »Dina tjänare äro fårherdar, såsom ock våra fäder hava
varit.»
4. Och de sade ytterligare till Farao: »Vi hava kommit för att bo
någon tid här i landet; ty dina tjänare hade intet bete för sina
får, eftersom hungersnöden är så svår i Kanaans land. Så låt nu
dina tjänare bo i landet Gosen.»
5. Då sade Farao till Josef: »Din fader och dina bröder hava alltså
nu kommit till dig.
6. Egyptens land ligger öppet för dig; i den bästa delen av landet
må du låta din fader och dina bröder bo. Må de bo i landet
Gosen, och ifall du vet om några bland dem att de äro dugande
män, så sätt dessa till uppsyningsmän över min boskap.»

7. Sedan hämtade Josef sin fader Jakob och förde honom fram inför
Farao, och Jakob hälsade Farao.
8. Men Farao frågade Jakob: »Huru hög är din ålder?»
9. Jakob svarade Farao: »Min vandringstid har varat ett hundra
trettio år. Få och onda hava mina levnadsår varit, de nå icke
upp till antalet av mina fäders levnadsår under deras
vandringstid.»
10. Och Jakob tog avsked av Farao och gick ut ifrån honom.
11. Men Josef lät sin fader och sina bröder bo i Egyptens land och
gav dem besittning där, i den bästa delen av landet, i landet
Rameses, såsom Farao hade bjudit.
12. Och Josef försörjde sin fader och sina bröder och hela sin
faders hus, och gav var och en underhåll efter antalet av hans
barn.

13. Men ingenstädes i landet fanns bröd, ty hungersnöden var mycket
svår, så att Egyptens land och Kanaans land försmäktade av
hunger.
14. Och för den säd som folket köpte samlade Josef till sig alla
penningar som funnos i Egyptens land och i Kanaans land; och
Josef lät föra penningarna in i Faraos hus.
15. Men när penningarna togo slut i Egyptens land och i Kanaans
land, kommo alla egyptier till Josef och sade: »Giv oss bröd;
icke vill du väl att vi skola dö i din åsyn? Vi hava ju inga
penningar mer.»
16. Josef svarade: »Fören hit eder boskap, så skall jag giva eder
bröd i utbyte mot eder boskap, om I icke mer haven några
penningar.»
17. Då förde de sin boskap till Josef, och Josef gav dem bröd i
utbyte mot deras hästar, får, fäkreatur och åsnor. Så underhöll
han dem det året och gav dem bröd i utbyte mot all deras boskap.
18. Så gick detta år till ända. Men det följande året kommo de åter
till honom och sade till honom: »Vi vilja icke dölja det för
min herre: penningarna äro slut, och den boskap vi ägde har
kommit i min herres ägo; intet annat finnes nu kvar att giva åt
min herre än våra kroppar och vår jord.
19. Icke vill du att vi skola förgås inför dina ögon, vi med vår
åkerjord? Köp oss och vår jord för bröd, så vilja vi med vår
jord bliva Faraos trälar; giv oss allenast utsäde, för att vi må
leva och icke dö, och för att jorden icke må läggas öde.»
20. Då köpte Josef all jord i Egypten åt Farao; ty egyptierna sålde
var och en sin åker, eftersom hungersnöden så svårt tryckte dem.
Så blev jorden Faraos egendom.
21. Och folket förflyttade han till städerna, från den ena ändan av
Egyptens område till den andra.
22. Allenast prästernas jord köpte han icke, ty prästerna hade sitt
bestämda underhåll av Farao, och de levde av det bestämda
underhåll som Farao gav dem; därför behövde de icke sälja sin
jord.
23. Och Josef sade till folket: »Se, jag har nu köpt eder och eder
jord åt Farao. Där haven I utsäde; besån nu jorden.
24. Och när grödan kommer in, skolen I giva en femtedel åt Farao;
men fyra femtedelar skolen I själva hava till utsäde på åkern
och till föda för eder och dem som I haven i edra hus och till
föda för edra barn.»
25. De svarade: »Du har behållit oss vid liv; låt oss finna nåd för
min herres ögon, så vilja vi vara Faraos trälar.»
26. Så gjorde Josef det till en stadga, som ännu i dag gäller för
Egyptens jord, att man skulle giva femtedelen åt Farao.
Allenast prästernas jord blev icke Faraos egendom.

27. Så bodde nu Israel i Egyptens land, i landet Gosen; och de fingo
sina besittningar där och voro fruktsamma och förökade sig
storligen.
28. Och Jakob levde sjutton år i Egyptens land, så att hans
levnadsålder blev ett hundra fyrtiosju år.
29. Då nu tiden närmade sig att Israel skulle dö, kallade han till
sig sin son Josef och sade till honom: »Om jag har funnit nåd
för dina ögon, så lägg din hand under min länd och lova att visa
mig din kärlek och trofasthet därmed att du icke begraver mig i
Egypten;
30. fastmer, när jag har gått till vila hos mina fäder, skall du
föra mig från Egypten och begrava mig i deras grav.» Han
svarade: »Jag skall göra såsom du har sagt.»
31. Men han sade: »Giv mig din ed därpå.» Och han gav honom sin ed.
Då tillbad Israel, böjd mot sängens huvudgärd.
*01/48 Första Mosebok (Genesis), 48 Kapitlet
Första Mosebok (Genesis), 48 Kapitlet

Jakob välsignar Josef och hans söner.

1. En tid härefter blev det sagt till Josef: »Din fader är nu
sjuk.» Då tog han med sig sina båda söner, Manasse och Efraim.
2. Och man berättade för Jakob och sade: »Din son Josef har nu
kommit till dig.» Då tog Israel styrka till sig och satte sig
upp i sängen.
3. Och Jakob sade till Josef: »Gud den Allsmäktige uppenbarade sig
för mig i Lus i Kanaans land och välsignade mig
4. och sade till mig: 'Se, jag skall göra dig fruktsam och föröka
dig och låta skaror av folk komma av dig, och skall giva åt din
säd efter dig detta land till evärdlig besittning.'
5. Dina båda söner, som äro födda åt dig i Egyptens land, innan jag
kom hit till dig i Egypten, de skola nu vara mina: Efraim och
Manasse skola vara mina, likasom Ruben och Simeon.
6. Men de barn som du har fött efter dem skola vara dina; de skola
bära sina bröders namn i dessas arvedel.
7. Se, när jag kom från Paddan, dog Rakel ifrån mig i Kanaans land,
under resan, då det ännu var ett stycke väg fram till Efrat; och
jag begrov henne där vid vägen till Efrat.» Stället heter nu
Bet-Lehem.

8. Då nu Israel fick se Josefs söner, sade han: »Vilka äro dessa?»
9. Josef svarade sin fader: »Det är mina söner, som Gud har givit
mig här.» Då sade han: »För dem hit till mig, på det att jag må
välsigna dem.»
10. Och Israels ögon voro skumma av ålder, så att han icke kunde se.
Så förde han dem då fram till honom, och han kysste dem och tog
dem i famn.
11. Och Israel sade till Josef: »Jag hade icke tänkt att jag skulle
få se ditt ansikte, men nu har Gud låtit mig se till och med
avkomlingar av dig.»
12. Och Josef förde dem bort ifrån hans knän och föll ned till
jorden på sitt ansikte.
13. Sedan tog Josef dem båda vid handen, Efraim i sin högra hand,
till vänster framför Israel, och Manasse i sin vänstra hand,
till höger framför Israel, och förde dem så fram till honom.
14. Men Israel räckte ut sin högra hand och lade den på Efraims
huvud, fastän han var den yngre, och sin vänstra hand på
Manasses huvud; han lade alltså sina händer korsvis, ty Manasse
var den förstfödde.
15. Och han välsignade Josef och sade: »Den Gud inför vilken mina
fäder, Abraham och Isak, hava vandrat, den Gud som har varit min
herde från min födelse ända till denna dag,
16. den ängel som har förlossat mig från allt ont, han välsigne
dessa barn; och må de uppkallas efter mitt och mina fäders,
Abrahams och Isaks, namn, och må de föröka sig och bliva talrika
på jorden.»
17. Men när Josef såg att hans fader lade sin högra hand på Efraims
huvud, misshagade detta honom, och han fattade sin faders hand
och ville flytta den från Efraims huvud på Manasses huvud.
18. Och Josef sade till sin fader: »Icke så, min fader; denne är den
förstfödde, lägg din högra hand på hans huvud.»
19. Men hans fader ville icke; han sade: »Jag vet det, min son, jag
vet det; också av honom skall ett folk komma, också han skall
bliva stor; men hans yngre broder skall dock bliva större än
han, och hans avkomma skall bliva ett talrikt folk.»
20. Så välsignade han dem på den dagen och sade: »Med ditt namn
skall Israel välsigna, så att man skall säga: Gud göre dig lik
Efraim och Manasse.» Så satte han Efraim framför Manasse.

21. Och Israel sade till Josef: »Se, jag dör; men Gud skall vara med
eder och föra eder tillbaka till edra fäders land.
22. Och utöver vad jag giver dina bröder giver jag dig en särskild
<spärr>höjdsträcka</spärr>[1] som jag med mitt svärd och min
båge har tagit från amoréerna.»

[1] Hebr. schekém, vilket ord såsom ort- och personnamn återgives med
»Sikem».
*01/49 Första Mosebok (Genesis), 49 Kapitlet
Första Mosebok (Genesis), 49 Kapitlet

Jakob välsignar sina söner och dör.

1. Och Jakob kallade sina söner till sig och sade: Församlen eder,
på det att jag må förkunna eder vad som skall hända eder i
kommande dagar:

2. Kommen tillhopa och hören, I Jakobs söner;
hören på eder fader Israel.

3. Ruben, min förstfödde är du,
min kraft och min styrkas förstling,
främst i myndighet och främst i makt.
4. Du sjuder över såsom vatten,
du skall icke bliva den främste,
ty du besteg din faders läger;
då gjorde du vad skändligt var.
Ja, min bädd besteg han!

5. Simeon och Levi äro bröder;
deras vapen äro våldets verktyg.
6. Min själ inlåte sig ej i deras råd,
min ära[1] tage ingen del i deras samkväm;
ty i sin vrede dräpte de män,
och i sitt överdåd stympade de oxar.
7. Förbannad vare deras vrede, som är så våldsam,
och deras grymhet, som är så hård!
Jag skall förströ dem i Jakob,
jag skall förskingra dem i Israel.

8. Dig, Juda, dig skola dina bröder <spärr>prisa</spärr>[2];
din hand skall vara på dina fienders nacke,
för dig skola din faders söner buga sig.
9. Ett ungt lejon är Juda;
från rivet byte har du dragit ditupp, min son.
Han har lagt sig ned, han vilar såsom ett lejon,
såsom en lejoninna -- vem vågar oroa honom?
10. Spiran skall icke vika ifrån Juda,
icke härskarstaven ifrån hans fötter,
till dess han kommer till Silo[3]
och folken bliva honom hörsamma.
11. Han binder vid vinträdet sin åsna,
vid ädla rankan sin åsninnas fåle.
Han tvår sina kläder i vin,
sin mantel i druvors blod.
12. Hans ögon äro dunkla av vin
och hans tänder vita av mjölk.

13. Sebulon skall bo vid havets strand,
vid stranden, där skeppen ligga;
sin sida skall han vända mot Sidon.

14. Isaskar är en stark åsna,
som ligger i ro i sin inhägnad.
15. Och han såg att viloplatsen var god,
och att landet var ljuvligt;
då böjde han sin rygg under bördor
och blev en arbetspliktig tjänare.

16. Dan skall <spärr>skaffa rätt</spärr>[4] åt sitt folk,
han såväl som någon av Israels stammar.
17. Dan skall vara en orm på vägen,
en huggorm på stigen,
en som biter hästen i foten,
så att ryttaren faller baklänges av.
18. HERRE, jag bidar efter din frälsning!

19. Gad skall trängas av <spärr>skaror</spärr>[5],
men själv skall han tränga dem på hälarna.

20. Från Aser kommer fetma, honom till mat;
konungsliga läckerheter har han att giva.

21. Naftali är en snabb hind;
han har sköna ord att giva.

22. Ett ungt fruktträd är Josef,
ett ungt fruktträd vid källan;
dess grenar nå upp över muren.
23. Bågskyttar oroa honom,
de skjuta på honom och ansätta honom;
24. dock förbliver hans båge fast,
och hans händer och armar spänstiga,
genom dens händer, som är den Starke i Jakob,
genom honom som är herden, Israels klippa,
25. genom din faders Gud -- han skall hjälpa dig.
genom den Allsmäktige -- han skall välsigna dig
med välsignelser från himmelen därovan,
välsignelser från djupet som utbreder sig därnere,
välsignelser från bröst och sköte.
26. Din faders välsignelser nå högt,
högre än mina förfäders välsignelser,
de nå upp till de eviga höjdernas härlighet.
De skola komma över Josefs huvud,
över dens hjässa, som är en furste bland sina bröder.

27. Benjamin är en glupande ulv;
om morgonen förtär han rov,
och om aftonen utskiftar han byte.»

28. Alla dessa äro Israels stammar, tolv till antalet, och detta är
vad deras fader talade till dem, när han välsignade dem; åt var
och en av dem gav han sin särskilda välsignelse.

29. Och han bjöd dem och sade till dem: »Jag skall nu samlas till
mitt folk; begraven mig bredvid mina fäder, i grottan på hetiten
Efrons åker,
30. i den grotta som ligger på åkern i Makpela, gent emot Mamre, i
Kanaans land, den åker som Abraham köpte till egen grav av
hetiten Efron,
31. där de hava begravit Abraham och hans hustru Sara, där de ock
hava begravit Isak och hans hustru Rebecka, och där jag själv
har begravit Lea,
32. på den åkern som jämte grottan där köptes av Hets barn.»
33. När Jakob hade givit sina söner denna befallning, drog han sina
fötter upp i sängen; och han gav upp andan och blev samlad till
sina fäder.

[1] Se Ära i Ordförkl.
[2] Hebr. jodú, vilket ord sammanhänger med namnet Juda.
[3] Eller: till dess Silo kommer. Se vidare Silo i Ordförkl.
[4] Hebr. jadín, vilket ord sammanhänger med namnet Dan.
[5] Hebr. gedúd.
*01/50 Första Mosebok (Genesis), 50 Kapitlet
Första Mosebok (Genesis), 50 Kapitlet

Jakobs begravning. Josefs död.

1. Då föll Josef ned över sin faders ansikte och grät över honom
och kysste honom.
2. Och Josef bjöd läkarna som han hade i sin tjänst att de skulle
balsamera hans fader; och läkarna balsamerade Israel.
3. Därtill åtgingo fyrtio dagar; så många dagar åtgå nämligen för
balsamering. Och egyptierna begräto honom i sjuttio dagar.

4. Men när gråtodagarna efter honom voro förbi, talade Josef till
Faraos husfolk och sade: »Om jag har funnit nåd för edra ögon,
så framfören till Farao dessa mina ord:
5. Min fader har tagit en ed av mig och sagt: 'När jag är död,
begrav mig då i den grav som jag har låtit gräva åt mig i
Kanaans land.' Så låt mig nu fara ditupp och begrava min fader;
sedan skall jag komma tillbaka igen.»
6. Farao svarade: »Far ditupp och begrav din fader, efter den ed
som han har tagit av dig.»
7. Då for Josef upp för att begrava sin fader, och med honom foro
alla Faraos tjänare, de äldste i hans hus och alla de äldste i
Egyptens land,
8. därtill allt Josefs husfolk och hans bröder och hans faders
husfolk; allenast sina kvinnor och barn, och sina får och
fäkreatur lämnade de kvar i landet Gosen.
9. Och med honom foro ditupp både vagnar och ryttare; och det var
en mycket stor skara.
10. När de nu kommo till Goren-Haatad, på andra sidan Jordan, höllo
de där en mycket stor och högtidlig dödsklagan, och han
anställde en sorgefest efter sin fader i sju dagar.
11. Och när landets inbyggare, kananéerna, sågo sorgefesten i
Goren-Haatad, sade de: »Det är en högtidlig
<spärr>sorgefest</spärr>[1] som <spärr>egyptierna</spärr>[2] här
hålla.» Därav fick stället namnet Abel-Misraim; det ligger på
andra sidan Jordan.

12. Och hans söner gjorde med honom såsom han hade bjudit dem:
13. hans söner förde honom till Kanaans land och begrovo honom i
grottan på åkern i Makpela, den åker som Abraham hade köpt till
egen grav av hetiten Efron, gent emot Mamre.
14. Och sedan Josef hade begravit sin fader, vände han tillbaka till
Egypten med sina bröder och alla dem som hade farit upp med
honom för att begrava hans fader.

15. Men när Josefs bröder sågo att deras fader var död, tänkte de:
»Kanhända skall Josef nu bliva hätsk mot oss och vedergälla oss
allt det onda som vi hava gjort mot honom.»
16. Därför sände de bud till Josef och läto säga: »Din fader bjöd
oss så före sin död:
17. 'Så skolen I säga till Josef: Käre, förlåt dina bröder vad de
hava brutit och syndat, i det att de hava handlat så illa mot
dig.' Förlåt alltså nu din faders Guds tjänare vad de hava
brutit.» Och Josef grät, när de läto säga detta till honom.
18. Sedan kommo ock hans bröder själva och föllo ned för honom och
sade: »Se, vi vilja vara tjänare åt dig.»
19. Men Josef sade till dem: »Frukten icke. Hållen I då mig för
Gud?
20. I tänkten ont mot mig, men Gud har tänkt det till godo, för att
låta det ske, som nu har skett, och så behålla mycket folk vid
liv.
21. Frukten därför nu icke; jag skall försörja eder och edra kvinnor
och barn.» Och han tröstade dem och talade vänligt med dem.

22. Och Josef bodde kvar i Egypten med sin faders hus; och Josef
blev ett hundra tio år gammal.
23. Och Josef fick se Efraims barn till tredje led; också av Makir,
Manasses son, föddes barn i Josefs sköte.
24. Och Josef sade till sina bröder: »Jag dör, men Gud skall
förvisso se till eder, och föra eder upp från detta land till
det land som han med ed har lovat åt Abraham, Isak och Jakob.»
25. Och Josef tog en ed av Israels barn och sade: »När nu Gud ser
till eder, fören då mina ben härifrån.»
26. Och Josef dog, när han var ett hundra tio år gammal. Och man
balsamerade honom, och han lades i en kista, i Egypten.

[1] Hebr. ébel.
[2] Hebr. misrájim.
@c -*- 1917 -*-
*02/ Andra Mosebok (Exodus)
*02/01 Andra Mosebok (Exodus), 1 Kapitlet
Andra Mosebok (Exodus), 1 Kapitlet

Israeliterna förökas och bliva trälar i
Egypten.

1. Och dessa äro namnen på Israels söner, som kommo till Egypten;
med Jakob kommo de, var och en med sitt hus:
>1 Mos. 46,8 f.
2. Ruben, Simeon, Levi och Juda,
3. Isaskar, Sebulon och Benjamin,
4. Dan och Naftali, Gad och Aser.
5. Tillsammans utgjorde de som hade utgått från Jakobs länd sjuttio
personer; men Josef var redan förut i Egypten.
>1 Mos. 46,27 5 Mos. 10,22.
6. Och Josef dog och alla hans bröder och hela det släktet.
7. Men Israels barn voro fruktsamma och växte till och förökade sig
och blevo övermåttan talrika, så att landet blev uppfyllt av
dem.
>1 Mos. 18,18. Ps. 105,24. Apg. 7,17.

8. Då uppstod en ny konung över Egypten, en som icke visste av
Josef.
9. Och denne sade till sitt folk: »Se, Israels barns folk är oss
för stort och mäktigt.
10. Välan, låt oss då gå klokt till väga med dem; eljest kunde de
ännu mer föröka sig; och om ett krig komme på, kunde de förena
sig med våra fiender och begynna krig mot oss och sedan draga
bort ur landet.»
11. Alltså satte man arbetsfogdar över dem och förtryckte dem med
trälarbeten. Och de måste bygga åt Farao förrådsstäder, Pitom
och Raamses.
12. Men ju mer man förtryckte dem, dess mer förökade de sig, och
dess mer utbredde de sig, så att man begynte gruva sig för
Israels barn.
13. Därför pålade egyptierna Israels barn ytterligare tvångsarbeten
>1 Mos. 15,13. 4 Mos. 20,15.
14. och förbittrade deras liv med hårt arbete på murbruk och tegel
och med alla slags arbeten på marken korteligen, med
tvångsarbeten av alla slag, som de läto dem utföra

15. Och konungen i Egypten talade till de hebreiska kvinnor -- den
ena hette Sifra, den andra Pua -- som hjälpte barnaföderskorna,
16. han sade: »När I förlösen de hebreiska kvinnorna, så sen efter,
då de föda: om det är ett gossebarn, så döden det; är det ett
flickebarn, så må det leva.»
17. Men hjälpkvinnorna fruktade Gud och gjorde icke såsom konungen i
Egypten hade sagt till dem, utan läto barnen leva.
>Apg. 5,29.
18. Då kallade konungen i Egypten hjälpkvinnorna till sig och sade
till dem: »Varför gören I så och låten barnen leva?»
19. Hjälpkvinnorna svarade Farao: »De hebreiska kvinnorna äro icke
såsom de egyptiska. De äro kraftigare; förrän hjälpkvinnan
kommer till dem, hava de fött.»
20. Och Gud lät det gå väl för hjälpkvinnorna; och folket förökade
sig och blev mycket talrikt.
21. Eftersom hjälpkvinnorna fruktade Gud, lät han deras hus
förkovras.
22. Då bjöd Farao allt sitt folk och sade: »Alla nyfödda gossebarn-
skolen I kasta i Nilfloden, men all flickebarn mån I låta leva.»
>Apg. 7,19.
*02/02 Andra Mosebok (Exodus), 2 Kapitlet
Andra Mosebok (Exodus), 2 Kapitlet

Moses födelse, räddning, uppfostran och
flykt.

1. Och en man av Levis hus gick åstad och tog till hustru Levis
dotter.
>2 Mos. 6,20. 4 Mos. 26,59
2. Och hustrun blev havande och födde en son. Och hon såg att det
var ett vackert barn och dolde honom i tre månader.
>1 Krön. 6,3. Apg. 7,20. Hebr. 11,23.
3. Men när hon icke längre kunde dölja honom, tog hon en kista av
rör, beströk den med jordbeck och tjära och lade barnet däri och
satte den så i vassen vid stranden av Nilfloden.
4. Och hans syster ställde sig ett stycke därifrån, för att se huru
det skulle gå med honom.

5. Och Faraos dotter kom ned till floden för att bada, och hennes
tärnor gingo utmed floden. När hon nu fick se kistan i vassen,
sände hon sin tjänarinna dit och lät hämta den till sig.
6. Och när hon öppnade den, fick hon se barnet och såg att det var
en gosse, och han grät. Då ömkade hon sig över honom och sade:
»Detta är ett av de hebreiska barnen.»
7. Men hans syster frågade Faraos dotter: »Vill du att jag skall gå
och kalla hit till dig en hebreisk amma som kan amma upp barnet
åt dig?»
8. Faraos dotter svarade henne: »Ja, gå.» Då gick flickan och
kallade dit barnets moder.
9. Och Faraos dotter sade till henne: »Tag detta barn med dig, och
amma upp det åt mig, så vill jag giva dig lön därför.» Och
kvinnan tog barnet och ammade upp det.
10. När sedan gossen hade vuxit upp; förde hon honom till Faraos
dotter, och denna upptog honom såsom sin son och gav honom
namnet <spärr>Mose</spärr>[1], »ty», sade hon, »ur vattnet har
jag <spärr>dragit upp</spärr>[2] honom».
>Apg. 7,21.

11. På den tiden hände sig att Mose, sedan han hade blivit stor,
gick ut till sina bröder och såg på deras trälarbete. Och han
fick se att en egyptisk man slog en hebreisk man, en av hans
bröder.
>Apg. 7,23 f. Hebr. 11,24 f.
12. då vände han sig åt alla sidor, och när han såg att ingen annan
människa fanns där, slog han ihjäl egyptiern och gömde honom i
sanden.
13. Dagen därefter gick han åter ut och fick då se två hebreiska män
träta med varandra. Då sade han till den som gjorde orätt:
»Skall du slå din landsman?»
14. Han svarade: »Vem har satt dig till hövding och domare över oss?
Vill du dräpa mig, såsom du dräpte egyptiern?» Då blev Mose
förskräckt och tänkte: »Så har då saken blivit känd.»
15. Också fick Farao höra om denna sak och ville dräpa Mose. Men
Mose flydde bort undan Farao; och han stannade i Midjans land;
där satte han sig vid en brunn.

16. Och prästen i Midjan hade sju döttrar. Dessa kommo nu för att
hämta upp vatten och skulle fylla hoarna för att vattna sin
faders får.
17. Då kommo herdarna och ville driva bort dem; men Mose stod upp
och hjälpte dem och vattnade deras får.
18. När de sedan kommo hem till sin fader Reguel, sade han: »Varför
kommen I så snart hem i dag?»
19. De svarade: »En egyptisk man hjälpte oss mot herdarna; därtill
hämtade han upp vatten åt oss och vattnade fåren.»
20. Då sade han till sina döttrar: »Var är han då? Varför läten I
mannen bliva kvar där? Inbjuden honom att komma och äta med
oss».
21. Och Mose beslöt sig för att stanna hos mannen, och denne gav åt
Mose sin dotter Sippora till hustru.
22. Hon födde en son, och han gav honom namnet Gersom, »ty», sade
han, »jag är en främling[3] i ett land som icke är mitt».
>2 Mos. 18,3.

23. Så förflöt en lång tid, och därunder dog konungen i Egypten.
Men Israels barn suckade över sin träldom och klagade; och deras
rop över träldomen steg upp till Gud.
>4 Mos. 20,16
24. Och Gud hörde deras jämmer, och Gud tänkte på sitt förbund med
Abraham, Isak och Jakob.
25. Och Gud såg till Israels barn, och Gud lät sig vårda om dem.

[1] Hebr. Mosché.
[2] Hebr. maschá.
[3] Hebr. ger.
*02/03 Andra Mosebok (Exodus), 3 Kapitlet
Andra Mosebok (Exodus), 3 Kapitlet

Gud visar sig i den brinnande busken,
kallar Mose, uppenbarar sitt namn
»HERREN».

1. Och Mose vaktade fåren åt sin svärfader Jetro, prästen i
Midjan. Och han drev en gång fåren bortom öknen och kom så till
Guds berg Horeb.
2. Där uppenbarade sig HERRENS ängel för honom i en eldslåga som
slog upp ur en buske. Han såg att busken brann av elden, och att
busken dock icke blev förtärd.
>5 Mos. 33,16. Apg. 7,30 f.
3. Då tänkte Mose: »Jag vill gå ditbort och betrakta den underbara
synen och se varför busken icke brinner upp.»
4. När då HERREN såg att han gick åstad för att se, ropade Gud till
honom ur busken och sade: »Mose! Mose!» Han svarade: »Här är
jag.»
5. Då sade han: »Träd icke hit; drag dina skor av dina fötter, ty
platsen där du står är helig mark.»
>Jos. 5,15.
6. Och han sade ytterligare: »Jag är din faders Gud, Abrahams Gud,
Isaks Gud och Jakobs Gud.» Då skylde Mose sitt ansikte, ty han
fruktade för att se på Gud.
>Matt. 22,32. Mark. 12,26. Luk. 20,37.
7. Och HERREN sade: »Jag har nogsamt sett mitt folks betryck i
Egypten, och jag har hört huru de ropa över sina plågare; jag
vet vad de måste lida.
8. Därför har jag stigit ned för att rädda dem ur egyptiernas våld
och föra dem från det landet upp till ett gott och rymligt land,
ett land som flyter av mjölk och honung, det land där kananéer,
hetiter, amoréer, perisséer, hivéer och jebuséer bo.
>1 Mos. 15,18 f.
9. Fördenskull, eftersom Israels barns rop har kommit till mig, och
jag därjämte har sett huru egyptierna förtrycka dem,
10. därför må du nu gå åstad, jag vill sända dig till Farao; och du
skall föra mitt folk, Israels barn, ut ur Egypten»
11. Men Mose sade till Gud: »Vem är jag, att jag skulle gå till
Farao, och att jag skulle föra Israels barn ut ur Egypten?»
12. Han svarade: »Jag vill vara med dig. Och detta skall för dig
vara tecknet på att det är jag som har sänt dig: när du har fört
folket ut ur Egypten, skolen I hålla gudstjänst på detta berg.»
13. Då sade Mose till Gud: »När jag nu kommer till Israels barn och
säger till dem: 'Edra fäders Gud har sänt mig till eder', och de
fråga mig; 'Vad är hans namn?', vad skall jag då svara dem?»
14. Gud sade till Mose: »Jag är den jag är.» Och han sade vidare:
»Så skall du säga till Israels barn: 'Jag är'[1] har sänt mig
till eder.
>Vish. 13,1. Upp. 1,4,8.
15. Och Gud sade ytterligare till Mose: »Så skall du säga till
Israels barn: HERREN, edra fäders Gud, Abrahams Gud, Isaks Gud
och Jakobs Gud, har sänt mig till eder. Detta skall vara mitt
namn evinnerligen, och så skall man nämna mig från släkte till
släkte.
16. Gå nu åstad och församla de äldste i Israel, och säg till dem:
HERREN, edra fäders Gud, Abrahams, Isaks och Jakobs Gud, har
uppenbarat sig för mig, och han har sagt: 'Jag har sett till
eder och har sett det som vederfares eder Egypten;
>1 Mos. 50,24.
17. därför är nu mitt ord: jag vill föra eder bort ifrån betrycket i
Egypten upp till kananéernas, hetiternas, amoréernas,
perisséernas, hivéernas och jebuséernas land, ett land som
flyter av mjölk och honung.'
18. Och de skola lyssna till dina ord; och du skall tillika med de
äldste i Israel gå till konungen i Egypten, och I skolen säga
till honom: HERREN, hebréernas Gud, har visat sig för oss, så
låt oss nu gå tre dagsresor in i öknen och offra åt HERREN, vår
Gud.'
19. Dock vet jag att konungen i Egypten icke skall tillstädja eder
att gå, icke ens när han får känna min starka hand.
20. Men jag skall räcka ut min hand och slå Egypten med alla slags
under, som jag vill göra där; sedan skall han släppa eder.
21. Och jag vill låta detta folk finna nåd för egyptiernas ögon, så
att I, när I dragen bort, icke skolen draga bort med tomma
händer;
>1 Mos 15,14. 2 Mos. 11,2. 12,35 f.
22. utan var kvinna skall av sin grannkvinna och av den främmande
kvinna som bor i hennes hus begära klenoder av silver och guld,
så ock kläder. Dessa skolen I sätta på edra söner och
döttrar. Så skolen I taga byte från egyptierna.»

[1] D. ä. »Han som kallar sig 'Jag är' har sänt mig.» Det här
åsyftade hebreiska uttrycket för HERREN, egentligen
<spärr>Jahvé</spärr>, hos oss vanligen uttalat
<spärr>Jehová</spärr>, kan översättas med '<spärr>Han
är</spärr>'.
*02/04 Andra Mosebok (Exodus), 4 Kapitlet
Andra Mosebok (Exodus), 4 Kapitlet

Mose får makt att göra under och
återvänder till Egypten.

1. Mose svarade och sade: »Men om de nu icke tro mig eller lyssna
till mina ord, utan säga: 'HERREN har icke uppenbarat sig för
dig'?»
2. Då sade HERREN till honom: »Vad är det du har i din hand?»
3. Han svarade: »En stav.» Han sade: »Kasta den på marken.» När han
då kastade den på marken, förvandlades den till en orm; och Mose
flydde för honom.
4. Men HERREN sade till Mose: »Räck ut din hand och tag honom i
stjärten.» Då räckte han ut sin hand och grep honom; och han
förvandlades åter till en stav i hans hand.
5. Och HERREN sade: »Så skola de. tro att HERREN, deras fäders
Gud, Abrahams Gud, Isaks Gud och Jakobs Gud, har uppenbarat sig
för dig.
6. Och HERREN sade ytterligare till honom: »Stick din hand i
barmen.» Och han stack sin hand i barmen. När han sedan drog ut
den, se, då var handen vit såsom snö av spetälska.
7. Åter sade han. »Stick din hand tillbaka i barmen.» Och han stack
sin hand tillbaka i barmen. När han sedan drog ut den igen ur
barmen, se, då var den åter lik hans övriga kropp.
8. Och HERREN sade: »Om de icke vilja tro dig eller akta på det
första tecknet, så måste de tro det andra tecknet.
9. Men om de icke ens tro dessa två tecken eller lyssna till dina
ord, så tag av Nilflodens vatten och gjut ut det på torra
landet, så skall vattnet, som du har tagit ur floden, förvandlas
till blod på torra landet.»

10. Då sade Mose till HERREN: »Ack I Herre, jag är ingen talför man;
jag har icke varit det förut, och jag är det icke heller nu,
sedan du har talat till din tjänare, ty jag har ett trögt
målföre och en trög tunga.
>2 Mos. 6,12, 30.
11. HERREN sade till honom: »Vem har givit människan munnen, eller
vem gör henne stum eller döv, seende eller blind? Är det icke
jag, HERREN?
>Hes. 3,26 f.
12. Så gå nu åstad, jag skall vara med din mun och lära dig vad du
skall tala.»
>Matt. 10,19.
13. Men han sade: »Ack Herre, sänd ditt budskap med vilken annan du
vill.»
14. Då upptändes HERRENS vrede mot Mose, och han sade: »Har du icke
din broder Aron, leviten? Jag vet att han är en man som kan
tala. Och han går nu åstad för att möta dig, och när han får se
dig, skall han glädjas i sitt hjärta.
15. Och du skall tala till honom och lägga orden i hans mun; och jag
skall vara med din mun och med hans mun, och jag skall lära eder
vad I skolen göra.
>2 Mos. 7,1 f.
16. Och han skall tala för dig till folket; alltså skall han vara
för dig såsom mun, och du skall vara för honom såsom en gud.
17. Och du skall taga i din hand denna stav, med vilken du skall
göra dina tecken.»

18. Därefter vände Mose tillbaka till sin svärfader Jeter och sade
till honom: »Låt mig vända tillbaka till mina bröder i Egypten,
för att se om de ännu leva.» Jetro sade till Mose: »Gå i frid.»
19. Och HERREN sade till Mose i Midjan: »Vänd tillbaka till Egypten,
ty alla de män äro döda, som stodo efter ditt liv.»
20. Då tog Mose sin hustru och sina söner och satte dem på sin åsna
och for tillbaka till Egyptens land; och Mose tog Guds stav i
sin hand.
>2 Mos. 2,21 f. 18,2 f.

21. Och HERREN sade till Mose: »När du nu vänder tillbaka till
Egypten så se till, att du inför Farao gör alla de under som jag
har givit dig makt att göra. Men jag skall förstocka hans
hjärta, så att han icke släpper folket.
22. Och då skall du säga till Farao: Så säger HERREN: Israel är min
förstfödde son,
>Vish. 18,13. Syr. 36,14. Matt. 2,15.
23. och jag har sagt till dig: 'Släpp min son, så att han kan hålla
gudstjänst åt mig.' Men du har icke velat släppa honom. Därför
skall jag nu dräpa din förstfödde son.
>2 Mos. 11,4 f. 12,29.

24. Och under resan hände sig att HERREN på ett viloställe kom emot
honom och ville döda honom.
25. Då tog Sippora en skarp sten och skar bort förhuden på sin son
och berörde honom därmed nedtill och sade: »Du är mig en
blodsbrudgum.»
>1 Mos. 17,14.
26. Så lät han honom vara. Då sade hon åter: »Ja, en blodsbrudgum
till omskärelse.»

27. Och HERREN sade till Aron: »Gå åstad och möt Mose i öknen.» Då
gick han åstad och träffade honom på Guds berg; och han kysste
honom.
28. Och Mose berättade för Aron allt vad HERREN hade talat, när han
sände honom, och om alla de tecken som han hade bjudit honom att
göra.
29. Sedan gingo Mose och Aron åstad och församlade alla Israels
barns äldste.
30. Och Aron omtalade allt vad HERREN hade talat till Mose; och han
gjorde tecknen inför folkets ögon.
31. Då trodde folket; och när de hörde att HERREN hade sett till
Israels barn, och att han hade sett deras betryck, böjde de sig
ned och tillbådo.
*02/05 Andra Mosebok (Exodus), 5 Kapitlet
Andra Mosebok (Exodus), 5 Kapitlet

Mose och Aron inför Farao. Israels barns
ökade förtryck.

1. Därefter kommo Mose och Aron och sade till Farao: »Så säger
HERREN, Israels Gud: Släpp mitt folk, så att de kunna hålla
högtid åt mig i öknen.»
2. Men Farao svarade: »Vem är HERREN, eftersom jag på hans
befallning skulle släppa Israel? Jag vet icke av HERREN och vill
ej heller släppa Israel.»
3. Då sade de: »Hebréernas Gud har visat sig för oss. Så låt oss nu
gå tre dagsresor in i öknen och offra åt HERREN, vår Gud, för
att han icke må komma över oss med pest eller med svärd.»
>2 Mos. 3,18.
4. Men konungen i Egypten svarade dem: »Mose och Aron, varför
dragen I folket ifrån dess arbete? Gån bort till edra
dagsverken.
5. Ytterligare sade Farao: »Folket är ju redan alltför talrikt i
landet, och likväl viljen I skaffa dem frihet ifrån deras
dagsverken!»

6. Därefter bjöd Farao samma dag fogdarna och tillsyningsmännen
över folket och sade:
7. »I skolen icke vidare såsom förut giva folket halm till att göra
tegel. Låten dem själva gå och skaffa sig halm.
8. Men samma antal tegel som de förut hava gjort skolen I ändå
ålägga dem, utan något avdrag; ty de äro lata, därför ropa de
och säga: 'Låt oss gå och offra åt vår Gud.'
9. Man måste lägga tungt arbete på dessa människor, så att de
därigenom få något att göra och icke akta på lögnaktigt tal.»
10. Då gingo fogdarna och tillsyningsmännen över folket ut och sade
till folket: »Så säger Farao: Jag vill icke längre giva eder
halm.
11. Gån själva och skaffen eder halm, var I kunnen finna sådan; men
i edert arbete skall intet avdrag göras.»
12. Då spridde sig folket över hela Egyptens land och samlade strå
för att bruka det såsom halm.
13. Och fogdarna drevo på dem och sade: »Fullgören edert arbete, var
dag det för den dagen bestämda, likasom när man gav eder halm.»
14. Och Israels barns tillsyningsmän, de som Faraos fogdar hade satt
över dem, fingo uppbära hugg och slag, och man sade till dem:
»Varför haven I icke såsom förut fullgjort edert förelagda
dagsverke i tegel, varken i går eller i dag?»
15. Då kommo Israels barns tillsyningsmän och ropade till Farao och
sade: »Varför gör du så mot dina tjänare?
16. Ingen halm giver man åt dina tjänare, och likväl säger man till
oss: 'Skaffen fram tegel.' Och se, dina tjänare få nu uppbära
hugg och slag, fastän skulden ligger hos ditt eget folk.»
17. Men han svarade: »I ären lata, ja lata ären I. Därför sägen I:
'Låt oss gå och offra åt HERREN.'
18. Nej, gån i stället till edert arbete. Halm skall man icke giva
eder, men det bestämda antalet tegel måsten I ändå lämna.»

19. Då märkte Israels barns tillsyningsmän att det var illa ställt
för dem, eftersom de hade fått det svaret att de icke skulle få
något avdrag i det antal tegel, som de skulle lämna för var dag.
20. Och när de kommo ut ifrån Farao, träffade de Mose och Aron, som
stodo där för att möta dem;
21. och de sade till dem: »Må HERREN hemsöka eder och döma eder,
eftersom I haven gjort oss förhatliga för Farao och hans tjänare
och satt dem svärdet i hand till att dräpa oss.
22. Då vände sig Mose åter till HERREN och sade: »Herre, varför har
du gjort så illa mot detta folk? Varför har du sänt mig?
23. Allt ifrån den tid då jag gick till Farao för att tala i ditt
namn har han ju gjort illa mot detta folk, och du har ingalunda
räddat ditt folk.
*02/06 Andra Mosebok (Exodus), 6 Kapitlet
Andra Mosebok (Exodus), 6 Kapitlet

Förnyade löften och uppdrag till Mose.
Moses och Arons släkttavla.

1. Men HERREN sade till Mose: »Nu skall du få se vad jag skall göra
med Farao; ty genom min starka hand skall han nödgas släppa dem,
ja, han skall genom min starka hand nödgas driva dem ut ur sitt
land.»
>2 Mos. 11,1. 12,33.
2. Och Gud talade till Mose och sade till honom: »Jag är HERREN.
3. För Abraham, Isak och Jakob uppenbarade jag mig såsom 'Gud den
Allsmäktige', men under mitt namn 'HERREN' var jag icke känd av
dem.
>1 Mos. 17,1. 26,24. 35,11.
4. Och jag upprättade ett förbund med dem och lovade att giva dem
Kanaans land, det land där de bodde såsom främlingar.
5. Och nu har jag hört Israels barns jämmer över att egyptierna
hålla dem i träldom, och jag har kommit ihåg mitt förbund.
6. Säg därför till Israels barn: 'Jag är HERREN, och jag skall föra
eder ut från trälarbetet hos egyptierna och rädda eder från
träldomen under dem, och jag skall förlossa eder med uträckt arm
och genom stora straffdomar.
7. Och jag skall taga eder till mitt folk och vara eder Gud; och I
skolen förnimma att jag är HERREN eder Gud, han som för eder ut
från trälarbetet hos egyptierna.
8. Och jag skall föra eder till det land som jag med upplyft hand
har lovat giva åt Abraham, Isak och Jakob; det skall jag giva
eder till besittning. Jag är HERREN.'»
>Hes. 20,5 f.
9. Detta allt sade Mose till Israels barn, men de hörde icke på
Mose, av otålighet och för det hårda arbetets skull.

10. Därefter talade HERREN till Mose och sade:
11. »Gå och tala med Farao, konungen i Egypten, att han släpper
Israels barn ut ur sitt land.»
12. Men Mose talade inför HERREN och sade: »Israels barn höra ju
icke på mig; huru skulle då Farao vilja höra mig -- mig som har
oomskurna läppar?»
>2 Mos. 4,10.
13. Men HERREN talade till Mose och Aron och gav dem befallning till
Israels barn och till Farao, konungen i Egypten, om att Israels
barn skulle föras ut ur Egyptens land.

14. Dessa voro huvudmännen för deras familjer.

Rubens, Israels förstföddes, söner voro Hanok och Pallu, Hesron
och Karmi. Dessa voro Rubens släkter.
>1 Mos. 46,9 f. 4 Mos. 26,5 f. 1 Krön. 5,1 f.

15. Simeons söner voro Jemuel, Jamin, Ohad, Jakin, Sohar och Saul,
den kananeiska kvinnans son. Dessa voro Simeons släkter.

16. Och dessa voro namnen på Levis söner, efter deras ättföljd:
Gerson, Kehat och Merari. Och Levi blev ett hundra trettiosju år
gammal.
>4 Mos. 3,17 f. 26,57 f. 1 Krön. 6,1 f. 23,6 f.
17. Gersons söner voro Libni och Simei, efter deras släkter.
18. Kehats söner voro Amram, Jishar, Hebron och Ussiel. Och Kehat
blev ett hundra trettiotre år gammal.
19. Meraris söner voro Maheli och Musi. Dessa voro leviternas
släkter, efter deras ättföljd.
20. Men Amram tog sin faders syster Jokebed till hustru, och hon
födde åt honom Aron och Mose. Och Amram blev ett hundra
trettiosju år gammal.
21. Jishars söner voro Kora, Nefeg och Sikri.
22. Ussiels söner voro Misael, Elsafan och Sitri.
23. Och Aron tog till hustru Eliseba, Amminadabs dotter, Nahesons
syster, och hon födde åt honom Nadab och Abihu, Eleasar och
Itamar.
>4 Mos. 3,1 f.
24. Koras söner voro Assir, Elkana och Abiasaf. Dessa voro
koraiternas släkter.
25. Och Eleasar, Arons son, tog en av Putiels döttrar till hustru,
och hon födde åt honom Pinehas. Dessa voro huvudmännen för
leviternas familjer, efter deras släkter.
26. Så förhöll det sig med Aron och Mose, dem till vilka HERREN
sade: »Fören Israels barn ut ur Egyptens land, efter deras
härskaror.
>Apg. 7,36.
27. Det var dessa som talade med Farao, konungen i Egypten, om att
de skulle föra Israels barn ut ur Egypten. Så förhöll det sig
med Mose och Aron,
28. Och när HERREN talade till Mose i Egyptens land,
29. talade han så till Mose: »Jag är HERREN. Tala till Farao,
konungen i Egypten, allt vad jag talar till dig.»
30. Men Mose sade inför HERREN: »Se, jag har oomskurna läppar; huru
skulle då Farao vilja höra på mig?»
*02/07 Andra Mosebok (Exodus), 7 Kapitlet
Andra Mosebok (Exodus), 7 Kapitlet

Undret med Moses stav. Vattnets
förvandling till blod.

1. Men HERREN sade till Mose: »Se, jag har satt dig att vara såsom
en gud för Farao, och din broder Aron skall vara din profet.
>2 Mos. 4,15 f.
2. Du skall tala allt vad jag bjuder dig; sedan skall din broder
Aron tala med Farao om att han måste släppa Israels barn ut ur
sitt land.
3. Men jag skall förhärda Faraos hjärta och skall göra många tecken
och under i Egyptens land.
4. Farao skall icke höra på eder; men jag skall lägga min hand på
Egypten och skall föra mina härskaror, mitt folk, Israels barn,
ut ur Egyptens land, genom stora straffdomar.
5. Och egyptierna skola förnimma att jag är HERREN, när jag räcker
ut min hand över Egypten och för Israels barn ut från dem.»

6. Och Mose och Aron gjorde så; de gjorde såsom HERREN hade bjudit
dem.
7. Men Mose var åttio år gammal och Aron åttiotre år gammal, när de
talade med Farao.

8. Och HERREN talade till Mose och Aron och sade:
9. »När Farao talar till eder och säger: 'Låten oss se något
under', då skall du säga till Aron: 'Tag din stav och kasta den
inför Farao', så skall den bliva en stor orm.»
10. Då gingo Mose och Aron till Farao och gjorde såsom HERREN hade
bjudit. Aron kastade sin stav inför Farao och hans tjänare, och
den blev en stor orm.
>Vish. 10,16.
11. Då kallade också Farao till sig sina vise och trollkarlar; och
dessa, de egyptiska spåmännen, gjorde ock detsamma genom sina
hemliga konster:
>2 Tim. 3,8.
12. de kastade var och en sin stav, och dessa blevo stora ormar. Men
Arons stav uppslukade deras stavar.
13. Dock förblev Faraos hjärta förstockat, och han hörde icke på
dem, såsom HERREN hade sagt.

14. Därefter sade HERREN till Mose: »Faraos hjärta är tillslutet,
han vill icke släppa folket.
15. Gå till Farao i morgon bittida -- han går nämligen då ut till
vattnet -- och ställ dig i hans väg, på stranden av
Nilfloden. Och tag i din hand staven som förvandlades till en
orm.
16. Och säg till honom: HERREN, hebréernas Gud, sände mig till dig
och lät säga dig: 'Släpp mitt folk, så att de kunna hålla
gudstjänst åt mig i öknen.' Men se, du har hitintills icke velat
höra.
17. Därför säger nu HERREN så: 'Härav skall du förnimma att jag är
HERREN: se, med staven som jag håller i min hand vill jag slå på
vattnet i Nilfloden, och då skall det förvandlas till blod.
18. Och fiskarna i floden skola dö, och floden skall bliva
stinkande, så att egyptierna skola vämjas vid att dricka vatten
ifrån floden.'»
19. Och HERREN sade till Mose: »Säg till Aron: Tag din stav, och
räck ut din hand över egyptiernas vatten, över deras strömmar,
kanaler och sjöar och alla andra vattensamlingar, så skola de
bliva blod; över hela Egyptens land skall vara blod, både i
träkärl och i stenkärl.»
20. Och Mose och Aron gjorde såsom HERREN hade bjudit. Han lyfte upp
staven och slog vattnet i Nilfloden inför Faraos och hans
tjänares ögon; då förvandlades allt vatten floden till blod.
>Ps. 78,44. 105,29.
21. Och fiskarna i floden dogo, och floden blev stinkande, så att
egyptierna icke kunde dricka vatten ifrån floden; och blodet var
över hela Egyptens land.
22. Men de egyptiska spåmännen gjorde detsamma genom sina hemliga
konster. Så förblev Faraos hjärta förstockat, och han hörde icke
på dem, såsom HERREN hade sagt.
23. Och Farao vände om och gick hem och aktade icke heller på detta.
24. Men i hela Egypten grävde man runt omkring Nilfloden efter
vatten till att dricka; ty vattnet i floden kunde man icke
dricka.
25. Och så förgingo sju dagar efter det att HERREN hade slagit
Nilfloden.
*02/08 Andra Mosebok (Exodus), 8 Kapitlet
Andra Mosebok (Exodus), 8 Kapitlet

Egypten hemsökes med paddor, med mygg
och med flugsvärmar.

1. Därefter sade HERREN till Mose: »Gå till Farao och säg till
honom: Så säger HERREN: Släpp mitt folk, så att de kunna hålla
gudstjänst åt mig.
2. Men om du icke vill släppa dem, se, då skall jag hemsöka hela
ditt land med paddor.
3. Nilfloden skall frambringa ett vimmel av paddor, och de skola
stiga upp och komma in i ditt hus och i din sovkammare och upp i
din säng, och in i dina tjänares hus och bland ditt folk, och i
dina bakugnar och baktråg.
4. Ja, på dig själv och ditt folk och alla dina tjänare skola
paddorna stiga upp.»
5. Och HERREN sade till Mose: »Säg till Aron: Räck ut din hand med
din stav över strömmarna, kanalerna och sjöarna, och låt så
paddor stiga upp över Egyptens land.»
6. Då räckte Aron ut sin hand över Egyptens vatten, och paddor
stego upp och övertäckte Egyptens land.
>Ps. 78,45. 105,30.
7. Men spåmännen gjorde detsamma genom sina hemliga konster och
läto paddor stiga upp över Egyptens land.

8. Då kallade Farao Mose och Aron till sig och sade: »Bedjen till
HERREN, att han tager bort paddorna från mig och mitt folk, så
skall jag släppa folket, så att de kunna offra åt HERREN.»
9. Mose sade till Farao: »Dig vare tillstatt att förelägga mig en
tid inom vilken jag, genom att bedja för dig och dina tjänare
och ditt folk, skall skaffa bort paddorna från dig och dina hus,
så att de finnas kvar allenast i Nilfloden.
10. Han svarade: »Till i morgon.» Då sade han: »Må det ske såsom du
har sagt, så att du får förnimma att ingen är såsom HERREN, vår
Gud.
11. Paddorna skola vika bort ifrån dig och dina hus och ifrån dina
tjänare och ditt folk och skola finnas kvar allenast i
Nilfloden.»
12. Så gingo Mose och Aron ut ifrån Farao. Och Mose ropade till
HERREN om hjälp mot paddorna som han hade låtit komma över
Farao.
13. Och HERREN gjorde såsom Mose hade begärt: paddorna dogo och
försvunno ifrån husen, gårdarna och fälten.
14. Och man kastade dem tillsammans i högar, här en och där en; och
landet uppfylldes av stank.
15. Men när Farao såg att han hade fått lättnad, tillslöt han sitt
hjärta och hörde icke på dem, såsom HERREN hade sagt.

16. Därefter sade HERREN till Mose: »Säg till Aron: Räck ut din stav
och slå i stoftet på jorden, så skall därav bliva mygg i hela
Egyptens land.»
17. Och de gjorde så: Aron räckte ut sin hand med sin stav och slog
i stoftet på jorden; då kom mygg på människor och boskap. Av
allt stoft på marken blev mygg i hela Egyptens land.
18. Och spåmännen ville göra detsamma genom sina hemliga konster och
försökte skaffa fram mygg, men de kunde icke. Och myggen kom på
människor och boskap.
>Vish.17,7.
19. Då sade spåmännen till Farao: »Detta är Guds finger.» Men Faraos
hjärta förblev förstockat, och han hörde icke på dem, såsom
HERREN hade sagt.
>Luk. 11,20.

20. Därefter sade HERREN till Mose: »Träd i morgon bittida fram
inför Farao -- han går nämligen då ut till vattnet -- och säg
till honom: så säger HERREN: Släpp mitt folk, så att de kunna
hålla guds tjänst åt mig.
21. Ty om du icke släpper mitt folk, de, då skall jag sända svärmar
av flugor över dig och dina tjänare och ditt folk och dina hus,
så att egyptiernas hus skola bliva uppfyllda av flugsvärmar, ja,
själva marken på vilken de stå.
22. Men på den dagen skall jag göra ett undantag för landet Gosen,
där mitt folk bor, så att inga flugsvärmar skola finnas där, på
det att du må förnimma att jag är HERREN här i landet.
23. Så skall jag förlossa mitt folk och göra en åtskillnad mellan
mitt folk och ditt. I morgon skall detta tecken ske.»
24. Och HERREN gjorde så: stora flugsvärmar kommo in i Faraos och i
hans tjänares hus; och överallt i Egypten blev landet fördärvat
av flugsvärmarna.
>Ps. 78,45. Vish. 16,9.

25. Då kallade Farao Mose och Aron till sig och sade: »Gån åstad och
offren åt eder Gud här i landet.»
26. Men Mose svarade: »Det går icke an att vi göra så; ty vi offra
åt HERREN, vår Gud, sådant som för egyptierna är en
styggelse. Om vi nu inför egyptiernas ögon offra sådant som för
dem är en styggelse, skola de säkert stena oss.
>1 Mos. 46,34.
27. Så låt oss nu gå tre dagsresor in i öknen och offra åt HERREN,
vår Gud, såsom han befaller oss.»
>2 Mos. 3,18.
28. Då sade Farao: »Jag vill släppa eder, så att I kunnen offra åt
HERREN, eder Gud, i öknen; allenast mån I icke gå alltför långt
bort. Bedjen för mig.
29. Mose svarade: »Ja, när jag kommer ut från dig, skall jag bedja
till HERREN, så att flugsvärmarna i morgon vika bort ifrån
Farao, ifrån hans tjänare och hans folk. Allenast må Farao icke
mer handla svikligt och vägra att släppa folket, så att de kunna
offra åt HERREN.
30. Och Mose gick ut ifrån Farao och bad till HERREN.
31. Och HERREN gjorde såsom Mose sade begärt: han skaffade bort
flugsvärmarna ifrån Farao, ifrån hans tjänare och hans folk, så
att icke en enda fluga blev kvar.
32. Men Farao tillslöt sitt hjärta också denna gång och släppte icke
folket.
*02/09 Andra Mosebok (Exodus), 9 Kapitlet
Andra Mosebok (Exodus), 9 Kapitlet

Egypten hemsökes med boskapspest, med
bölder och med hagel.

1. Därefter sade HERREN till Mose: »Gå till Farao och tala till
honom: Så säger HERREN, hebréernas Gud: Släpp mitt folk, så att
de kunna hålla gudstjänst åt mig.
2. Ty om du icke vill släppa dem, utan kvarhåller dem längre,
3. se, då skall HERRENS hand med en mycket svår pest komma över din
boskap på marken, över hästar, åsnor och kameler, över fäkreatur
och får.
4. Men HERREN skall därvid göra en åtskillnad mellan israeliternas
boskap och egyptiernas, så att intet av de djur som tillhöra
Israels barn skall dö.»
5. Och HERREN bestämde en tid och sade: »I morgon skall HERREN göra
så i landet.»
6. Och dagen därefter gjorde HERREN så, och all egyptiernas boskap
dog. Men av Israels barns boskap dog icke ett enda djur;
7. när Farao sände och hörde efter, se, då hade icke så mycket som
ett enda djur av Israels boskap dött. Men Faraos hjärta var
tillslutet, och han släppte icke folket

8. Därefter sade HERREN till Mose och Aron: »Tagen edra händer
fulla med sot ur smältugnen, och må sedan Mose strö ut det, upp
mot himmelen, inför Faraos ögon,
9. så skall därav bliva ett damm över hela Egyptens land, och därav
skola uppstå bulnader, som slå ut med blåsor, på människor och
boskap i hela Egyptens land.»
10. Då togo de sot ur smältugnen och trädde inför Farao, och Mose
strödde ut det, upp mot himmelen; och därav uppstodo bulnader,
som slogo ut med blåsor, på människor och boskap.
11. Och spåmännen kunde icke hålla stånd mot Mose för bulnadernas
skull, ty bulnader uppstodo på spåmännen såväl som på alla andra
egyptier.
12. Men HERREN förstockade Faraos hjärta, så att han icke hörde på
dem, såsom HERREN hade sagt till Mose.

13. Därefter sade HERREN till Mose: »Träd i morgon bittida fram
inför Farao och säg till honom: Så säger HERREN, hebréernas Gud:
Släpp mitt folk, så att de kunna hålla gudstjänst åt mig.
14. Annars skall jag nu sända alla mina hemsökelser över dig själv
och över dina tjänare och ditt folk, på det att du må förnimma
att ingen är såsom jag på hela jorden.
15. Ty jag hade redan räckt ut min land för att slå dig och ditt
folk med pest, så att du skulle bliva utrotad från jorden;
16. men jag skonade dig, just därför att jag ville låta min kraft
bliva uppenbarad för dig och mitt namn bliva förkunnat på hela
jorden.
>Rom. 9,17.
17. Om du ytterligare lägger hinder i vägen för mitt folk och icke
släpper dem,
18. se, då skall jag i morgon vid denna tid låta ett mycket svårt
hagel komma, sådant att dess like icke har varit i Egypten, allt
ifrån den dag dess grund blev lagd ända till nu.
19. Så sänd nu bort och låt bärga din boskap och allt vad du annars
har ute på marken. Ty alla människor och all boskap som då
finnas ute på marken och icke hava kommit under tak, de skola
träffas av haglet och bliva dödade.»
20. Den som nu bland Faraos tjänare fruktade HERRENS ord, han lät
sina tjänare och sin boskap söka skydd i husen;
21. men den som icke aktade på HERRENS ord, han lät sina tjänare och
sin boskap bliva kvar ute på marken.

22. Och HERREN sade till Mose: »Räck din hand upp mot himmelen, så
skall hagel falla över hela Egyptens land, över människor och
boskap och över alla markens örter i Egyptens land.»
23. Då räckte Mose sin stav upp mot himmelen, och HERREN lät det
dundra och hagla, och eld for ned mot jorden, så lät HERREN
hagel komma över Egyptens land.
>Ps. 78,47 f. 105,32 f. Vish. 16,16.
24. Och det haglade, och bland hagelskurarna flammade eld; och
haglet var så svårt, att dess like icke hade varit i hela
Egyptens land från den tid det blev befolkat.
25. Och i hela Egyptens land slog haglet ned allt som fanns på
marken, både människor och djur; och haglet slog ned alla
markens örter och slog sönder alla markens träd.
26. Allenast i landet Gosen, där Israels barn voro, haglade det
icke.

27. Då sände Farao och lät kalla till sig Mose och Aron och sade
till dem: »Jag har syndat denna gång. Det är HERREN som är
rättfärdig; jag och mitt folk hava gjort orätt.
28. Bedjen till HERREN, ty hans dunder och hagel har varat länge
nog; så skall jag släppa eder, och I skolen icke behöva bliva
kvar längre.»
29. Mose svarade honom: »När jag kommer ut ur staden, skall jag
uträcka mina händer till HERREN; då skall dundret upphöra och
intet hagel mer komma, på det att du må förnimma att landet är
HERRENS.
>Ps. 24,1.
30. Dock vet jag väl att du och dina tjänare ännu icke frukten för
HERREN Gud.»
31. Så slogos då linet och kornet ned, ty kornet hade gått i ax och
linet stod i knopp;
32. men vetet och spälten slogos icke ned, ty de äro sensäd.
33. Och Mose gick ifrån Farao ut ur staden och uträckte sina händer
till HERREN; och dundret och haglet upphörde, och regnet
strömmade icke mer ned på jorden.
34. Men när Farao såg att regnet och haglet och dundret hade
upphört, framhärdade han i sin synd och tillslöt sitt hjärta,
han själv såväl som hans tjänare.
35. Så förblev Faraos hjärta förstockat, och han släppte icke
Israels barn, såsom HERREN hade sagt genom Mose.
*02/10 Andra Mosebok (Exodus), 10 Kapitlet
Andra Mosebok (Exodus), 10 Kapitlet

Egypten hemsökes med gräshoppor och med
mörker.

1. Därefter sade HERREN till Mose: »Gå till Farao; ty jag har
tillslutit hans och hans tjänares hjärtan, för att jag skulle
göra dessa mina tecken mitt ibland dem,
2. och för att du sedan skulle kunna förtälja för din son och din
sonson vilka stora gärningar jag har utfört bland egyptierna,
och vilka tecken jag har gjort bland dem, så att I förnimmen att
jag är HERREN.»
3. Då gingo Mose och Aron till Farao och sade till honom: »Så säger
HERREN, hebréernas Gud: Huru länge vill du vara motsträvig och
icke ödmjuka dig inför mig? Släpp mitt folk, så att de kunna
hålla gudstjänst åt mig.
4. Ty om du icke vill släppa mitt folk, se, då skall jag i morgon
låta gräshoppor komma över ditt land.
5. Och de skola övertäcka marken så att man icke kan se marken; och
de skola äta upp återstoden av den kvarleva som har blivit över
åt eder efter haglet, och de skola aväta alla edra träd, som
växa på marken.
6. Och dina hus skola bliva uppfyllda av dem, så ock alla dina
tjänares hus och alla egyptiers hus, så att dina fäder och dina
faders fäder icke hava sett något sådant, från den dag de blevo
till på jorden ända till denna dag.» Och han vände sig om och
gick ut ifrån Farao.

7. Men Faraos tjänare sade till honom: »Huru länge skall denne vara
oss till förfång? Släpp männen, så att de kunna hålla gudstjänst
åt HERREN, sin Gud. Inser du icke ännu att Egypten bliver
fördärvat?»
8. Då hämtade man Mose och Aron tillbaka till Farao. Och han sade
till dem: »I mån gå åstad och hålla gudstjänst åt HERREN, eder
Gud. Men vilka äro nu de som skola gå?»
9. Mose svarade: »Vi vilja gå både unga och gamla; vi vilja gå med
söner och döttrar, med får och fäkreatur; ty en HERRENS högtid
skola vi hålla.»
10. Då sade han till dem: »Må HERREN: vara med eder lika visst som
jag släpper eder med edra kvinnor och barn! Där ser man att I
haven ont i sinnet!
11. Nej; I män mån gå åstad och hålla gudstjänst åt HERREN; det var
ju detta som I begärden.» Och man drev dem ut ifrån Farao.

12. Och HERREN sade till Mose: »Räck ut din hand över Egyptens land,
så att gräshoppor komma över Egyptens land och äta upp alla
örter i landet, allt vad haglet har lämnat kvar.»
13. Då räckte Mose ut sin stav över Egyptens land, och HERREN lät en
östanvind blåsa över landet hela den dagen och hela natten; och
när det blev morgon, förde östanvinden gräshopporna fram med
sig.
>Ps. 78,46. 105,34 f. Joel 1,4. Vish. 16,9.
14. Och gräshopporna kommo över hela Egyptens land och slogo i stor
mängd ned över hela Egyptens område; en sådan myckenhet av
gräshoppor hade aldrig tillförne kommit och skall icke heller
hädanefter komma.
15. De övertäckte hela marken, så att marken blev mörk; och de åto
upp alla örter i landet och all frukt på träden, allt som haglet
hade lämnat kvar; intet grönt blev kvar på träden eller på
markens örter i hela Egyptens land.

16. Då kallade Farao med hast Mose och Aron till sig och sade: »Jag
har syndat mot HERREN, eder Gud, och mot eder.
17. Men förlåt nu min synd denna enda gång; och bedjen till HERREN,
eder Gud, att han avvänder allenast denna dödsplåga ifrån mig.»
18. Då gick han ut ifrån Farao och bad till HERREN.
19. Och HERREN vände om vinden och lät en mycket stark västanvind
komma; denna fattade i gräshopporna och kastade dem i Röda
havet, så att icke en enda gräshoppa blev kvar inom Egyptens
hela område.
20. Men HERREN förstockade Faraos hjärta, så att han icke släppte
Israels barn.

21. Därefter sade HERREN till Mose: »Räck din hand upp mot himmelen,
så skall över Egyptens land komma ett sådant mörker, att man kan
taga på det.»
22. Då räckte Mose sin hand upp mot himmelen, och ett tjockt mörker
kom över hela Egyptens land i tre dagar.
>Ps. 105,28. Vish. 17,2.
23. Ingen kunde se den andre, och ingen kunde röra sig från sin
plats i tre dagar. Men alla Israels barn hade ljust där de
bodde.
>Vish. 17,20 f. 18,1.
24. Då kallade Farao Mose till sig och sade: »Gån åstad och hållen
gudstjänst åt HERREN; låten allenast edra får och fäkreatur
bliva kvar. Också edra kvinnor och barn må gå med eder.»
25. Men Mose sade: »Du måste ock låta oss få slaktoffer och
brännoffer att offra åt HERREN, vår Gud.
26. Också vår boskap måste gå med oss, och icke en klöv får bliva
kvar; ty därav måste vi taga det varmed vi skola hålla
gudstjänst åt HERREN, vår Gud. Och förrän vi komma dit, veta vi
själva icke vad vi böra offra åt HERREN.»
27. Men HERREN förstockade Faraos hjärta, så att han icke ville
släppa dem.
28. Och Farao sade till honom: »Gå bort ifrån mig, och tag dig till
vara för att ännu en gång komma inför mitt ansikte; ty på den
dag du kommer inför mitt ansikte skall du dö.»
29. Mose svarade: »Du har talat rätt; jag skall icke vidare komma
inför ditt ansikte.»
*02/11 Andra Mosebok (Exodus), 11 Kapitlet
Andra Mosebok (Exodus), 11 Kapitlet

Den sista plågan förkunnas.

1. Därefter sade HERREN till Mose: »Ännu en plåga skall jag låta
komma över Farao och över Egypten; sedan skall han släppa eder
härifrån; ja, han skall till och med driva eder ut härifrån, när
han släpper eder.
>2 Mos. 6,1.
2. Så tala nu till folket, och säg att var och en av dem, man såväl
som kvinna, skall av sin nästa begära klenoder av silver och
guld.»
>2 Mos. 3,21 f. 12,35 f.
3. Och HERREN lät folket finna nåd för egyptiernas ögon. Ja, mannen
Mose hade stort anseende i Egyptens land, både hos Faraos
tjänare och hos folket.
>Syr. 45,1 f.

4. Och Mose sade: »Så säger HERREN: Vid midnattstid skall jag gå
fram genom Egypten.
5. Och då skall allt förstfött i Egyptens land dö, från den
förstfödde hos Farao, som sitter på tronen, ända till den
förstfödde hos tjänstekvinnan, som arbetar vid handkvarnen, så
ock allt förstfött ibland boskapen.
>2 Mos. 12,29.
6. Och ett stort klagorop skall upphävas i hela Egyptens land,
sådant att dess like aldrig har varit hört och aldrig mer skall
höras.
7. Men icke en hund skall gläfsa mot någon av Israels barn, varken
mot människor eller mot boskap. Så skolen I förnimma att HERREN
gör en åtskillnad mellan Egypten och Israel.
8. Då skola alla dina tjänare här komma ned till mig och buga sig
för mig och säga: 'Drag ut, du själv med allt folket som följer
dig.' Och sedan skall jag draga ut.» Därefter gick han bort
ifrån Farao i vredesmod.

9. Men HERREN sade till Mose: »Farao skall neka att höra eder, på
det att jag må låta många under ske i Egyptens land.»
>2 Mos. 7,3.
10. Och Mose och Aron gjorde alla dessa under inför Farao; men
HERREN förstockade Faraos hjärta, så att han icke släppte
Israels barn ut ur sitt land.
>1 Sam. 6,6.
*02/12 Andra Mosebok (Exodus), 12 Kapitlet
Andra Mosebok (Exodus), 12 Kapitlet

Påskhögtiden instiftas. Egyptiernas
förstfödda dödas. Israeliterna bryta upp
från Egypten.

1. Och HERREN talade till Mose och Aron i Egyptens land och sade:

2. Denna månad skall hos eder vara den främsta månaden, den skall
hos eder vara den första av årets månader.
3. Talen till Israels hela menighet och sägen: På tionde dagen i
denna månad skall var husfader taga sig ett lamm, så att vart
hushåll får ett lamm.
4. Men om hushållet är för litet till ett lamm, så skola husfadern
och hans närmaste granne taga ett lamm tillsammans, efter
personernas antal. För vart lamm skolen I beräkna ett visst
antal, i mån av vad var och en äter.
5. Ett felfritt årsgammalt lamm av hankön skolen I utvälja; av
fåren eller av getterna skolen I taga det.
6. Och I skolen förvara det intill fjortonde dagen i denna månad;
då skall man -- Israels hela församlade menighet -- slakta det
vid aftontiden.
>5 Mos. 16,6.
7. Och man skall taga av blodet och stryka på båda dörrposterna och
på övre dörrträet i husen där man äter det.
8. Och man skall äta köttet samma natt; det skall vara stekt på
eld, och man skall äta det med osyrat bröd jämte bittra örter.
>1 Kor. 5,8.
9. I skolen icke äta något därav rått eller kokt i vatten, utan det
skall vara stekt på eld, med huvud, fötter och innanmäte.
10. Och I skolen icke lämna något därav kvar till morgonen; skulle
något därav bliva kvar till morgonen, skolen I bränna upp det i
eld.
11. Och I skolen äta det så: I skolen vara omgjordade kring edra
länder, hava edra skor på fötterna och edra stavar i
händerna. Och I skolen äta det med hast. Detta är HERRENS
Påsk[1].
12. Ty jag skall på den natten gå fram genom Egyptens land och slå
allt förstfött i Egyptens land, både människor och boskap; och
över Egyptens alla gudar skall jag hålla dom; jag är HERREN.
>4 Mos. 33,4.
13. Och blodet skall vara ett tecken, eder till räddning, på de hus
i vilka I ären; ty när jag ser blodet, skall jag gå förbi
eder. Och ingen hemsökelse skall drabba eder med fördärv, när
jag slår Egyptens land.

14. Och I skolen hava denna dag till en åminnelsedag och fira den
såsom en HERRENS högtid. Såsom en evärdlig stiftelse skolen I
fira den, släkte efter släkte.
15. I sju dagar skolen I äta osyrat bröd; redan på första dagen
skolen I skaffa bort all surdeg ur edra hus. Ty var och en som
äter något syrat, från den första dagen till den sjunde, han
skall utrotas ur Israel.
>2 Mos. 23,15. 34,18. 5 Mos. 16,16.
16. På den första dagen skolen I hålla en helig sammankomst; I
skolen ock på den sjunde dagen hålla en helig sammankomst. På
dem skall intet arbete göras; allenast det som var och en
behöver till mat, det och intet annat må av eder tillredas.
17. Och I skolen hålla det osyrade brödets högtid, eftersom jag på
denna samma dag har fört edra härskaror ut ur Egyptens
land. Därför skolen I, släkte efter släkte, hålla denna dag
såsom en evärdlig stiftelse.
18. I första månaden, på fjortonde dagen i månaden, om aftonen,
skolen I äta osyrat bröd, och I skolen fortfara därmed ända till
aftonen på tjuguförsta dagen i månaden.
>3 Mos. 23,5 f. 4 Mos. 28,16 f. Jos. 5,10.
19. I sju dagar må ingen surdeg finnas i edra hus; ty var och en son
äter något syrligt, han skall utrotas ur Israels menighet, evad
han är främling eller inföding i landet.
20. Intet syrligt skolen I äta; var I än ären bosatta skolen I äta
osyrat bröd.

21. Och Mose kallade till sig alla de äldste i Israel och sade till
dem: »Begiven eder hem, och tagen eder ett lamm för vart hushåll
och slakten påskalammet.
>Hebr. 11,28.
22. Och tagen en knippa isop och doppen den i blodet som är i
skålen, och bestryken det övre dörr träet och båda dörrposterna
med blodet som är i skålen; och ingen av eder må gå ut genom sin
hus dörr intill morgonen.
23. Ty HERREN skall gå fram för att hemsöka Egypten; men när ha ser
blodet på det övre dörrträet och på de två dörrposterna, skall
HERREN gå förbi dörren och icke tillstädja Fördärvaren[2] att
komma i i edra hus och hemsöka eder.
24. Detta skolen I hålla; det skall vara en stadga för dig och dina
barn till evärdlig tid.
25. Och när I kommen in i det land som HERREN skall giva åt eder,
såsom han har lovat, skolen I hålla denna gudstjänst.
26. När då edra barn fråga eder: 'Vad betyder denna eder
gudstjänst?',
27. skolen I svara: 'Det är ett påskoffer åt HERREN, därför att han
gick förbi Israels barns hus i Egypten, när han hemsökte
Egypten, men skonade våra hus.'» Då böjde folket sig ned och
tillbad.
28. Och Israels barn gingo åstad och gjorde så; de gjorde såsom
HERREN hade bjudit Mose och Aron.

29. Och vid midnattstiden slog HERREN allt förstfött i Egyptens
land, från den förstfödde hos Farao, som satt på tronen, ända
till den förstfödde hos fången, som satt i fängelset, så ock
allt förstfött ibland boskapen.
>Ps. 78,51. 105,36. 136,10. Vish. 18,10 f.
30. Då stod Farao upp om natten jämte alla sina tjänare och alla
egyptier, och ett stort klagorop upphävdes i Egypten; ty intet
hus fanns, där icke någon död låg.
31. Och han kallade Mose och Aron till sig om natten och sade: »Stån
upp och dragen ut från mitt folk, I själva och Israels barn; och
gån åstad och hållen gudstjänst åt HERREN, såsom I haven begärt.
32. Tagen ock edra får och edra fäkreatur, såsom I haven begärt, och
gån åstad, och välsignen därvid mig.»
33. Och egyptierna trängde på folket för att med hast få dem ut ur
landet, ty de tänkte: »Eljest dö vi allasammans.»
34. Och folket tog med sig sin deg, innan den ännu hade blivit
syrad; de togo sina baktråg och lindade in dem i mantlarna och
buro dem på sina axlar.
35. Och Israels barn hade gjort såsom Mose sade: de hade av
egyptierna begärt deras klenoder av silver och guld, så ock
kläder.
>2 Mos. 3,22. 11,2. Ps. 105,37.
36. Och HERREN hade låtit folket finna nåd för egyptiernas ögon, så
att de gåvo dem vad de begärde. Så togo de byte från
egyptierna.

37. Och Israels barn bröto upp och drogo från Rameses till Suckot,
vid pass sex hundra tusen män till fots, förutom kvinnor och
barn.
>1 Mos. 47,11. 4 Mos. 1,46. 2,32. 33,5.
38. En hop folk av allahanda slag drog ock åstad med dem, därtill
får och fäkreatur, boskap i stor myckenhet.
39. Och av degen som de hade fört med sig ur Egypten bakade de
osyrade kakor, ty den hade icke blivit syrad; de hade ju drivits
ut ur Egypten utan att få dröja; ej heller hade de kunnat
tillreda någon reskost åt sig.

40. Men den tid Israels barn hade bott i Egypten var fyra hundra
trettio år.
>1 Mos 15,13. Apg. 7,6. Gal. 3,17.
41. Just på den dag då de fyra hundra trettio åren voro förlidna
drogo alla HERRENS härskaror ut ur Egyptens land.
42. En HERRENS vakenatt var detta, när han skulle föra dem ut ur
Egyptens land; denna samma natt är HERRENS, en högtidsvaka för
alla Israels barn, släkte efter släkte.

43. Och HERREN sade till Mose och Aron: »Detta är stadgan om
påskalammet: Ingen utlänning skall äta därav;
44. men en träl som är köpt för penningar må äta därav, sedan du ha
omskurit honom.
45. En inhysesman och en legodräng må icke äta därav.
46. I ett och samma hus skall det ätas; du skall icke föra något av
köttet ut ur huset, och intet ben skolen I sönderslå därpå.
>Mos. 9,12. Joh. 19,36.
47. Israels hela menighet skall iakttaga detta.
48. Och om någon främling bor hos dig och vill hålla HERRENS
påskhögtid, så skall allt mankön hos honom omskäras, och sedan
må han komma och hålla den; han skall då vara såsom en inföding
i landet. Men ingen oomskuren må äta därav.
49. En och samma lag skall gälla för infödingen och för främlingen
som bor ibland eder.»

50. Och alla Israels barn gjorde så; de gjorde såsom HERREN hade
bjudit Mose och Aron.
51. Så förde då HERREN på denna samma dag Israels barn ut ur
Egyptens land, efter deras härskaror.

[1] Hebr. pésach, av pasách »gå förbi», »skona»; jfr v. 13.
[2] Se Fördärvaren i Ordförkl.
*02/13 Andra Mosebok (Exodus), 13 Kapitlet
Andra Mosebok (Exodus), 13 Kapitlet

Allt förstfött helgat åt Herren.
Israeliternas tåg till Röda havet. Moln-
och eldstoden.

1. Och HERREN talade till Mose och sade:
2. »Helga åt mig allt förstfött, allt hos Israels barn, som öppnar
moderlivet, evad det är människor eller boskap; mig tillhör
det.
>2 Mos. 22,29. 34,19. 4 Mos. 3,13. 8,17. Luk. 2,23.

3. Och Mose sade till folket: »Kommen ihåg denna dag, på vilken I
haven dragit ut ur Egypten, ur träldomshuset; ty med stark hand
har HERREN fört eder ut därifrån. Fördenskull må intet syrat
ätas.
4. På denna dag i månaden Abib dragen I nu ut.
5. Och när HERREN låter dig komma in i kananéernas, hetiternas,
amoréernas, hivéernas och jebuséernas land, som han med ed har
lovat dina fäder att giva dig, ett land som flyter av mjölk och
honung, då skall du hålla denna gudstjänst i denna månad:
>1 Mos. 50,24. 2 Mos. 3,8.
6. I sju dagar skall du äta osyrat bröd, och på sjunde dagen skall
hållas en HERRENS högtid.
>2 Mos. 34,18.
7. Under de sju dagarna skall man äta osyrat bröd; intet syrat
skall man se hos dig, ej heller skall man se någon surdeg hos
dig, i hela ditt land.
8. Och du skall på den dagen berätta för din son och säga: 'Sådant
gör jag av tacksamhet för vad HERREN gjorde med mig, när jag
drog ut ur Egypten.'
9. Och det skall vara för dig såsom ett tecken på din hand och
såsom ett påminnelsemärke på din panna, för att HERRENS lag må
vara i din mun; ty med stark hand har HERREN fört dig ut ur
Egypten.
>5 Mos. 6,8. 11,18 f.
10. Och denna stadga skall du hålla på bestämd tid, år efter år.
11. Och när HERREN låter dig komma in i kananéernas land, såsom han
med ed har lovat dig och dina fäder, och giver det åt dig,
12. då skall du överlämna åt HERREN allt det som öppnar
moderlivet. Allt som öppnar moderlivet av det som födes bland
din boskap skall, om det är hankön, höra HERREN till.
>2 Mos. 34,19 f. 4 Mos. 18,15 f.
13. Men allt bland åsnor som öppnar moderlivet skall du lösa med ett
får, och om du icke vill lösa det, skall du krossa nacken på
det. Och allt förstfött av människa bland dina söner skall du
lösa.
14. Och när din son i framtiden frågar dig: 'Vad betyder detta?',
skall du svara honom så: 'Med stark hand har HERREN fört oss ut
ur Egypten, ur träldomshuset;
15. ty då Farao i sin hårdnackenhet icke ville släppa oss, dräpte
HERREN allt förstfött i Egyptens land, det förstfödda såväl
ibland människor som ibland boskap. Därför offrar jag åt HERREN
allt som öppnar moderlivet och är hankön, och allt förstfött
bland mina söner löser jag.'
16. Och det skall vara såsom ett tecken på din hand och såsom ett
märke på din panna; ty med stark hand har HERREN fört oss ut ur
Egypten.»

17. När Farao nu hade släppt folket, förde Gud dem icke på den väg
som gick igenom filistéernas land, fastän denna var den genaste;
ty Gud tänkte att folket, när det fick se krig hota, kunde ångra
sig och vända tillbaka till Egypten;
18. därför lät Gud folket taga en omväg genom öknen åt Röda havet
till. Och Israels barn drogo väpnade upp ur Egyptens land.

19. Och Mose tog med sig Josefs ben; ty denne hade tagit en ed av
Israels barn och sagt: »När Gud ser till eder, fören då mina ben
härifrån med eder.»
>1 Mos. 50,25. Jos. 24,32. Hebr. 11,22.

20. Så bröto de upp från Suckot och lägrade sig i Etam, där öknen
begynte.
>4 Mos. 33,6.
21. Och HERREN gick framför dem, om dagen i en molnstod, för att
leda dem på vägen, och om natten i en eldstod, för att lysa dem;
så kunde de tåga både dag och natt.
>4 Mos. 14,14. Neh. 9,12. Ps. 78,14. 105,39. Vish. 10,17. 18,3.
>1 Kor. 10,1.
22. Molnstoden upphörde icke om dagen att gå framför folket, ej
heller eldstoden om natten.
*02/14 Andra Mosebok (Exodus), 14 Kapitlet
Andra Mosebok (Exodus), 14 Kapitlet

Egyptiernas undergång i Röda havet.

1. Och HERREN talade till Mose och sade:
2. »Säg till Israels barn att de skola vända om och lägra sig
framför Pi-Hahirot, mellan Migdol och havet; mitt framför
Baal-Sefon skolen I lägra eder vid havet.
>4 Mos. 33,7.
3. Men Farao skall tänka att Israels barn hava farit vilse i landet
och blivit instängda i öknen.
4. Och jag skall förstocka Faraos hjärta, så att han förföljer dem;
och jag skall förhärliga mig på Farao och hela hans här, på det
att egyptierna må förnimma att jag är HERREN.» Och de gjorde så.

5. Då man nu berättade för konungen i Egypten att folket hade
flytt, förvandlades Faraos och hans tjänares hjärtan mot folket,
och de sade: »Huru illa gjorde vi icke, när vi släppte Israel,
så att de nu icke mer skola tjäna oss!»
6. Och han lät spänna för sina vagnar och tog sitt folk med sig;
7. han tog sex hundra utvalda vagnar, och alla vagnar som eljest
funnos i Egypten, och kämpar på dem alla.
8. Ty HERREN förstockade Faraos, den egyptiske konungens, hjärta,
så att han förföljde Israels barn, när de nu drogo ut med
upplyft hand.
>4 Mos. 33,3.
9. Och egyptierna, alla Faraos hästar, vagnar och ryttare och hela
hans här, förföljde dem och hunno upp dem, där de voro lägrade
vid havet, vid Pi-Hahirot, framför Baal-Sefon.
10. När så Farao var helt nära, lyfte Israels barn upp sina ögon och
fingo se att egyptierna kommo tågande efter dem. Då blevo
Israels barn mycket förskräckta och ropade till HERREN.
11. Och de sade till Mose: »Funnos då inga gravar i Egypten,
eftersom du har fört oss hit till att dö i öknen? Huru illa
gjorde du icke mot oss, när du förde oss ut ur Egypten!
>Ps. 106,7.
12. Var det icke det vi sade till dig i Egypten? Vi sade ju: 'Låt
oss vara, så att vi få tjäna egyptierna.' Ty det vore oss
bättre att tjäna egyptierna än att dö i öknen.»
13. Då svarade Mose folket: »Frukten icke; stån fasta, så skolen I
se vilken frälsning HERREN i dag skall bereda eder; ty aldrig
någonsin skolen I mer få se egyptierna så, som I sen dem i dag.
14. HERREN skall strida för eder, och I skolen vara stilla därvid.»
>5 Mos. 1,30.

15. Och HERREN sade till Mose: »Varför ropar du till mig? Säg till
Israels barn att de draga vidare.
16. Men lyft du upp din stav, och räck ut din hand över havet, och
klyv det itu, så att Israels barn kunna gå mitt igenom havet på
torr mark.
17. Och se, jag skall förstocka egyptiernas hjärtan, så att de följa
efter dem; och jag skall förhärliga mig på Farao och hela hans
här, på hans vagnar och ryttare.
18. Och egyptierna skola förnimma att jag är HERREN, när jag
förhärligar mig på Farao, på hans vagnar och ryttare.»

19. Och Guds ängel, som hade gått framför Israels här, flyttade sig
nu och gick bakom dem; molnstoden, som hade gått framför dem,
flyttade sig och tog plats bakom dem.
20. Den kom så emellan egyptiernas här och Israels här; och molnet
var där med mörker, men tillika upplyste det natten. Så kunde
den ena hären icke komma inpå den andra under hela natten.

21. Och Mose räckte ut sin hand över havet; då drev HERREN undan
havet genom en stark östanvind som blåste hela natten, och han
gjorde så havet till torrt land; och vattnet klövs itu.
>Jos. 4,23. Ps. 66,6. 77,16 f. 78,13. 106,9. Jes. 63,12 f.
22. Och Israels barn gingo mitt igenom havet på torr mark, under det
att vattnet stod såsom en mur till höger och till vänster om
dem.
>1 Kor. 10,1. Hebr. 11,29.
23. Och egyptierna, alla Faraos hästar, vagnar och ryttare,
förföljde dem och kommo efter dem ut till mitten av havet.
24. Men när morgonväkten var inne, blickade HERREN på egyptiernas
här ur eldstoden och molnskyn och sände förvirring i egyptiernas
här;
25. och han lät hjulen falla ifrån deras vagnar, så att det blev dem
svårt att komma framåt. Då sade egyptierna: »Låt oss fly för
Israel, ty HERREN strider för dem mot egyptierna.»

26. Men HERREN sade till Mose: »Räck ut din hand över havet, så att
vattnet vänder tillbaka och kommer över egyptierna, över deras
vagnar och ryttare.»
27. Då räckte Mose ut sin hand över havet, och mot morgonen vände
havet tillbaka till sin vanliga plats, och egyptierna som flydde
möttes därav; och HERREN kringströdde egyptierna mitt i havet.
28. Och vattnet som vände tillbaka övertäckte vagnarna och ryttarna,
hela Faraos här, som hade kommit efter dem ut i havet; icke en
enda av dem kom undan.
>Jos. 24,7. Vish. 18,5.
29. Men Israels barn gingo på torr mark mitt igenom havet, och
vattnet stod såsom en mur till höger och till vänster om dem.
30. Så frälste HERREN på den dagen Israel från egyptiernas hand, och
Israel såg egyptierna ligga döda på havsstranden.
31. Och när Israel såg huru HERREN hade bevisat sin stora makt på
egyptierna, fruktade folket HERREN; och de trodde på HERREN och
på hans tjänare Mose.
*02/15 Andra Mosebok (Exodus), 15 Kapitlet
Andra Mosebok (Exodus), 15 Kapitlet

Israels lovsång. Det bittra vattnet vid
Mara. Lägret vid Elim.

1. Då sjöngo Mose och Israels barn denna lovsång till HERRENS ära;
de sade:
»Jag vill sjunga till HERRENS ära,
ty högt är han upphöjd.
Häst och man
störtade han i havet.
>Vish. 10,19.
2. HERREN är min starkhet och min lovsång,
Och han blev mig till frälsning.
Han är min Gud, jag vill ära honom,
min faders Gud, jag vill upphöja honom.
>Ps. 118,14 f. Jes. 12,2 f.
3. HERREN är en stridsman,
'HERREN' är hans namn.
>Hos. 12,6.
4. Faraos vagnar och härsmakt
kastade han i havet,
hans utvalda kämpar
dränktes i Röda havet.
5. De övertäcktes av vattenmassor,
sjönko i djupet såsom stenar.

6. Din högra hand, HERRE,
du härlige och starke,
din högra hand, HERRE,
krossar fienden.
7. Genom din stora höghet
slår du ned dina motståndare;
du släpper lös din förgrymmelse,
den förtär dem såsom strå.

8. För en fnysning av din näsa
uppdämdes vattnen,
böljorna reste sig och samlades hög,
vattenmassorna stelnade i havets djup.

9. Fienden sade:
'Jag vill förfölja dem, hinna upp dem,
jag vill utskifta byte,
släcka min hämnd på dem;
jag vill draga ut mitt svärd,
min hand skall förgöra dem.'

10. Du andades på dem,
då övertäckte dem havet;
de sjönko såsom bly
i de väldiga vattnen.

11. Vilken bland gudar
liknar dig, HERRE?
Vem är dig lik,
du härlige och helige,
du fruktansvärde och högtlovade,
du som gör under?
>1 Krön. 16,25. Ps. 96,4. Jes. 40,18.
12. Du räckte ut din högra hand,
då uppslukades de av jorden.
13. Men du ledde med din nåd
det folk du hade förlossat,
du förde dem med din makt
till din heliga boning.
14. Folken hörde det
och måste då darra,
av ångest grepos
Filisteens inbyggare.
>Jos. 2,9 f.
15. Då förskräcktes
Edoms furstar,
Moabs hövdingar
grepos av bävan,
alla Kanaans inbyggare
försmälte av ångest.
16. Ja, över dem faller
förskräckelse och fruktan;
för din arms väldighet
stå de såsom förstenade,
medan ditt folk
tågar fram, o HERRE
medan det tågar fram,
det folk du har förvärvat.
17. Du för dem in och planterar dem
på din arvedels berg,
på den plats, o HERRE,
som du har gjort till din boning,
i den helgedom, Herre,
som dina händer hava berett.
>Ps. 44,3. 78,54. 80,9. 2 Mack. 1,29.

18. HERREN är konung
alltid och evinnerligen!»
>Ps. 93,1.

19. Ty när Faraos hästar med hans vagnar och ryttare hade kommit ned
i havet, lät HERREN havets vatten vända tillbaka och komma över
dem, sedan Israels barn på torr mark hade gått mitt igenom
havet.
20. Och profetissan Mirjam, Arons syster, tog en puka i sin hand,
och alla kvinnorna följde efter henne med pukor och dans.
21. Och Mirjam sjöng för dem: »Sjungen till HERRENS ära, ty högt är
han upphöjd. Häst och man störtade han i havet.»

22. Därefter lät Mose israeliterna bryta upp från Röda havet, och de
drogo ut i öknen Sur; och tre dagar vandrade de i öknen utan att
finna vatten.
>4 Mos. 33,8.
23. Så kommo de till Mara; men de kunde icke dricka vattnet i Mara,
ty det var bittert. Därav fick stället namnet Mara[1].
24. Då knorrade folket emot Mose och sade: »Vad skola vi dricka?»
25. Men han ropade till HERREN; och HERREN visade honom ett visst
slags trä, som han kastade i vattnet, och så blev vattnet sött.

Där förelade han folket lag och rätt, och där satte han det på
prov.
>Syr. 38,5.
26. Han sade: »Om du hör HERRENS, din Guds, röst och gör vad rätt är
i hans ögon och lyssnar till hans bud och håller alla hans
stadgar, så skall jag icke lägga på dig någon av de sjukdomar
som jag lade på egyptierna, ty jag är HERREN, din läkare.»
>2 Mos. 23,25.
27. Sedan kommo de till Elim; där funnos tolv vattenkällor och
sjuttio palmträd. Och de lägrade sig där vid vattnet.
>4 Mos. 33,9. Ps. 23,2.

[1] D. ä. bitterhet.
*02/16 Andra Mosebok (Exodus), 16 Kapitlet
Andra Mosebok (Exodus), 16 Kapitlet

Folket knorrar i öknen Sin. Mättas med
vaktlar och manna.

1. Därefter bröt Israels barns hela menighet upp från Elim och kom
till öknen Sin, mellan Elim och Sinai, på femtonde dagen i andra
månaden efter sitt uttåg ur Egyptens land.
>4 Mos. 33,10 f.
2. Och Israels barns hela menighet knorrade emot Mose och Aron i
öknen;
3. Israels barn sade till dem: »Ack att vi hade fått dö för HERRENS
hand i Egyptens land, där vi sutto vid köttgrytorna och hade mat
nog att äta! Men I haven fört oss hitut i öknen för att låta
hela denna hop dö av hunger.»
>2 Mos. 14,11. 4 Mos. 11,4 f.

4. Då sade HERREN till Mose: »Se, jag vill låta bröd från himmelen
regna åt eder. Och folket skall gå ut och samla för var dag så
mycket som behöves. Så skall jag sätta dem på prov, för att se
om de vilja vandra efter min lag eller icke.
5. Och när de på den sjätte dagen tillreda vad de hava fört hem,
skall det vara dubbelt mot vad de eljest för var dag samla in.»
6. Och Mose och Aron sade till alla Israels barn: »I afton skolen I
förnimma att det är HERREN som har fört eder ut ur Egyptens
land,
7. och i morgon skolen I se HERRENS härlighet, HERREN har nämligen
hört huru I knorren mot honom. Ty vad äro vi, att I knorren mot
oss?»
8. Och Mose sade ytterligare: »Detta skall ske därigenom att HERREN
i afton giver eder kött att äta, och i morgon bröd att mätta
eder med då nu HERREN har hört huru I knorren mot honom. Ty vad
äro vi? Det är icke mot oss I knorren, utan mot HERREN.»

9. Och Mose sade till Aron: »Säg till Israels barns hela menighet
Träden fram inför HERREN, ty han har hört huru I knorren.»
10. När sedan Aron talade till Israels barns hela menighet, vände de
sig mot öknen, och se, då visade sig HERRENS härlighet i
molnskyn.
>2 Mos. 13,21.
11. Och HERREN talade till Mose och sade:
12. »Jag har hört huru Israels barn knorra. Tala till dem och säg:
Vid aftontiden skolen I få kött att äta och i morgon skolen I få
bröd att mätta eder med; så skolen I förnimma att jag är HERREN,
eder Gud.»
13. Och om aftonen kommo vaktlar och övertäckte lägret, och följande
morgon låg dagg fallen runt omkring lägret.
>4 Mos. 11,31. Ps. 78,24. 105,40. Vish. 16,20. Joh. 6,31.
>1 Kor. 10,3.
14. Och när daggen som hade fallit gick bort, se, då låg över öknen
på jorden något fint, såsom fjäll, något fint, likt
rimfrost.
>4 Mos. 11,7.
15. När Israels barn sågo detta, frågade de varandra: »Vad[1] är
det?» Ty de visste icke vad det var. Men Mose sade till dem:
»Detta är brödet som HERREN har givit eder till föda.
16. Och så har HERREN bjudit: Samlen därav, var och en så mycket han
behöver till mat; en gomer på var person skolen I taga, efter
antalet av edert husfolk, var och en åt så många som han har i
sitt tält.»
17. Och Israels barn gjorde så, och den ene samlade mer, den andre
mindre.
18. Men när de mätte upp det med gomer-mått, hade den som hade
samlat mycket intet till överlopps, och de som hade samlat
litet, honom fattades intet; var och en hade så mycket samlat,
som han behövde till mat.
>2 Kor. 8,15.
19. Och Mose sade till dem: »Ingen må behålla något kvar härav till
i morgon.
20. Men de lydde icke Mose, utan somliga behöllo något därav kvar
till följande morgon. Då växte maskar däri, och det blev
illaluktande. Och Mose blev förtörnad på dem.
21. Så samlade de därav var morgon, var och en så mycket han behövde
till mat. Men när solhettan kom smälte det bort.

22. På den sjätte dagen hade de samlat dubbelt så mycket av brödet,
två gomer för var och en. Och menighetens hövdingar kommo alla
och omtalade detta för Mose.
23. Då sade han till dem: »Detta är efter HERRENS ord; i morgon är
sabbatsvila, en HERRENS heliga sabbat. Baken nu vad I viljen
baka, och koken vad I viljen koka, men allt som är till
överlopps skolen I ställa i förvar hos eder till i morgon.»
24. Och de ställde det i förvar till följande morgon, såsom Mose
hade bjudit; och nu blev det icke illaluktande, ej heller kom
mask däri.
25. Och Mose sade: »Äten det i dag, ty i dag är HERRENS sabbat; i
dag skolen I intet finna på marken.
26. I sex dagar skolen I samla därav, men på sjunde dagen är sabbat;
då skall intet vara att finna.»
27. Likväl gingo några av folket på den sjunde dagen ut för att
samla, men de funno intet.
28. Då sade HERREN till Mose: »Huru länge viljen I vara motsträviga
och icke hålla mina bud och lagar?
29. Se, HERREN har givit eder sabbaten; därför giver han eder på den
sjätte dagen bröd för två dagar. Så stannen då hemma, var och
en hos sig; ingen må gå hemifrån på den sjunde dagen.»
>1 Mos. 2,3. 2 Mos. 20,8 f.
30. Alltså höll folket sabbat på den sjunde dagen.

31. Och Israels barn kallade det <spärr>manna</spärr>[2]. Och det
liknade korianderfrö, det var vitt, och det smakade såsom semla
med honung.
32. Och Mose sade: »Så har HERREN bjudit: En gomer härav skall
förvaras åt edra efterkommande, för att de må se det bröd som
jag gav eder att äta i öknen, när jag förde eder ut ur Egyptens
land.
>Hebr. 9,4.
33. Och Mose sade till Aron: »Tag ett kärl och lägg däri en gomer
manna, och ställ det inför HERREN till att förvaras åt edra
efterkommande.»
34. Då gjorde man såsom HERREN hade bjudit Mose, och Aron ställde
det framför vittnesbördet[3] till att förvaras.
35. Och Israels barn åto manna i fyrtio år, till dess de kommo till
bebott land; de åto manna, till dess de kommo till gränsen av
Kanaans land. --
>Jos. 5,12. Neh. 9,15
36. En gomer är tiondedelen av en efa.

[1] Hebr. man; jfr v. 31.
[2] Hebr. man; jfr v. 15.
[3] Se Vittnesbördet i Ordförkl.
*02/17 Andra Mosebok (Exodus), 17 Kapitlet
Andra Mosebok (Exodus), 17 Kapitlet

Folket knorrar vid Massa. Strider med
Amalek.

1. Därefter bröt Israels barns hela menighet upp från öknen Sin och
tågade från lägerplats till lägerplats, efter HERRENS
befallning. Och de lägrade sig i Refidim; där hade folket intet
vatten att dricka.
>4 Mos. 33,12 f.
2. Då begynte folket tvista med Mose och sade: »Given oss vatten
att dricka.» Mose svarade dem: »Varför tvisten I med mig? Varför
fresten I HERREN?»
>4 Mos. 20,3 f. Vish. 11,4.
3. Men eftersom folket där törstade efter vatten, knorrade de
ytterligare emot Mose och sade: »Varför har du fört oss upp ur
Egypten, så att vi, våra barn och vår boskap nu måste dö av
törst?»
4. Då ropade Mose till HERREN och sade: »Vad skall jag göra med
detta folk? Det fattas icke mycket i att de stena mig.»
5. HERREN svarade Mose: »Gå framför folket, och tag med dig några
av de äldste i Israel. Och tag i din hand staven med vilken du
slog Nilfloden, och begiv dig åstad.
>2 Mos. 7,20. 14,16.
6. Se, jag vill stå där framför dig på Horebs klippa, och du skall
slå på klippan, och vatten skall då komma ut ur den, så att
folket får dricka.» Och Mose gjorde så inför de äldste i Israel.
>4 Mos. 20,11. PS. 78,15 f. 105,41. Jes. 48,21. 1 Kor. 10,4.
7. Och han gav stället namnet <spärr>Massa</spärr>[1] och
<spärr>Meriba</spärr>[2], därför att Israels barn hade tvistat
och frestat HERREN och sagt: »Är HERREN ibland oss eller icke?»
>5 Mos. 6,16. Ps. 81,8. 95,8 f.

8. Därefter kom Amalek och gav sig i strid med Israel i Refidim.
>5 Mos. 25,17 f. 1 Sam. 15,2.
9. Då sade Mose till Josua: »Välj ut manskap åt oss, och drag så
åstad till strid mot Amalek. I morgon skall jag ställa mig
överst på höjden, med Guds stav i min hand.»
10. Och Josua gjorde såsom Mose hade tillsagt honom, och gav sig i
strid med Amalek. Men Mose, Aron och Hur stego upp överst på
höjden.
11. Och så länge Mose höll upp sin hand, rådde Israel, men när han
lät sin hand sjunka, rådde Amalek.
12. Och när Moses händer blevo tunga, togo de en sten och lade under
honom, och på den satte han sig; sedan stödde Aron och Hur hans
händer, en på vardera sidan. Så höllos hans händer stadiga, till
dess solen gick ned.
13. Och Josua slog Amalek och dess folk med svärdsegg.

14. Och HERREN sade till Mose: »Teckna upp detta till en åminnelse i
en bok, och inprägla det hos Josua, ty jag skall så i grund
utplåna minnet av Amalek, att det icke mer skall finnas under
himmelen.»
>1 Mos. 24,20.
15. Och Mose byggde ett altare och gav det namnet HERREN mitt baner.
16. Och han sade: »Ja, jag lyfter min hand upp mot HERRENS tron och
betygar att HERREN skall strida mot Amalek från släkte till
släkte.»

[1] D. ä. frestelse.
[2] D. ä. tvist.
*02/18 Andra Mosebok (Exodus), 18 Kapitlet
Andra Mosebok (Exodus), 18 Kapitlet

Jetro besöker Mose. Domare insättas i
Israel.

1. Och Jetro, prästen i Midjan, Moses svärfader, fick höra allt vad
Gud hade gjort med Mose och med sitt folk Israel, huru HERREN
hade fört Israel ut ur Egypten.
2. Då tog Jetro, Moses svärfader, med sig Sippora, Moses hustru,
som denne förut hade sänt hem,
3. så ock hennes två söner -- av dessa hade den ene fått namnet
Gersom[1], »ty», sade Mose, »jag är en främling i ett land som
icke är mitt»,
>1 Krön. 23,15.
4. och den andre namnet Elieser[2], »ty», sade han, »min faders Gud
blev mig till hjälp och räddade mig ifrån Faraos svärd». --
5. Då så Jetro, Moses svärfader, kom med Moses söner och hans
hustru till honom i öknen, där han hade slagit upp sitt läger
vid Guds berg,
>2 Mos. 3,1.
6. lät han säga till Mose: »Jag, din svärfader Jetro, kommer till
dig med din hustru och hennes båda söner.»
7. Då gick Mose sin svärfader till mötes och bugade sig för honom
och kysste honom. Och när de hade hälsat varandra, gingo de in i
tältet.
8. Och Mose förtäljde för sin svärfader allt vad HERREN hade gjort
med Farao och egyptierna, för Israels skull, och alla de
vedermödor som de hade haft att utstå på vägen, och huru HERREN
hade räddat dem.
9. Och Jetro fröjdade sig över allt det goda som HERREN hade gjort
mot Israel, i det han hade räddat dem ur egyptiernas hand.
10. Och Jetro sade: »Lovad vare HERREN, som har räddat eder ur
egyptiernas hand och ur Faraos hand, HERREN, som har räddat
folket undan egyptiernas hand!
11. Nu vet jag att HERREN är större än alla andra gudar, ty så
bevisade han sig, när man handlade övermodigt mot detta folk.»
>2 Mos. 1,13 f. 5,6 f. 14,18, 27 f. 15,11. Neh. 9,10. Ps. 86,8.
12. Och Jetro, Moses svärfader, frambar ett brännoffer och några
slaktoffer åt Gud; och Aron och alla de äldste i Israel kommo
och höllo måltid med Moses svärfader inför Gud.

13. Dagen därefter satte Mose sig för att döma folket, och folket
stod omkring Mose från morgonen ända till aftonen.
14. Då nu Moses svärfader såg allt vad han hade att beställa med
folket, sade han: »Vad är det allt du har att bestyra med
folket? Varför sitter du här till doms ensam under det att allt
folket måste stå omkring dig från morgonen ända till aftonen?»
15. Mose svarade sin svärfader: »Folket kommer till mig för att
fråga Gud.
16. De komma till mig, när de hava någon rättssak, och jag dömer då
mellan dem; och jag kungör då för dem Guds stadgar och lagar.»
17. Då sade Moses svärfader till honom: »Du går icke till väga på
det rätta sättet.
18. Både du själv och folket omkring dig måsten ju bliva uttröttade;
ett sådant förfaringssätt är dig för svårt, du kan icke ensam
bestyra detta.
>5 Mos. 1,9.
19. Så lyssna nu till mina ord; jag vill giva dig ett råd, och Gud
skall vara med dig. Du må vara folkets målsman inför Gud och
framlägga deras ärenden inför Gud.
20. Och du må upplysa dem om stadgar och lagar och kungöra dem den
väg de skola vandra och vad de skola göra.
21. Men sök ut åt dig bland allt folket dugande män som frukta Gud,
pålitliga män som hata orätt vinning, och sätt dessa till
föreståndare för dem, somliga över tusen, andra över hundra,
andra över femtio och andra över tio.
>4 Mos. 11,16 f. 5 Mos. 1,13.
22. Dessa må alltid döma folket. Kommer något viktigare ärende före,
må de hänskjuta det till dig, men alla ringare ärenden må de
själva avdöma. Så skall du göra din börda lättare, därigenom att
de bära den med dig.
23. Om du vill så göra och Gud så bjuder dig, skall du kunna hålla
ut; och allt folket här skall då kunna gå hem i frid.»

24. Och Mose lyssnade till sin svärfaders ord och gjorde allt vad
denne hade sagt.
25. Mose utvalde dugande män ur hela Israel och gjorde dem till
huvudmän för folket, till föreståndare somliga över tusen, andra
över hundra, andra över femtio och andra över tio.
26. Dessa skulle alltid döma folket. Alla svårare ärenden skulle de
hänskjuta till Mose, men alla ringare ärenden skulle de själva
avdöma.
27. Därefter lät Mose sin svärfader fara hem, och denne begav sig
till sitt land igen.

[1] Se 2:22.
[2] Av hebr. el »Gud» och éser »hjälp».
*02/19 Andra Mosebok (Exodus), 19 Kapitlet
Andra Mosebok (Exodus), 19 Kapitlet

Ankomsten till Sinai. Herrens löfte att
taga Israel till sitt egendomsfolk.

1. På den dag då den tredje månaden ingick efter Israels barns
uttåg ur Egyptens land kommo de in i Sinais öken.
2. Ty de bröto upp från Refidim och kommo så till Sinais öken och
lägrade sig i öknen; Israel lägrade sig där mitt emot berget.
>4 Mos. 33,15.
3. Och Mose steg upp till Gud; då ropade HERREN till honom uppifrån
berget och sade: »Så skall du säga till Jakobs hus, så skall du
förkunna för Israels barn:
>Apg. 7,38.
4. 'I haven själva sett vad jag har gjort med egyptierna, och huru
jag har burit eder på örnvingar och fört eder till mig.
>5 Mos. 29,2 f. 32,11 f.
5. Om I nu hören min röst och hållen mitt förbund, så skolen I vara
min egendom framför alla andra folk, ty hela jorden är min;
>5 Mos. 5,2 f. Ps. 24,1. 50,12. 1 Kor. 10,26. Tit. 2,14.
6. Och I skolen vara mig ett rike av präster och ett heligt folk.'
Detta är vad du skall tala till Israels barn.
>2 Mos. 22,31. 5 Mos. 7,6. 1 Petr. 2,9. Upp. 1,6. 5,10.

7. När Mose kom tillbaka, sammankallade han de äldste i folket och
förelade dem allt detta som HERREN hade bjudit honom.
8. Då svarade allt folket med en mun och sade: »Allt vad HERREN har
talat vilja vi göra.» Och Mose gick tillbaka till HERREN med
folkets svar.
>2 Mos. 24,3. 5 Mos. 5,27.
9. Och HERREN sade till Mose: »Se, jag skall komma till dig i en
tjock molnsky, för att folket skall höra, när jag talar med dig,
och så tro på dig evärdligen.» Och Mose framförde folkets svar
till HERREN.
10. Då sade HERREN till Mose: »Gå till folket, och helga dem i dag
och i morgon, och I åt dem två sina kläder.
11. Och må de hålla sig redo till i övermorgon; ty i övermorgon
skall HERREN stiga ned på Sinai berg inför allt folkets ögon.
12. Och du skall märka ut en gräns för folket runt omkring och säga:
'Tagen eder till vara för att stiga upp på berget eller komma
vid dess fot. Var och en som kommer vid berget skall straffas
med döden;
13. men ingen hand må komma vid honom, utan han skall stenas eller
skjutas ihjäl. Evad det är djur eller människa, skall en sådan
mista livet.' När jubelhornet ljuder med utdragen ton, då må de
stiga upp på berget.»
>2 Mos. 24,1. Hebr. 12,20.
14. Och Mose steg ned från berget till folket och helgade folket,
och de tvådde sina kläder.
15. Och han sade till folket: »Hållen eder redo till i övermorgon;
ingen komme vid en kvinna.»

16. På tredje dagen, när det hade blivit morgon, begynte det dundra
och blixtra, och en tung molnsky kom över berget, och ett mycket
starkt basunljud hördes; och allt folket i lägret bävade.
>5 Mos. 33,2.
17. Men Mose förde folket ut ur lägret, Gud till mötes; och de
ställde sig nedanför berget.
18. Och hela Sinai berg höljdes i rök, vid det att HERREN kom ned
därpå i eld; och en rök steg upp därifrån, lik röken från en
smältugn, och hela berget bävade storligen.
>5 Mos. 4,11 f. Hebr. 12,18 f.
19. Och basunljudet blev allt starkare och starkare. Mose talade,
och Gud svarade honom med hög röst.
20. Och HERREN steg ned på Sinai berg, på toppen av berget, och
HERREN kallade Mose upp till bergets topp; då steg Mose ditupp.
21. Och HERREN sade till Mose: »Stig ned och varna folket, så att de
icke tränga sig fram för att se HERREN, ty då skola många av dem
falla.
>2 Mos. 33,20.
22. Jämväl prästerna, som få nalkas HERREN, skola helga sig, för att
HERREN icke må låta dem drabbas av fördärv.»
23. Men Mose svarade HERREN: »Folket kan icke stiga upp på Sinai
berg, ty du har själv varnat oss och sagt att jag skulle märka
ut en gräns omkring berget och helga det.»
24. Då sade HERREN till honom: »Gå ditned, och kom sedan åter upp
och hav Aron med dig. Men prästerna och folket må icke tränga
sig fram för att stiga upp till HERREN på det att han icke må
låta dem drabbas av fördärv.»
25. Och Mose steg ned till folket och sade dem detta.
*02/20 Andra Mosebok (Exodus), 20 Kapitlet
Andra Mosebok (Exodus), 20 Kapitlet

De tio budorden. Folkets förfäran.
Lagen om altaret.

1. Och Gud talade alla dessa ord och sade:
2. Jag är HERREN, din Gud, som har fört dig ut ur Egyptens land, ur
träldomshuset.
>5 Mos. 5,6 f. Ps. 81,10 f.
3. Du skall inga andra gudar hava jämte mig.
4. Du skall icke göra dig något beläte eller någon bild, vare sig
av det som är uppe i himmelen, eller av det som är nere på
jorden, eller av det som är i vattnet under jorden.
>3 Mos. 26,1. 5 Mos. 4,15 f. 27,15 f.
5. Du skall icke tillbedja sådana, ej heller tjäna dem; ty jag,
HERREN, din Gud, är en nitälskande Gud, som hemsöker fädernas
missgärning på barn och efterkommande i tredje och fjärde led,
när man hatar mig,
>Mos. 34,7,14. 3 Mos. 26,39 f. 4 Mos. 14,18. 5 Mos. 24,16.
>Jer. 31,29 f. Hes. 18,19 f.
6. men som gör nåd med tusenden, när man älskar mig och håller mina
bud.
>5 Mos. 5,9 f. 7,9 f. Ps. 1O3,17 f. 105,8. Jer. 32,18.
7. Du skall icke missbruka HERRENS, din Guds, namn, ty HERREN skall
icke låta den bliva ostraffad, som missbrukar hans namn.
>3 Mos. 19,12. 24,16. Matt. 5,33 f.
8. Tänk på sabbatsdagen, så att du helgar den.
>2 Mos. 23,12. 31,13 f. 34,21. 35,2 f. Jer. 17,21 f. Hes. 20,12.
9. Sex dagar skall du arbeta och förrätta alla dina sysslor;
10. men den sjunde dagen är HERRENS, din Guds, sabbat; då skall du
ingen syssla förrätta, ej heller din son eller din dotter, ej
heller din tjänare eller din tjänarinna eller din dragare, ej
heller främlingen som är hos dig inom dina portar.
11. Ty på sex dagar gjorde HERREN himmelen och jorden och havet och
allt vad i dem är, men han vilade på sjunde dagen; därför har
HERREN välsignat sabbatsdagen och helgat den.
>1 Mos. 2,2 f.
12. Hedra din fader och din moder, för att du må länge leva i det
land som HERREN, din Gud, vill giva dig.
>Syr. 3,1 f. Matt. 15,4. Mark. 7,10 f. Ef. 6,2 f.
13. Du skall icke dräpa.
>Matt. 5,21 f.
14. Du skall icke begå äktenskapsbrott.
>3 Mos. 20,10 f. Matt. 5,27 f. 19,9. Hebr. 13,4.
15. Du skall icke stjäla.
>Ef. 4,28.
16. Du skall icke bära falskt vittnesbörd mot din nästa.
>Ords. 19,5.
17. Du skall icke hava begärelse till din nästas hus. Du skall icke
hava begärelse till din nästas hustru, ej heller till hans
tjänare eller hans tjänarinna, ej heller till hans oxe eller
hans åsna, ej heller till något annat som tillhör din nästa.
>Rom. 7,7. 13,9.

18. Och allt folket förnam dundret och eldslågorna och basunljudet
och röken från berget; och när folket förnam detta, bävade de
och höllo sig på avstånd.
>Hebr. 12,18 f.
19. Och de sade till Mose: »Tala du till oss, så vilja vi höra, men
låt icke Gud tala till oss, på det att vi icke må dö.»
>5 Mos. 5,25 f. 18,16.
20. Men Mose sade till folket: »Frukten icke, ty Gud har kommit för
att sätta eder på prov, och för att I skolen hava hans fruktan
för ögonen, så att I icke synden.»
21. Alltså höll folket sig på avstånd, under det att Mose gick
närmare till töcknet i vilket Gud var.

22. Och HERREN sade till Mose: Så skall du säga till Israels barn: I
haven själva förnummit att jag har talat till eder från
himmelen.
23. I skolen icke göra eder gudar jämte mig; gudar av silver eller
guld skolen I icke göra åt eder.
24. Ett altare av jord skall du göra åt mig och offra därpå dina
brännoffer och tackoffer, din småboskap och dina
fäkreatur. Överallt på den plats där jag stiftar en åminnelse åt
mitt namn skall jag komma till dig och välsigna dig.
25. Men om du vill göra åt mig ett altare av stenar, så må du icke
bygga det av huggen sten; ty om du kommer vid stenen med din
mejsel, så oskärar du den.
>5 Mos. 27,5 f. Jos. 8,31.
26. Icke heller må du stiga upp till mitt altare på trappor, på det
att icke din blygd må blottas därinvid.
>2 Mos. 28,42 f.
*02/21 Andra Mosebok (Exodus), 21 Kapitlet
Andra Mosebok (Exodus), 21 Kapitlet

Lagar om trälar och om skador till liv,
lem och egendom.

1. Dessa äro de rätter som du skall förelägga dem:
2. Om du köper en hebreisk träl, skall han tjäna i sex år, men på
det sjunde skall han givas fri, utan lösen.
>3 Mos. 25,40. 5 Mos. 15,12. Jer. 34,14.
3. Har han kommit allena, så skall han givas fri allena; var han
gift, så skall hans hustru givas fri med honom.
4. Har hans herre givit honom en hustru, och har denna fött honom
söner eller döttrar, så skola hustrun och hennes barn tillhöra
hennes herre, och allenast mannen skall givas fri.
5. Men om trälen säger: »Jag har min herre, min hustru och mina
barn så kära, att jag icke vill givas fri»,
6. då skall hans herre föra honom fram för Gud och ställa honom vid
dörren eller dörrposten, och hans herre skall genomborra hans
öra med en syl; därefter vare han hans träl evärdligen.
>5 Mos. 16,17.

7. Om någon säljer sin dotter till trälinna, så skall hon icke
givas fri såsom trälarna givas fria.
8. Misshagar hon sin herre, sedan denne förut har ingått
förbindelse med henne, så låte han henne köpas fri. Till
främmande folk have han icke makt att sälja henne, när han så
har handlat trolöst mot henne.
9. Men om han låter sin son ingå förbindelse med henne, så förunne
han henne döttrars rätt.
10. Tager han sig ännu en hustru, så göre han icke någon minskning i
den förras kost, beklädnad eller äktenskapsrätt.
11. Om han icke låter henne njuta sin rätt i dessa tre stycken, så
skall hon givas fri, utan lösen och betalning.

12. Den som slår någon, så att han dör, han skall straffas med
döden.
>1 Mos. 9,6. 3 Mos. 24,17. 4 Mos. 36,16 f. Matt. 26,52.
13. Men om han icke traktade efter den andres liv, utan Gud lät
denne oförvarandes träffas av hans hand, så skall jag anvisa dig
en ort dit han kan fly.
>4 Mos. 36,6,22 f. 5 Mos. 4,41 f. 19,1 f. Jos. 20,2 f.
14. Men om någon begår det dådet att han dräper sin nästa med list,
så skall du gripa honom, vore han ock invid mitt altare, och han
måste dö.
>1 Kon. 2,28 f.
15. Den som slår sin fader eller sin moder, han skall straffas med
döden.
16. Den som stjäl en människa, vare sig han sedan säljer den stulne,
eller denne finnes kvar hos honom, han skall straffas med döden.
>5 Mos. 24,7.
17. Den som uttalar förbannelser över sin fader eller sin moder, han
skall straffas med döden.
>3 Mos. 20,9. 5 Mos. 21,18 f. 27,16. Ords. 20,20. 30,17.
>Matt. 15,4. Mark. 7,10.

18. Om män tvista med varandra, och den ene slår den andre med en
sten eller med knuten hand, så att denne väl icke dör, men
bliver sängliggande,
19. dock att han sedan kommer sig och kan gå ute, stödd vid sin
stav, så skall den som slog honom vara fri ifrån straff;
allenast ersätte han honom för den tid han har förlorat och
besörje sjukvård åt honom.
20. Om någon slår sin träl eller sin trälinna med en käpp, så att
den slagne dör under hans hand, så skall han straffas därför.
21. Men om den slagne lever en eller två dagar, skall han icke
straffas, ty det var hans egna penningar.
22. Om män träta med varandra, och någon av dem stöter till en
havande kvinna, så att hon föder fram sitt foster, men eljest
ingen olycka sker, så böte han vad kvinnans man ålägger honom
och betale efter skiljedomares prövning.
23. Men om olycka sker, skall liv givas för liv,
>3 Mos. 24,20 f. 5 Mos 19,21. Matt. 5,38 f.
24. öga för öga, tand för tand, hand för hand, fot för fot,
25. brännskada för brännskada, sår för sår, blånad för blånad.
26. Om någon slår sin träl eller sin trälinna i ögat och fördärvar
det, så släppe han den skadade fri, till ersättning för ögat.
27. Sammalunda, om någon slår ut en tand på sin träl eller sin
trälinna, så släppe han den skadade fri, till ersättning för
tanden.

28. Om en oxe stångar någon till döds, man eller kvinna, så skall
oxen stenas, och köttet må icke ätas; men oxens ägare vara fri
ifrån straff.
29. Men om oxen förut har haft vanan att stångas, och hans ägare har
blivit varnad, men denne ändå icke tager vara på honom, och oxen
så dödar någon, man eller kvinna, då skall oxen stenas, och hans
ägare skall ock dödas.
>1 Mos. 9,5.
30. Men skulle lösepenning bliva denne ålagd, så give han till lösen
för sitt liv så mycket som ålägges honom.
31. Är det en gosse eller en flicka som har blivit stångad av oxen,
så skall med denne förfaras efter samma lag.
32. Men om oxen stångar en träl eller en trälinna, så skall ägaren
giva åt den stångades herre trettio siklar silver, och oxen
skall stenas.

33. Om någon öppnar en brunn, eller om någon gräver en ny brunn och
icke täcker över den, och sedan en oxe eller en åsna faller
däri,
34. så skall brunnens ägare giva ersättning i penningar åt djurets
ägare, men den döda kroppen skall vara hans.
35. Om någons oxe stångar en annans oxe, så att denne dör, så skola
de sälja den levande oxen och dela betalningen för honom och
därjämte dela den döda kroppen.
36. Var det däremot känt att oxen förut hade vanan att stångas, men
tog hans ägare ändå icke vara på honom, så skall han ersätta oxe
med oxe, men den döda kroppen skall vara hans.
*02/22 Andra Mosebok (Exodus), 22 Kapitlet
Andra Mosebok (Exodus), 22 Kapitlet

Lagar om tjuvnad, anförtrott gods,
värnlösa, förstlingsgåvor m. m.

1. Om någon stjäl en oxe eller ett får och slaktar eller säljer
djuret, så skall han giva fem oxar i ersättning för oxen, och
fyra får för fåret.
>2 Sam. 12,6
2. Ertappas tjuven vid inbrottet och bliver slagen till döds, så
vilar ingen blodskuld på dråparen.
3. Men hade solen gått upp, när de skedde, då är det
blodskuld. Tjuven skall giva full ersättning; äger han intet, så
skall han säljas, till gäldande av vad han har stulit.
4. Om det stulna djuret, det må vara oxe eller åsna eller får,
påträffas levande i hans våld, skall han giva dubbel ersättning.

5. Om någon låter avbeta en åker eller vingård, eller släpper sin
boskap lös, så att denna betar på en annans åker, då skall han
ersätta skadan med det bästa från sin åker och med det bästa
från sin vingård.
6. Om eld kommer lös och fattar i törnhäckar, och därvid
sädesskylar bliva uppbrända eller oskuren säd eller annat på
åkern, så skall den som har vållat branden giva full ersättning.
7. Om någon giver åt en annan penningar eller gods att förvara, och
detta bliver stulet ur hans hus, så skall tjuven, om han
ertappas, giva dubbel ersättning.
8. Ertappas icke tjuven, då skall man föra husets ägare fram för
Gud, på det att det må utrönas om han icke har förgripit sig på
sin nästas tillhörighet.
9. Om fråga uppstår angående orättrådigt tillgrepp -- det må gälla
oxe eller åsna eller får eller kläder eller något annat som har
förlorats -- och någon påstår att en orättrådighet verkligen har
ägt rum, så skall båda parternas sak komma inför Gud. Den som
Gud dömer skyldig, han skall ersätta den andre dubbelt.
10. Om någon giver åt en annan i förvar en åsna eller en oxe eller
ett får, eller vilket annat husdjur det vara må, och detta dör
eller bliver skadat eller bortrövat, utan att någon ser det,
11. Så skall det dem emellan komma till en ed vid HERREN, för att
det må utrönas om den ene icke har förgripit sig på den andres
tillhörighet; denna ed skall ägaren antaga och den andre behöver
icke giva någon ersättning.
12. Men om det har blivit bortstulet från honom, då skall han
ersätta ägaren därför.
13. Har det blivit ihjälrivet, skall han föra fram det ihjälrivna
djuret såsom bevis; han behöver då icke giva ersättning därför.
>1 Mos. 31,39.

14. Om någon lånar ett djur av en annan, och detta bliver skadat
eller dör, och dess ägare därvid icke är tillstädes, så skall
han giva full ersättning.
15. Är dess ägare tillstädes, då behöver han icke giva
ersättning. Var djuret lejt, då är legan ersättning.

16. Om någon förför en jungfru som icke är trolovad och lägrar
henne, så skall han giva brudgåva för henne och taga henne till
hustru.
>5 Mos. 22,28 f.
17. Vägrar hennes fader att giva henne åt honom, då skall han gälda
en så stor penningsumma som man plägar giva i brudgåva för en
jungfru.

18. En trollkvinna skall du icke låta leva.
>3 Mos. 20,27.

19. Var och en som beblandar sig med något djur skall straffas med
döden.
>3 Mos. 18,23. 20,15. 5 Mos. 27,21.

20. Den som offrar åt andra gudar än åt HERREN allena, han skall
givas till spillo.

21. En främling skall du icke förorätta eller förtrycka; I haven ju
själva varit främlingar i Egyptens land.
>2 Mos. 23,9. 3 Mos. 19,33. 5 Mos. 24,17 f.
22. Änkor och faderlösa skolen I icke behandla illa.
>Sak. 7,10.
23. Behandlar du dem illa, så skall jag förvisso höra deras rop, när
de ropa till mig;
>5 Mos. 10,18
24. och min vrede skall upptändas, och jag skall dräpa eder med
svärd; så att edra egna hustrur bliva änkor och edra barn
faderlösa.

25. Lånar du penningar åt någon fattig hos dig bland mitt folk, så
skall du icke handla mot honom såsom en ockrare; I skolen icke
pålägga honom någon ränta.
>3 Mos. 25,36 f. 5 Mos. 23,19 f. Ps. 15,5.
26. Har du av din nästa tagit hans mantel i pant, så skall du giva
den tillbaka åt honom, innan solen går ned;
27. den är ju det enda täcke han har, och med den skyler han sin
kropp. Vad skall han eljest hava på sig, när han ligger och
sover? Om han måste ropa till mig, så skall jag höra, ty jag är
barmhärtig.

28. Gud skall du icke häda, och över en hövding i ditt folk skall du
icke uttala förbannelser.
>Apg. 23,5.

29. Av det som fyller din lada och av det som flyter ifrån din press
skall du utan dröjsmål frambära din gåva. Den förstfödde bland
dina söner skall du giva åt mig.
>2 Mos. 13,2. 34,19.
30. På samma sätt skall du göra med dina fäkreatur och din
småboskap. I sju dagar skola de stanna hos sina mödrar; på
åttonde dagen skall du giva dem åt mig.
>3 Mos. 22,27.

31. Och I skolen vara mig ett heligt: folk; kött av ett djur som har
blivit ihjälrivet på marken skolen I icke äta, åt hundarna
skolen I kasta det.
>2 Mos. 19,6. 3 Mos. 22,8. Hes. 44,31.
*02/23 Andra Mosebok (Exodus), 23 Kapitlet
Andra Mosebok (Exodus), 23 Kapitlet

Lagar om rättrådighet och barmhärtighet
och om de stora högtiderna. Löfte om
Kanaans land.

1. Du skall icke utsprida falskt rykte; åt den som har en orätt sak
skall du icke giva ditt bistånd genom att bliva ett orättfärdigt
vittne.
>2 Mos. 20,16. 3 Mos. 19,16.
2. Du skall icke följa med hopen i vad ont är, eller vittna så i
någon sak, att du böjer dig efter hopen och vränger rätten.
3. Du skall icke vara partisk för den ringe i någon hans sak.
>3 Mos. 19,15. 5 Mos. 1,17.

4. Om du träffar på din fiendes oxe eller åsna som har kommit
vilse, så skall du föra djuret tillbaka till honom.
>5 Mos. 22,1 f.
5. Om du ser din oväns åsna ligga dignad under sin börda, så skall
du ingalunda lämna mannen ohulpen, utan hjälpa honom att lösa av
bördan.
>5 Mos. 22,4.

6. Du skall icke i någon sak vränga rätten för den fattige som du
har hos dig.
7. Du skall hålla dig fjärran ifrån orätt sak; du skall icke dräpa
den som är oskyldig och har rätt, ty jag skall icke giva rätt åt
någon som är skyldig.
8. Du skall icke taga mutor, ty mutor förblinda de seende och
förvrida de rättfärdigas sak.
>5 Mos. 16,19. 27,20. Syr. 20,29.
9. En främling skall du icke förtrycka; I veten ju huru främlingen
känner det, eftersom I själva haven varit främlingar i Egyptens
land.
>2 Mos. 22,21. 3 Mos. 19,33. 5 Mos. 10,19.

10. I sex år skall du beså din jord och inbärga dess gröda;
>3 Mos. 25,3 f.
11. men under det sjunde året skall du låta den vila och ligga
orörd, för att de fattiga bland ditt folk må äta därav; vad de
lämna kvar, det må ätas av markens djur. Så skall du ock göra
med din vingård och med din olivplantering.
12. Sex dagar skall du göra ditt arbete, men på sjunde dagen skall
du hålla vilodag, för att din oxe och din åsna må hava ro, och
din tjänstekvinnas son och främlingen må njuta vila.
>2 Mos. 20,8 f.

13. I alla de stycken om vilka jag har talat till eder skolen I taga
eder till vara. Och andra gudars namn skolen I icke nämna; de
skola icke höras i din mun.
>2 Mos. 20,3. Jos. 23,7.

14. Tre gånger om året skall du hålla högtid åt mig.
>2 Mos. 34,23. 3 Mos. 23,4 f. 5 Mos. 16,16.
15. Det osyrade brödets högtid skall du hålla: i sju dagar skall du
äta osyrat bröd, såsom jag har bjudit dig, på den bestämda tiden
i månaden Abib, eftersom du då drog ut ur Egypten; men med tomma
händer skall ingen träda fram inför mitt ansikte.
>2 Mos. 12,14 f. 34,18.
16. Du skall ock hålla skördehögtiden, när du skördar förstlingen av
ditt arbete, av det du har sått på marken. Bärgningshögtiden
skall du ock hålla, vid årets utgång, när du inbärgar frukten av
ditt arbete från marken.
17. Tre gånger om året skall allt ditt mankön träda fram inför
HERRENS, din Herres, ansikte.

18. Du skall icke offra blodet av mitt slaktoffer jämte något som är
syrat. Och det feta av mitt högtidsoffer skall icke lämnas kvar
över natten till morgonen.
>2 Mos. 12,10,15. 34,25.

19. Det första av din marks förstlingsfrukter skall du föra till
HERRENS, din Guds, hus.

Du skall icke koka en killing i dess moders mjölk.
>2 Mos. 34,26. 5 Mos. 14,21. 26,1 f.
20. Se, jag skall sända en ängel framför dig, som skall bevara dig
på vägen och föra dig till den plats som jag har utsett.
>2 Mos. 32,34. 33,2. 5 Mos. 31,3 f. Jes. 63,9.
21. Tag dig till vara inför honom och hör hans röst, var icke
gensträvig mot honom, han skall icke hava fördrag med edra
överträdelser, ty mitt namn är i honom.
>Jos. 24,19.
22. Men om du hör hans röst och gör allt vad jag säger, så skall jag
bliva en fiende till dina fiender och en ovän till dina ovänner.
23. Ty min ängel skall gå framför dig och skall föra dig till
amoréernas, hetiternas, perisséernas, kananéernas, hivéernas och
jebuséernas land, och jag skall utrota dem.
24. Du må icke tillbedja deras gudar eller tjäna dem eller göra
såsom man där gör, utan du skall slå dem ned i grund och bryta
sönder deras stoder.
>2 Mos. 20,5. 34,18. 5 Mos. 7,5.
25. Men HERREN, eder Gud, skolen I tjäna, så skall han för dig
välsigna både mat och dryck; sjukdom skall jag då ock avvända
från dig.
>2 Mos. 15,26;. 5 Mos. 7,15.
26. I ditt land skall då icke finnas någon kvinna som föder i otid
eller är ofruktsam. Dina dagars mått skall jag göra fullt.
>5 Mos. 7,14.
27. Förskräckelse för mig skall jag sända framför dig och vålla
förvirring bland alla de folk som du kommer till, och jag skall
driva alla dina fiender på flykten för dig.
>5 Mos. 11,25.
28. Jag skall sända getingar framför dig, och de skola förjaga
hivéerna, kananéerna och hetiterna undan för dig.
>5 Mos. 7,20. Jos. 24,12. Vish. 12,8.
29. Dock skall jag icke på ett och samma år förjaga dem för dig, på
det att icke landet så må bliva en ödemark och vilddjuren föröka
sig till din skada;
30. utan småningom skall jag förjaga dem för dig, till dess du har
förökat dig, så att du kan taga landet till din arvedel.
31. Och jag skall låta ditt lands gränser gå från Röda havet till
filistéernas hav, och från öknen till floden; ty jag skall giva
landets inbyggare i eder hand, och du skall förjaga dem, så att
de fly för dig.
>1 Mos. 15,18. 5 Mos. 11,24. 1 Kon. 4,21. Ps. 80,12.
32. Du må icke sluta förbund med dem eller deras gudar.
>2 Mos. 34,12. 5 Mos. 7,2 f. Jos. 23,12 f. Dom. 2,2 f.
33. De skola icke få bo kvar i ditt land, på det att de icke må
förleda dig till synd mot mig; ty du kunde ju komma att tjäna
deras gudar, och detta skulle bliva dig till en snara.
*02/24 Andra Mosebok (Exodus), 24 Kapitlet
Andra Mosebok (Exodus), 24 Kapitlet

Förbundet upprättas. Mose stiger upp på
Sinai.

1. Och han sade till Mose: »Stig upp till HERREN, du själv jämte
Aron, Nadab och Abihu och sjuttio av de äldste i Israel; och I
skolen tillbedja på avstånd.
2. Mose allena må träda fram till HERREN, de andra må icke träda
fram; ej heller må folket stiga ditupp med honom.»
3. Och Mose kom till folket och förkunnade för det alla HERRENS ord
och alla hans rätter. Då svarade allt folket med en mun och
sade: »Efter alla de ord HERREN har talat vilja vi göra.»
>2 Mos. 19,8. 5 Mos. 5,27.
4. Därefter upptecknade Mose alla HERRENS ord. Och följande morgon
stod han bittida upp och byggde ett altare nedanför berget. Och
han reste där tolv stoder, efter Israels tolv stammar.
5. Och han sände israeliternas unga män åstad till att offra
brännoffer, så ock slaktoffer av tjurar till tackoffer åt
HERREN.
6. Och Mose tog hälften av blodet och slog det i skålarna, och den
andra hälften av blodet stänkte han på altaret.
7. Och han tog förbundsboken och, föreläste den för folket. Och de
sade: »Allt vad HERREN har sagt vilja vi göra och lyda.
8. Då tog Mose blodet och stänkte därav på folket och sade: »Se,
detta är förbundets blod, det förbunds som HERREN har slutit med
eder, i enlighet med alla dessa ord.»
>Matt. 26,28 . 1 Kor. 11,25. Hebr. 9,16 f. 1 Petr. 1,2.

9. Och Mose och Aron, Nadab och Abihu och sjuttio av de äldste i
Israel stego ditupp.
10. Och de fingo se Israels Gud; och under hans fötter var likasom
ett inlagt golv av safirer, likt själva himmelen i klarhet.
>Hes. 1,26.
11. Men han lät icke sin hand drabba Israels barns ypperste, utan
sedan de hade skådat Gud, åto de och drucko.

12. Och HERREN sade till Mose: »Stig upp till mig på berget och bliv
kvar där, så skall jag giva dig stentavlorna och lagen och
budorden som jag har skrivit, till undervisning för dessa.»
13. Då begav sig Mose åstad med sin tjänare Josua; och Mose steg upp
på Guds berg.
14. Men till de äldste sade han: »Vänten här på oss, till dess att
vi komma tillbaka till eder. Se, Aron och Hur äro hos eder; den
som har något att andraga, han må vända sig till dem.»
15. Så steg Mose upp på berget, och molnskyn övertäckte berget.
16. Och HERRENS härlighet vilade på Sinai berg, och molnskyn
övertäckte det i sex dagar; men den sjunde dagen kallade han på
Mose ur skyn.
17. Och HERRENS härlighet tedde sig inför Israels barns ögon såsom
en förtärande eld, på toppen av berget.
>5 Mos. 4,24. Hebr. 12,29.
18. Och Mose gick mitt in i skyn och steg upp på berget. Sedan blev
Mose kvar på berget i fyrtio dagar och fyrtio nätter.
>2 Mos. 34,28. 5 Mos. 9,9,18.
*02/25 Andra Mosebok (Exodus), 25 Kapitlet
Andra Mosebok (Exodus), 25 Kapitlet

Påbud om sammanskott till tabernaklet
och om förfärdigande av förbundsarken,
skådebrödsbordet och ljusstaken.

1. Och HERREN talade till Mose och sade:
2. Säg till Israels barn att de upptaga en gärd åt mig; av var och
en som har ett därtill villigt hjärta skolen I upptaga denna
gärd åt mig.
>2 Mos. 35,5 f.
3. Och detta är vad I skolen upptaga av dem såsom gärd: guld,
silver och koppar
4. mörkblått, purpurrött, rosenrött och vitt garn och gethår,
5. rödfärgade vädurskinn, tahasskinn, akacieträ,
6. olja till ljusstaken, kryddor till smörjelseoljan och till den
välluktande rökelsen,
7. äntligen onyxstenar och infattningsstenar, till att användas för
efoden och för bröstskölden.

8. Och de skola göra åt mig en helgedom, för att jag må bo mitt
ibland dem.
>Hebr. 9,2 f.
9. Tabernaklet och alla dess tillbehör skolen I göra alldeles efter
de mönsterbilder som jag visar dig.

10. De skola göra en ark av akacieträ, två och en halv aln lång, en
och en halv aln bred och en och en halv aln hög.
>2 Mos. 37,1 f.
11. Och du skall överdraga den med rent guld, innan och utan skall
du överdraga den; och du skall på den göra en rand av guld runt
omkring.
12. Och du skall till den gjuta fyra ringar av guld och sätta dem
över de fyra fötterna, två ringar på ena sidan och två ringar på
andra sidan.
13. Och du skall göra stänger av akacieträ och överdraga dem med
guld.
14. Och stängerna skall du skjuta in i ringarna, på sidorna av
arken, så att man med dem kan bära arken.
15. Stängerna skola sitta kvar i ringarna på arken; de få icke
dragas ut ur dem.
16. Och i arken skall du lägga vittnesbördet[1], som jag skall giva
dig.
>2 Mos. 40,20. 1 Kon. 8,9.
17. Och du skall göra en nådastol[2] av rent guld, två och en halv
aln lång och en och en halv aln bred.
18. Och du skall göra två keruber av guld; i drivet arbete skall du
göra dem och sätta dem vid de båda ändarna av nådastolen.
19. Du skall göra en kerub till att sätta vid ena ändan, och en
kerub till att sätta vid andra ändan. I ett stycke med
nådastolen skolen I göra keruberna vid dess båda ändar.
20. Och keruberna skola breda ut sina vingar och hålla dem uppåt, så
att de övertäcka nådastolen med sina vingar, under det att de
hava sina ansikten vända mot varandra; ned mot nådastolen skola
keruberna vända sina ansikten.
>Hebr. 9,5.
21. Och du skall sätta nådastolen ovanpå arken, och i arken skall du
lägga vittnesbördet, som jag skall giva dig.
22. Och där skall jag uppenbara mig för dig; från nådastolen, från
platsen mellan de två keruberna, som stå på vittnesbördets ark,
skall jag tala med dig om alla bud som jag genom dig vill giva
Israels barn.
>2 Mos. 29,42. 4 Mos. 7,89.

23. Du skall ock göra ett bord av akacieträ, två alnar långt, en aln
brett och en och en halv aln högt.
>2 Mos. 37,10 f.
24. Och du skall överdraga det med rent guld; och du skall göra en
rand av guld därpå runt omkring
25. Och runt omkring det skall du göra en list av en hands bredd,
och runt omkring listen skall du göra en rand av guld.
26. Och du skall till bordet göra fyra ringar av guld och sätta
ringarna i de fyra hörnen vid de fyra fötterna.
27. Invid listen skola ringarna sitta, för att stänger må skjutas in
i dem, så att man kan bära bordet.
28. Och du skall göra stängerna av akacieträ och överdraga dem med
guld, och med dem skall bordet bäras.
29. Du skall ock göra därtill fat och skålar, kannor och bägare, med
vilka man skall utgjuta drickoffer; av rent guld skall du göra
dem.
30. Och du skall beständigt hava skådebröd liggande på bordet inför
mitt ansikte.
>3 Mos. 24,5 f. 1 Sam. 21,6.

31. Du skall ock göra en ljusstake av rent guld. I drivet arbete
skall ljusstaken göras, med sin fotställning och sitt mittelrör;
kalkarna därpå, kulor och blommor skola vara i ett stycke med
den.
>2 Mos. 37,17 f.
32. Och sex armar skola utgå från ljusstakens sidor, tre armar från
ena sidan och tre armar från andra sidan.
33. På den ena armen skola vara tre kalkar, liknande mandelblommor,
vardera bestående av en kula och en blomma, och på den andra
armen sammalunda tre kalkar, liknande mandelblommor, vardera
bestående av en kula och en blomma så skall det vara på de sex
arma som utgå från ljusstaken.
34. Men på själva ljusstaken skola vara fyra kalkar, liknande
mandelblommor, med sina kulor och blommor.
35. En kula skall sättas under del första armparet som utgår från
ljusstaken, i ett stycke med den, och en kula under det andra
armparet som utgår från ljusstaken, i ett stycke med den, och en
kula under det tredje armparet som utgår från ljusstaken, i ett
stycke med den: alltså under de sex armar som utgå från
ljusstaken.
36. Deras kulor och armar skola vara: i ett stycke med den,
alltsammans ett enda stycke i drivet arbete av rent guld.
37. Och du skall till den göra sju lampor, och lamporna skall man
sätta upp så, att den kastar sitt sken över platsen därframför.
>4 Mos. 8,2.
38. Och lamptänger och brickor till den skall du göra av rent guld.
39. Av en talent rent guld skall man göra den med alla dessa
tillbehör.

40. Och se till, att du gör detta efter de mönsterbilder som hava
blivit dig visade på berget.
>Apg. 7,44. Hebr. 8,5.

[1] Se Vittnesbördet i Ordförkl.
*02/26 Andra Mosebok (Exodus), 26 Kapitlet
Andra Mosebok (Exodus), 26 Kapitlet

Tabernaklet, dess täckelse, överdrag,
brädställning, förlåt och förhänge.

1. Tabernaklet skall du göra av tio tygvåder; av tvinnat vitt garn
och av mörkblått, purpurrött och rosenrött garn skall du göra
dem, med keruber på, i konstvävnad.
>2 Mos. 36,8 f.
2. Var våd skall vara tjuguåtta alnar lång och fyra alnar bred;
alla våderna skola hava samma mått.
3. Fem av våderna skola fogas tillhopa med varandra; likaså skola
de fem övriga våderna fogas tillhopa med varandra.
4. Och du skall sätta öglor av mörkblått garn i kanten på den ena
våden, ytterst på det hopfogade stycket; så skall du ock göra i
kanten på den våd som sitter ytterst i det andra hopfogade
stycket.
5. Femtio öglor skall du sätta på den ena våden, och femtio öglor
skall du sätta ytterst på motsvarande våd i det andra hopfogade
stycket, så att öglorna svara emot varandra.
6. Och du skall göra femtio häktor av guld och foga tillhopa
våderna med varandra medelst häktorna, så att tabernaklet utgör
ett helt.

7. Du skall ock göra tygvåder av gethår till ett täckelse över
tabernaklet; elva sådana våder skall du göra.
>2 Mos. 36,14 f.
8. Var vad skall vara trettio alnar lång och fyra alnar bred; de
elva våderna skola hava samma mått.
9. Fem av våderna skall du foga tillhopa till ett särskilt stycke,
och likaledes de sex övriga våderna till ett särskilt stycke,
och den sjätte våden skall du lägga dubbel på framsidan av
tältet.
10. Och du skall satta femtio öglor i kanten på den ena våden, den
som sitter ytterst i det ena hopfogade stycket, och femtio öglor
i kanten på motsvarande våd i det andra hopfogade stycket.
11. Och du skall göra femtio häktor av koppar och haka in häktorna i
öglorna och foga täckelset tillhopa, så att det utgör ett helt.
12. Men vad överskottet av täckelsets våder angår, det som räcker
över, så skall den halva våd som räcker över hänga ned på
baksidan av tabernaklet.
13. Och den aln på vardera sidan, som på längden av täckelsets våder
räcker över, skall hänga ned på båda sidorna av tabernaklet för
att övertäcka det.
14. Vidare skall du göra ett överdrag av rödfärgade vädurskinn till
täckelset, och ytterligare ett överdrag av tahasskinn att lägga
ovanpå detta.

15. Bräderna till tabernaklet skall du göra av akacieträ, och de
skola ställas upprätt.
>2 Mos. 36,20 f.
16. Tio alnar långt och en och en halv aln brett skall vart bräde
vara.
17. Vart bräde skall hava två tappar, förbundna sinsemellan med en
list; så skall du göra på alla bräderna till tabernaklet.
18. Och av tabernaklets bräder skall du sätta tjugu på södra sidan,
söderut.
19. Och du skall göra fyrtio fotstycken av silver att sätta under de
tjugu bräderna, två fotstycken under vart bräde för dess två
tappar.
20. Likaledes skall du på tabernaklets andra sida, den norra sidan,
sätta tjugu bräder,
21. med deras fyrtio fotstycken av silver, två fotstycken under vart
bräde.
22. Men på baksidan av tabernaklet, västerut, skall du sätta sex
bräder.
23. Och två bräder skall du sätta på tabernaklets hörn, på baksidan;
24. och vartdera av dessa skall vara sammanfogat av två nedtill, och
likaledes sammanhängande upptill, till den första ringen. Så
skall det vara med dem båda. Dessa skola sättas i de båda
hörnen.
25. Således bliver det åtta bräder med tillhörande fotstycken av
silver, sexton fotstycken, nämligen två fotstycken under vart
bräde.
26. Och du skall göra tvärstänger av akacieträ, fem till de bräder
som äro på tabernaklets ena sida
27. och fem tvärstänger till de bräder som äro på tabernaklets andra
sida, och fem tvärstänger till de bräder som äro på tabernaklets
baksida, västerut.
28. Och den mellersta tvärstången, den som sitter mitt på bräderna,
skall gå tvärs över, från den ena ändan till den andra.
29. Och bräderna skall du överdraga med guld, och ringarna på dem, i
vilka tvärstängerna skola skjutas in, skall du göra av guld, och
tvärstängerna skall du överdraga med guld.
30. Och du skall sätta upp tabernaklet, sådant det skall vara, såsom
det har blivit dig visat på berget.
>2 Mos. 25,9, 40.

31. Du skall ock göra en förlåt av mörkblått, purpurrött, rosenrött
och tvinnat vitt garn; den skall göras i konstvävnad, med keruber
på.
>2 Mos. 36,35 f.
32. Och du skall hänga upp den på fyra stolpar av akacieträ, som
skola vara överdragna med guld och hava bakar av guld och stå på
fyra fotstycken av silver.
33. Och du skall hänga upp förlåten under häktorna, och föra dit
vittnesbördets ark och ställa den innanför förlåten; och så
skall förlåten för eder vara en skiljevägg mellan det heliga och
det allraheligaste.
34. Och du skall sätta nådastolen på vittnesbördets ark inne i det
allraheligaste.
35. Men bordet skall du ställa utanför förlåten, och ljusstaken mitt
emot bordet, på tabernaklets södra sida; bordet skall du alltså
ställa på norra sidan.
36. Och du skall göra ett förhänge för ingången till tältet, i
brokig vävnad av mörkblått, purpurrött, rosenrött och tvinnat
vitt garn.
37. Och du skall till förhänget göra fem stolpar av akacieträ och
överdraga dem med guld, och hakarna på dem skola vara av guld,
och du skall till dem gjuta fem fotstycken av koppar.
*02/27 Andra Mosebok (Exodus), 27 Kapitlet
Andra Mosebok (Exodus), 27 Kapitlet

Brännoffersaltaret, förgården och oljan
till ljusstaken.

1. Du skall ock göra ett altare av akacieträ, fem alnar långt och
fem alnar brett -- så att altaret bildar en liksidig fyrkant --
och tre alnar högt.
>2 Mos. 38,1 f.
2. Och du skall göra hörn därtill, Som skola sitta i dess fyra
hörn; i ett stycke därmed skola hörnen vara. Och du skall
överdraga det med koppar.
3. Och kärl till att föra bort askan skall du göra därtill, så ock
skovlar, skålar, gafflar och fyrfat. Alla dess tillbehör skall
du göra av koppar.
4. Och du skall göra ett galler därtill, ett nätverk av koppar, och
på nätet skall du sätta fyra ringar av koppar i dess fyra hörn.
5. Och du skall sätta det under avsatsen på altaret, nedtill, så
att nätet räcker upp till mitten av altaret.
6. Och du skall göra stänger till altaret, stänger av akacieträ,
och överdraga dem med koppar.
7. Och stängerna skola skjutas in i ringarna, så att stängerna
sitta på altarets båda sidor, när man bär det.
8. Ihåligt skall du göra det, av plankor. Såsom det har blivit dig
visat på berget, så skall det göras.

9. Du skall ock göra en förgård till tabernaklet. För den södra
sidan, söderut, skola omhängen till förgården göras av tvinnat
vitt garn, hundra alnar långa -- detta för den ena sidan;
>2 Mos. 38,9 f.
10. Och stolparna till dem skola vara tjugu och dessas fotstycken
tjugu, av koppar, men stolparnas hakar och kransar skola vara av
silver.
11. Likaledes skola för norra långsidan omhängen göras, hundra alnar
långa; och stolparna till dem skola vara tjugu och dessas
fotstycken tjugu, av koppar, men stolparnas hakar och kransar
skola vara av silver.
12. Och förgårdens västra kortsida skall hava omhängen som äro
femtio alnar långa; stolparna till dem skola vara tio och dessas
fotstycken tio.
13. Och förgårdens bredd på fram sidan, österut, skall vara femtio
alnar
14. Och omhängena skola vara femton alnar långa på ena sidan därav,
med tre stolpar på tre fotstycken;
15. likaledes skola omhängena på andra sidan vara femton alnar långa
med tre stolpar på tre fotstycken.
16. Och till förgårdens port skall göras ett förhänge, tjugu alnar
långt i brokig vävnad av mörkblått, purpurrött, rosenrött och
tvinnat vitt garn, med fyra stolpar på fyra fotstycken.
17. Alla stolparna runt omkring för gården skola vara försedda med
kransar av silver och hava hakar av silver; men deras fotstycken
skola vara av koppar.
18. Förgården skall vara hundra alnar lång och femtio alnar bred
utefter hela längden; omhägnaden skall vara fem alnar hög, av
tvinnat vitt garn; och fotstyckena skola vara av koppar.
19. Alla tabernaklets tillbehör för allt arbete därvid, så ock alla
dess pluggar och alla förgårdens pluggar skola vara av koppar.

20. Och du skall bjuda Israels barn att bära till dig ren olja, av
stötta oliver, till ljusstaken, så att lamporna dagligen kunna
sättas upp.
>3 Mos. 24,2 f.
21. I uppenbarelsetältet, utanför den förlåt som hänger framför
vittnesbördet, skola Aron och hans söner sköta den, från aftonen
till morgonen, inför HERRENS ansikte. Detta skall vara en
evärdlig stadga från släkte till släkte, en gärd av Israels
barn.
*02/28 Andra Mosebok (Exodus), 28 Kapitlet
Andra Mosebok (Exodus), 28 Kapitlet

Arons och hans söners prästerliga dräkt.

1. Och du skall låta din broder Aron och hans söner med honom, träd
fram till dig ur Israels barns krets för att de må bliva plåster
åt mig Aron själv och hans söner: Nadab och Abihu, Eleasar och
Itamar.
2. Och du skall göra åt din broder Aron heliga kläder, till ära och
prydnad.
>2 Mos. 39,1 f. Syr. 45,7 f.
3. Och du skall tillsäga alla edra konstförfarna män, som jag har
uppfyllt med vishetens ande, att de skola göra kläder åt Aron,
för att har må helgas till att bliva präst åt mig.
>2 Mos. 31,2 f.
4. Och dessa äro de kläder som de skola göra: bröstsköld, efod,
kåpa, rutig livklädnad, huvudbindel och bälte. De skola göra
heliga kläder åt din broder Aron och hans söner, för att han må
bliva präst åt mig.
5. Och härtill skola de taga av guldet och av det mörkblåa, det
purpurröda, det rosenröda och det vita garnet.

6. Efoden skola de göra av guld och av mörkblått purpurrött,
rosenrött och tvinnat vitt garn, i konstvävnad.
>2 Mos. 39,2 f.
7. Den skall vid sina båda ändar hava två axelstycken, som skola
fästas ihop, så att den hållen hopfäst.
8. Och skärpet, som skall sitta på efoden och sammanhålla den,
skall vara av samma slags vävnad och i ett stycke med den: av
guld och av mörkblått, purpurrött, rosenrött och tvinnat vitt
garn.
9. Och du skall taga två onyxstenar och på dem inrista Israels
söners namn,
10. sex av namnen på den ena stenen och de sex övrigas namn på den
andra stenen, efter ättföljd.
11. Med stensnidarkonst, såsom man graverar signetringar, skall du
inrista Israels söners namn på de två stenarna. Med nätverk av
guld skall du omgiva dessa.
12. Och du skall satta de båda stenarna på efodens axelstycken, för
att stenarna må bringa Israels barn i åminnelse; Aron skall bära
deras namn inför HERRENS ansikte på sina båda axlar, för att
bringa dem i åminnelse.
13. Och du skall göra flätverk av guld,
14. så ock två kedjor av rent guld; i virat arbete skall du göra
dessa, såsom man gör snodder. Och du skall fästa de snodda
kedjorna vid flätverken.

15. En domssköld skall du göra i konstvävnad; du skall göra den i
samma slags vävnad som efoden: av guld och av mörkblått,
purpurrött, rosenrött och tvinnat vitt garn skall du göra den.
>2 Mos. 39,8 f.

16. Den skall vara liksidigt fyrkantig och hava form av en väska,
ett kvarter lång och ett kvarter bred.
17. Och du skall besätta den med infattade stenar, ordnade på fyra
rader: i första raden en karneol, en topas och en smaragd;
18. i andra raden en karbunkel, en safir och en kalcedon;
19. i tredje raden en hyacint, en agat och en ametist;
20. i fjärde raden en krysolit, en onyx och en jaspis. Omgivna med
flätverk av guld skola de sitta i sin infattning.
21. Stenarna skola vara tolv, efter Israels söners namn, en för vart
namn; var sten skall bära namnet på en av de tolv stammarna,
inristat på samma sätt som man graverar signetringar.
22. Och du skall till bröstskölden göra kedjor i virat arbete, såsom
man gör snodder, av rent guld.
23. Vidare skall du till bröstskölden göra två ringar av guld och
sätta dessa båda ringar i två av bröstsköldens hörn.
24. Och du skall fästa de båda guldsnodderna vid de båda ringarna, i
bröstsköldens hörn.
25. Och de två snoddernas båda andra ändar skall du fästa vid de två
flätverken och så fästa dem vid efodens axelstycken på dess
framsida.
26. Och du skall göra två andra ringar av guld och sätta dem i
bröstsköldens båda andra hörn, vid den kant därpå, som är vänd
inåt mot efoden.
27. Och ytterligare skall du göra två ringar av guld och fästa dem
vid efodens båda axelstycken, nedtill på dess framsida, där den
fästes ihop, ovanför efodens skärp.
28. Och man skall knyta fast bröstskölden med ett mörkblått snöre,
Som går från dess ringar in i efodens ringar, så att den sitter
ovanför efodens skärp, på det att bröstskölden icke må lossna
från efoden.
29. Aron skall så bära Israels söners namn i domsskölden på sitt
hjärta, när han går in helgedomen, för att bringa dem i
åminnelse inför HERRENS ansikte beständigt.
30. Och du skall lägga urim[1] och tummim[1] in i domsskölden, så
att de ligga på Arons hjärta, när han ingår inför HERRENS
ansikte; och Aron skall så bära Israels barns dom på sitt hjärta
inför HERRENS ansikte beständigt.
>3 Mos. 8,8. 4 Mos. 27,21. 5 Mos. 33,8. 1 Sam. 28,6. Esr. 2,63.
>Neh. 7,65.

31. Efodkåpan skall du göra helt och hållet av mörkblått tyg;
>2 Mos. 39,22 f.
32. och mitt på den skall vara en öppning för huvudet, och denna
öppning skall omgivas med en vävd kant, likasom öppningen på en
pansarskjorta, för att den icke slitas sönder.
33. Och på dess nedre fåll skall du sätta granatäpplen, gjorda av
mörkblått, purpurrött och rosenrött garn, runt omkring fållen,
och bjällror av guld mellan dessa runt omkring:
34. en bjällra av guld och så ett granatäpple, sedan en bjällra av
guld och så åter ett granatäpple, runt omkring fållen på kåpan.
35. Och denna skall Aron hava på sig, när han gör tjänst, så att det
höres, när han går in i helgedomen inför HERRENS ansikte, och
när han går ut -- detta på det att han icke må dö.

36. Du skall ock göra en plåt av rent guld, och på den skall du
rista, såsom man graverar signetringar: »Helgad åt HERREN.»
>2 Mos. 39,30 f.
37. Och du skall fästa den vid ett mörkblått snöre, och den skall
sitta på huvudbindeln; på framsidan av huvudbindeln skall den
sitta.
38. Den skall sitta på Arons panna, och Aron skall bära den
missgärning som vidlåder de heliga gåvor Israels barn bära fram,
när de giva några heliga gåvor; den skall sitta på hans panna
beständigt, för att de må bliva välbehagliga inför HERRENS
ansikte.

39. Du skall ock väva en rutig livklädnad av vitt garn, och du skall
göra en huvudbindel av vitt garn; och ett bälte skall du göra i
brokig vävnad.
>2 Mos. 39,27 f.
40. Också åt Arons söner skall du göra livklädnader, och du skall
göra bälten åt dem; och huvor skall du göra åt dem, till ära och
prydnad. Och detta skall du kläda på din broder Aron och hans
söner jämte honom;
41. och du skall smörja dem och företaga handfyllning med dem och
helga dem till att bliva präster åt mig.
>3 Mos. 8,12.
42. Och du skall göra åt dem benkläder av linne, som skyla deras
blygd; dessa skola räcka från länderna ned på låren.
43. Och Aron och hans söner skola hava dem på sig, när de gå in i
uppenbarelsetältet eller träda fram till altaret för att göra
tjänst i helgedomen -- detta på det att de icke må komma att
bära på missgärning och så träffas av döden. Detta skall vara en
evärdlig stadga för honom och hans avkomlingar efter honom.

[1] Se Urim och tummim I Ordförkl.
*02/29 Andra Mosebok (Exodus), 29 Kapitlet
Andra Mosebok (Exodus), 29 Kapitlet

Föreskrifter om prästernas invigning och
om det dagliga offret.

1. Och detta är vad du skall göra med dem för att helga dem till
att bliva präster åt mig:
Tag en ungtjur och två vädurar, felfria djur,
>3 Mos. 8,2 f.
2. och osyrat bröd och osyrade kakor, begjutna med olja, och
osyrade tunnkakor, smorda med olja; av fint vetemjöl skall du
baka dem.
3. Och du skall lägga dem i en och samma korg och bära fram dem i
korgen såsom offergåva, när du för fram tjuren och de två
vädurarna.
4. Därefter skall du föra Aron och hans söner fram till
uppenbarelsetältets ingång och två dem med vatten.
>2 Mos. 40,12 f.
5. Och du skall taga kläderna och sätta på Aron livklädnaden och
efodkåpan och själva efoden och bröstskölden; och du skall fästa
ihop alltsammans på honom med efodens skärp.
6. Och du skall sätta huvudbindeln på hans huvud och fästa det
heliga diademet på huvudbindeln.
7. Och du skall taga smörjelseoljan och gjuta på hans huvud och
smörja honom.
8. Och du skall föra fram hans söner och sätta livklädnader på dem.

9. Och du skall omgjorda dem, Aron och hans söner, med bälten och
binda huvor på dem. Och de skola hava prästadömet såsom en
evärdlig rätt. Så skall du företaga handfyllning med Aron och
hans söner.
10. Och du skall föra tjuren fram inför uppenbarelsetältet, och Aron
och hans söner skola lägga sina händer på tjurens huvud.
>3 Mos. 8,14f.
11. Sedan skall du slakta tjuren inför HERRENS ansikte, vid ingången
till uppenbarelsetältet.
12. Och du skall taga av tjurens blod och stryka med ditt finger på
altarets hörn; men allt det övriga skall du gjuta ut vid foten
av altaret.
13. Och du skall taga allt det fett som omsluter inälvorna, så ock
leverfettet och båda njurarna med det fett som sitter på dem,
och förbränna det på altaret.
>3 Mos. 3,3 f.
14. Men köttet av tjuren och hans hud och hans orenlighet skall du
bränna upp i eld utanför lägret. Det är ett syndoffer.
>3 Mos. 4,12. Hebr. 13,11

15. Och du skall taga den ena väduren, och Aron och hans söner skola
lägga sina händer på vädurens huvud.
>3 Mos. 8,18 f.
16. Sedan skall du slakta väduren och taga hans blod och stänka på
altaret runt omkring;
17. men själva väduren skall du dela i dess stycken, och du skall
två inälvorna och fötterna och lägga dem på styckena och
huvudet.
18. Och du skall förbränna hela väduren på altaret; det är ett
brännoffer åt HERREN. En välbehaglig lukt, ett eldsoffer åt
HERREN är det.

19. Därefter skall du taga den andra väduren, och Aron och hans
söner skola lägga sina händer på vädurens huvud.
>3 Mos. 8,22 f.
20. Sedan skall du slakta väduren och taga av hans blod och bestryka
Arons högra örsnibb och hans söners högra örsnibb och tummen på
deras högra hand och stortån på deras högra fot; men det övriga
blodet skall det stänka på altaret runt omkring.
21. Och du skall taga av blodet på altaret och av smörjelseoljan och
stänka på Aron och hans kläder, och likaledes på hans söner och
hans söners kläder; så bliver han helig, han själv såväl som
hans kläder, och likaledes hans söner såväl som hans söners
kläder.
22. Och du skall taga fettet av väduren, svansen och det fett som
omsluter inälvorna, så ock leverfettet och båda njurarna med
fettet på dem, därtill det högra lårstycket ty detta är
handfyllningsväduren.
23. Och du skall taga en rundkaka, en oljebrödskaka och en tunnkaka
ur korgen med de osyrade bröden, som står inför HERRENS ansikte.
24. Och du skall lägga alltsammans på Arons och hans söners händer
och vifta det såsom ett viftoffer inför HERRENS ansikte.
25. Sedan skall du taga det ur deras: händer och förbränna det på
altaret ovanpå brännoffret, till en välbehaglig lukt inför
HERREN; det är ett eldsoffer åt HERREN.
26. Och du skall taga bringan av Arons handfyllningsvädur och vifta
den såsom ett viftoffer inför HERRENS ansikte, och detta skall
vara din del.
27. Så skall du helga viftoffersbringan och offergärdslåret, det som
viftas och det som gives såsom offergärd, de delar av
handfyllningsväduren, som skola tillhöra Aron och hans söner.
28. Och detta skall tillhöra Aron och; hans söner såsom en evärdlig
rätt av Israels barn, ty det är en offergärd. Det skall vara en
gärd av Israels barn, av deras tackoffer, en gärd av dem åt
HERREN.
>3 Mos. 7,31 f. 10,14.
29. Och Arons heliga kläder skola hans söner hava efter honom, för
att de i dem må bliva smorda och mottaga handfyllning.
30. I sju dagar skall den av hans söner, som bliver präst i hans
ställe, ikläda sig dem, den som skall gå in i uppenbarelsetältet
för att göra tjänst i helgedomen.
31. Och du skall taga handfyllningsväduren och koka hans kött på en
helig plats.
32. Och vädurens kött jämte brödet: som är i korgen skola Aron och
hans söner äta vid ingången till uppenbarelsetältet; de skola
äta detta,
>3 Mos. 8,31 f. 24,9.
33. det som har använts till att bringa försoning vid deras
handfyllning och helgande, men ingen främmande får ta därav, ty
det är heligt.
34. Och om något av handfyllningsköttet eller av brödet bliver över
till följande morgon, så skall du i eld bränna upp detta som har
blivit över; det får icke ätas, ty det är heligt.

35. Så skall du göra med Aron och hans söner, i alla stycken såsom
jag har bjudit dig. Sju dagar skall deras handfyllning vara.
36. Och var dag skall du offra en tjur såsom syndoffer till
försoning och rena altaret, i det du bringar försoning för det;
och du skall smörja det för att helga det.
37. I sju dagar skall du bringa försoning för altaret och helga det.
Så bliver altaret högheligt; var och en som kommer vid altaret
bliver helig.

38. Och detta är vad du skall offra på altaret: två årsgamla lamm
för var dag beständigt.
>4 Mos. 28,3 f.
39. Det ena lammet skall du offra om morgonen, och det andra lammet
skall du offra vid aftontiden,
40. och till det första lammet en tiondedels efa fint mjöl, begjutet
med en fjärdedels hin olja av stötta oliver, och såsom
drickoffer en fjärdedels hin vin.
41. Det andra lammet skall du offra vid aftontiden; med likadant
spisoffer och drickoffer som om morgonen skall du offra det,
till en välbehaglig lukt, ett eldsoffer åt HERREN.
42. Detta skall vara edert dagliga brännoffer från släkte till
släkte, vid ingången till uppenbarelsetältet, inför HERRENS
ansikte, där jag skall uppenbara mig för eder, för att där tala
med dig.
>2 Mos. 25,22.
43. Där skall jag uppenbara mig för Israels barn, och det rummet
skall bliva helgat av min härlighet.
>2 Mos. 40,34 f.
44. Och jag skall helga uppenbarelsetältet och altaret, och Aron och
hans söner skall jag helga till att bliva präster åt mig.
45. Och jag skall bo mitt ibland Israels barn och vara deras Gud.
>3 Mos. 26,11 f. 2 Kor. 6,16.
46. Och de skola förnimma att jag är HERREN, deras Gud, som förde
dem ut ur Egyptens land, för att jag skulle bo mitt ibland
dem. Jag är HERREN, deras Gud.
*02/30 Andra Mosebok (Exodus), 30 Kapitlet
Andra Mosebok (Exodus), 30 Kapitlet

Föreskrifter om rökelsealtaret,
försoningspenningen, kopparbäckenet,
smörjelseoljan, rökelsen.

1. Och du skall göra ett altare för att antända rökelse därpå, av
akacieträ skall du göra det.
>2 Mos. 37,25 f.
2. Det skall vara en aln långt och en aln brett -- en liksidig
fyrkant -- och två alnar högt; dess horn skola vara i ett stycke
därmed.
3. Och du skall överdraga det med rent guld, dess skiva, dess
väggar runt omkring och dess hörn; och du skall göra en rand av
guld därpå runt omkring.
4. Och du skall till det göra två ringar av guld och sätta dem
nedanför randen, på dess båda sidor; på de båda sidostyckena
skall du sätta dem. De skola vara där, för att stänger må
skjutas in i dem, så att man med dem kan bära altaret.
5. Och du skall göra stängerna av akacieträ och överdraga dem med
guld.
6. Och du skall ställa det framför den förlåt som hänger framför
vittnesbördets ark, så att det står framför nådastolen, som är
ovanpå vittnesbördet, där jag skall uppenbara mig för dig.
>2 Mos. 25,22.
7. Och Aron skall antända välluktande rökelse därpå; var morgon,
när han tillreder lamporna, skall han antända rökelse;
8. och likaledes skall Aron antända rökelse, när han vid aftontiden
sätter upp lamporna. Detta skall vara det dagliga rökoffret
inför HERRENS ansikte, från släkte till släkte.
9. I skolen icke låta någon främmande rökelse komma därpå, ej
heller brännoffer eller spisoffer; och intet drickoffer skolen
utgjuta därpå.
>3 Mos. 10,1 f.
10. Och Aron skall en gång om året bringa försoning för dess horn;
med blod av försoningssyndoffret skall han en gång om året
bringa försoning för det, släkte efter släkte. Det är högheligt
för HERREN.
>3 Mos. 16,18 f. Hebr. 9,7. 10,14.

11. Och HERREN talade till Mose och sade:
12. När du räknar antalet av Israels barn, nämligen av dem som
inmönstras, skall vid mönstringen var och en giva åt HERREN en
försoningsgåva för sig, på det att ingen hemsökelse må drabba
dem vid mönstringen.
>4 Mos. 1,2 f.
13. Detta är vad var och en som upptages bland de inmönstrade skall
giva: en halv sikel, efter helgedomssikelns vikt -- sikeln
räknad till tjugu gera -- en halv sikel såsom offergärd åt
HERREN,
14. Var och en som upptages bland de inmönstrade, var och en som är
tjugu år gammal eller därutöver, skall giva detta såsom
offergärd åt HERREN.
15. Den rike skall icke giva mer och den fattige icke mindre än en
halv sikel, när I given offergärden åt HERREN, till att bringa
försoning för eder.
16. Och du skall taga försoningspenningarna av Israels barn och
använda dem till arbetet vid uppenbarelsetältet. Så skall ske,
för att Israels barn må vara i åminnelse inför HERRENS ansikte,
och för att försoning må bringas för eder.

17. Och HERREN talade till Mose och sade:
18. Du skall ock göra ett bäcken av koppar med en fotställning av
koppar, till tvagning, och ställa det mellan uppenbarelsetältet
och altaret och gjuta vatten däri.
>2 Mos. 38,8. 40,30 f.
19. Och Aron och hans söner skola två sina händer och fötter med
vatten därur.
20. När de gå in i uppenbarelsetältet, skola de två sig med vatten,
på del att de icke må dö; så ock när de träda fram till altaret
för att göra tjänst genom att antända eldsoffer åt HERREN.
21. De skola två sina händer och fötter, på det att de icke må
dö. Och detta skall vara en evärdlig stadga för dem: för honom
själv och hans avkomlingar från släkte till släkte.

22. Och HERREN talade till Mose och sade:
23. Tag dig ock kryddor av yppersta slag: fem hundra siklar
myrradropp, hälften så mycket kanel av finaste slag, alltså två
hundra femtio siklar, likaledes två hundra femtio siklar kalmus
av finaste slag,
>2 Mos. 37,29.
24. därtill fem hundra siklar kassia, efter helgedomssikelns vikt,
och en hin olivolja.
25. Och du skall av detta göra en helig smörjelseolja, en
konstmässigt beredd salva; det skall vara en helig
smörjelseolja.
26. Och du skall därmed smörja uppenbarelsetältet, vittnesbördets
ark,
>2 Mos. 40,9 f.
27. bordet med alla dess tillbehör, ljusstaken med dess tillbehör,
rökelsealtaret,
28. brännoffersaltaret med alla dess tillbehör, äntligen bäckenet
med dess fotställning.
29. Och du skall helga dem, så att de bliva högheliga; var och en
som sedan kommer vid dem bliver helig.
30. Och Aron och hans söner skall du smörja, och du skall helga dem
till att bliva präster åt mig.
31. Och till Israels barn skall du tala och säga: Detta skall vara
min heliga smörjelseolja hos eder, från släkte till släkte.
32. På ingen annan människas kropp må den komma, ej heller mån I
göra någon annan så sammansatt som denna. Helig är den, helig
skall den vara för eder.
33. Den som bereder en sådan salva, och den som använder något därav
på någon främmande, han skall utrotas ur sin släkt.

34. Ytterligare sade HERREN till Mose: Tag dig välluktande kryddor,
stakte och sjönagel och galban, och jämte dessa vällukter rent
rökelseharts, lika mycket av vart slag,
>2 Mos. 37,29.
35. och gör därav rökelse, en konstmässigt beredd blandning, saltad,
ren, helig.
36. Och en del av den skall du stöta till pulver och lägga framför
vittnesbördet i uppenbarelsetältet, där jag vill uppenbara mig
för dig. Höghelig skall den vara för eder.
37. Och ingen annan rökelse mån I göra åt eder så sammansatt som
denna skall vara. Helig skall den vara dig för HERREN.
38. Den som gör sådan för att njuta av dess lukt, han skall utrotas
ur sin släkt.
*02/31 Andra Mosebok (Exodus), 31 Kapitlet
Andra Mosebok (Exodus), 31 Kapitlet

Föreståndare för arbetet förordnas.
Sabbatsbudet inskärpes. Mose mottager
lagtavlorna.

1. Och HERREN talade till Mose och sade:
2. Se, jag har kallat och nämnt Besalel, son till Uri, son till
Hur, av Juda stam;
>Mos. 35,30 f. 36,1 f. 38,22 f. 1 Krön. 2,20.
3. och jag har uppfyllt honom med Guds Ande, med vishet och
förstånd och kunskap och med allt slags slöjdskicklighet,
4. till att tänka ut konstarbeten, till att arbeta i guld, silver
och koppar,
5. till att snida stenar för infattning och till att snida i trä,
korteligen, till att utföra alla slags arbeten.
6. Och se, jag har givit honom till medhjälpare Oholiab, Ahisamaks
son, av Dans stam, och åt alla edra konstförfarna män har jag
givit vishet i hjärtat. Dessa skola kunna göra allt vad jag har
bjudit dig:
7. uppenbarelsetältet, vittnesbördets ark, nådastolen därpå, alla
uppenbarelsetältets tillbehör,
>2 Mos. 35,11 f. 39,33 f.
8. bordet med dess tillbehör, den gyllene ljusstaken med alla dess
tillbehör, rökelsealtaret,
9. brännoffersaltaret med alla dess tillbehör, bäckenet med dess
fotställning,
10. de stickade kläderna och prästen Arons andra heliga kläder, så
och hans söners prästkläder,
11. äntligen smörjelseoljan och den välluktande rökelsen till
helgedomen. De skola utföra sitt arbete i alla stycken såsom jag
har bjudit dig.

12. Och HERREN talade till Mose och sade:
13. Tala du till Israels barn och säg: Mina sabbater skolen I hålla,
ty de äro ett tecken mellan mig och eder, från släkte till
släkte, för att I skolen veta att jag är HERREN, som helgar
eder.
>1 Mos. 2,2. 2 Mos. 20,8 f. Hes. 20,12.
14. Så hållen nu sabbaten, ty den skall vara eder helig. Den som
ohelgar den skall straffas med döden; ty var och en som på den
dagen gör något arbete, han skall utrotas ur sin släkt.
>4 Mos. 15,32 f. Matt. 12,1 f.
15. Sex dagar skall arbete göras, men på sjunde dagen är vilosabbat,
en HERRENS helgdag. Var och en som gör något arbete på
sabbatsdagen skall straffas med döden.
>2 Mos. 23,12.
16. Och Israels barn skola hålla sabbaten, så att de fira den släkte
efter släkte, såsom ett evigt förbund.
17. Den skall vara ett evärdligt tecken mellan mig och Israels barn;
ty på sex dagar gjorde HERREN himmel och jord, men på sjunde
dagen vilade han och tog sig ro.

18. När han nu hade talat ut med; Mose på Sinai berg, gav han honom
vittnesbördets två tavlor, tavlor av sten, på vilka Gud hade
skrivit med sitt finger.
>2 Mos. 32,16. Mos. 4,13. 9,10.
*02/32 Andra Mosebok (Exodus), 32 Kapitlet
Andra Mosebok (Exodus), 32 Kapitlet

Guldkalven. Herrens vrede och Moses
förbön. Folkets straff.

1. Men när folket såg att Mose dröjde att komma ned från berget,
församlade de sig omkring Aron och sade till honom: »Upp, gör
oss en gud som kan gå framför oss; ty vi veta icke vad som har
vederfarits denne Mose, honom som förde oss upp ur Egyptens
land.»
>Apg. 7,40.
2. Då sade Aron till dem: »Tagen guldringarna ut ur öronen på edra
hustrur, edra söner och edra döttrar, och bären dem till mig.
3. Då tog allt folket av sig guldringarna som de hade i öronen, och
de buro dem till Aron;
4. och han tog emot guldet av dem och formade det med en mejsel och
gjorde därav en gjuten kalv. Och de sade: »Detta är din Gud,
Israel, han som har fört dig upp ur Egyptens land.»
>Ps. 106,19 f.
5. När Aron såg detta, byggde han ett altare åt honom. Och Aron lät
utropa och säga: »I morgon bliver en HERRENS högtid.»
6. Dagen därefter stodo de bittida upp och offrade brännoffer och
buro fram tackoffer, och folket satte sig ned till att äta och
dricka, och därpå stodo de upp till att leka.
>1 Kor. 10,7.

7. Då sade HERREN till Mose: »Gå ditned, ty ditt folk, som du har
fört upp ur Egyptens land, har tagit sig till, vad fördärvligt
är.
>5 Mos. 9,12 f.
8. De hava redan vikit av ifrån den väg som jag bjöd dem gå; de
hava gjort sig en gjuten kalv. Den hava de tillbett, åt den hava
de offrat, och sagt: 'Detta är din Gud, Israel, han som har fört
dig upp ur Egyptens land.»
9. Och HERREN sade ytterligare till Mose: »Jag ser att detta folk
är ett hårdnackat folk.
>2 Mos. 33,3.
10. Så låt mig nu vara, på det att min vrede må brinna mot dem, och
på det att jag må förgöra dem; dig vill jag sedan göra till ett
stort folk.»
11. Men Mose bönföll inför HERREN, sin Gud, och sade: »HERRE, varför
skulle din vrede brinna mot ditt folk, som du med stor kraft och
stark hand har fört ut ur Egyptens land?
>5 Mos. 9,26 f. Ps. 106,23.
12. Varför skulle egyptierna få säga: 'Till deras olycka har han
fört dem ut, till att dräpa dem bland bergen och förgöra dem
från jorden'? Vänd dig ifrån din vredes glöd, och ångra det onda
du nu har i sinnet mot ditt folk.
>4 Mos. 14,15 f. Ps. 85,4.
13. Tänk på Abraham, Isak och Israel, dina tjänare, åt vilka du med
ed vid dig själv har givit det löftet: 'Jag skall göra eder säd
talrik såsom stjärnorna på himmelen, och hela det land som jag
har talat om skall jag giva åt eder säd, och de skola få det
till evärdlig arvedel.'»
>1 Mos. 12,7. 15,5. 22,16 f. 26,4. 28,13 f. Hebr. 6,13 f.
14. Då ångrade HERREN det onda som han hade hotat att göra mot sitt
folk.

15. Och Mose vände sig om och steg ned från berget, och han hade med
sig vittnesbördets två tavlor. Och på tavlornas båda sidor var
skrivet både på den ena sidan och på den andra var skrivet.
>2 Mos. 34,29.
16. Och tavlorna voro gjorda av Gud, och skriften var Guds skrift,
inristad på tavlorna.
>2 Mos. 31,18.
17. När Josua nu hörde huru folket skriade, sade han till Mose:
»Krigsrop höres i lägret.»
18. Men han svarade: »Det är varken segerrop som höres, ej heller är
det ett ropande såsom efter nederlag; det är sång jag hör.»
19. När sedan Mose kom närmare lägret och fick se kalven och dansen,
upptändes hans vrede, och han kastade tavlorna ifrån sig och
slog sönder dem nedanför berget.
>5 Mos. 9,17.
20. Sedan tog han kalven som de hade gjort, och brände den i eld och
krossade den till stoft; detta strödde han i vattnet och gav det
åt Israels barn att dricka.
>5 Mos. 9,21.
21. Och Mose sade till Aron: »Vad har folket gjort dig, eftersom du
har kommit dem att begå en så stor synd?»
22. Aron svarade: »Min herres vrede må icke upptändas; du vet själv
att detta folk är ont.
23. De sade till mig: 'Gör oss en gud som kan gå framför oss; ty vi
veta icke vad som har vederfarits denne Mose, honom som förde
oss upp ur Egyptens land.'
24. Då sade jag till dem: 'Den som har guld tage det av sig'; och de
gåvo det åt mig. Och jag kastade det i elden, och så kom kalven
till.»

25. Då nu Mose såg att folket var lössläppt, eftersom Aron, till
skadeglädje för deras fiender, hade släppt dem lösa,
26. ställde han sig i porten till lägret och ropade: »Var och en som
hör HERREN till komme hit till mig.» Då församlade sig till
honom alla Levi barn.
27. Och han sade till dem: »Så säger HERREN, Israels Gud: Var och en
binde sitt svärd vid sin länd. Gån så igenom lägret, fram och
tillbaka, från den ena porten till den andra, Och dräpen vem I
finnen, vore det också broder eller vän eller frände.
>5 Mos. 33.9.
28. Och Levi barn gjorde såsom Mose hade sagt; och på den dagen
föllo av folket vid pass tre tusen män.
29. Och Mose sade: »Eftersom I nu haven stått emot edra egna söner
och bröder, mån I i dag taga handfyllning till HERRENS tjänst,
för att välsignelse i dag må komma över eder.»

30. Dagen därefter sade Mose till folket: »I haven begått en stor
synd. Jag vill nu stiga upp till HERREN och se till, om jag kan
bringa försoning för eder synd.»
31. Och Mose gick tillbaka till HERREN och sade: »Ack, detta folk
har begått en stor synd; de hava gjort sig en gud av guld.
32. Men förlåt dem nu deras synd; varom icke, så utplåna mig ur
boken som du skriver i.»
>Ps. 69,29. Rom. 9,3.
33. Men HERREN svarade Mose: »Den som har syndat mot mig, honom
skall jag utplåna ur min bok.
34. Gå nu och för folket dit jag har sagt dig; se, min ängel skall
gå framför dig. Men när min hemsökelses dag kommer, skall jag på
dem hemsöka deras synd.»
>2 Mos. 23,20.
35. Så straffade HERREN folket, därför att de hade gjort kalven, den
som Aron gjorde.
*02/33 Andra Mosebok (Exodus), 33 Kapitlet
Andra Mosebok (Exodus), 33 Kapitlet

Folkets sorg. Molnstoden vid
uppenbarelsetältet utom lägret. Moses
begäran att få se Herrens härlighet.

1. Och HERREN sade till Mose: »Upp, drag åstad härifrån med folket
som du har fört upp ur Egyptens land, och begiv dig till det
land som jag med ed har lovat åt Abraham, Isak och Jakob, i det
jag sade: 'Åt din säd skall jag giva det.'
>1 Mos. 12,7.
2. Jag skall sända en ängel framför dig och förjaga kananéerna,
amoréerna, hetiterna, perisséerna, hivéerna och jebuséerna,
>2 Mos. 23,20. 32,34.
3. för att du må komma till ett land som flyter av mjölk och
honung. Ty eftersom du är ett hårdnackat folk, vill jag icke
själv draga upp med dig; jag kunde då förgöra dig under vägen.»
>2 Mos. 32,9. 5 Mos. 9,13.
4. När folket hörde detta stränga tal, blevo de sorgsna, och ingen
tog sina smycken på sig.

5. Och HERREN sade till Mose: »Säg till Israels barn: I ären ett
hårdnackat folk. Om jag allenast ett ögonblick droge med dig,
skulle jag förgöra dig. Men lägg nu av dig dina smycken, så vill
jag se till, vad jag skall göra med dig.»
6. Så togo då Israels barn av sig sina smycken och voro utan dem
allt ifrån vistelsen vid Horebs berg.

7. Men Mose hade för sed att taga tältet och slå upp det ett stycke
utanför lägret; och han kallade det »uppenbarelsetältet». Och
var och en som ville rådfråga HERREN måste gå ut till
uppenbarelsetältet utanför lägret.
8. Och så ofta Mose gick ut till tältet, stod allt folket upp, och
var och en ställde sig vid ingången till sitt tält och skådade
efter Mose, till dess han hade kommit in i tältet.
9. Och så ofta Mose kom in i tältet, steg molnstoden ned och blev
stående vid ingången till tältet; och han talade med Mose.
10. Och allt folket såg molnstoden stå vid ingången till tältet; då
föll allt folket ned och tillbad, var och en vid ingången till
sitt tält.
11. Och HERREN talade med Mose ansikte mot ansikte, såsom när den
ena människan talar med den andra. Sedan vände Mose tillbaka
till lägret; men hans tjänare Josua, Nuns son, en ung man,
lämnade icke tältet.
>4 Mos. 12,8.

12. Och Mose sade till HERREN: »Väl säger du till mig: 'För detta
folk ditupp'; men du har icke låtit mig veta vem du vill sända
med mig Du har dock sagt: 'Jag känner dig vid namn, och du har
funnit nåd för mina ögon.'
13. Om jag alltså har funnit nåd för dina ögon, så låt mig se dina
vägar och lära känna dig; jag vill ju finna nåd för dina
ögon. Och se därtill, att detta folk är ditt folk.»
>2 Mos. 19,6. Ps. 103,7.
14. Han sade: »Skall jag då själv gå med och föra dig till ro?»
15. Han svarade honom: »Om du icke själv vill gå med, så låt oss
alls icke draga upp härifrån.
16. Ty varigenom skall man kunna veta att jag och ditt folk hava
funnit nåd för dina ögon, om icke därigenom att du går med oss,
så att vi, jag och ditt folk, utmärkas framför alla andra folk
på jorden?»
17. HERREN svarade Mose: »Vad du nu har begärt skall jag ock göra;
ty du har funnit nåd för mina ögon, och jag känner dig vid
namn.»
18. Då sade han: »Låt mig alltså se din härlighet.»
19. Han svarade: »Jag skall låta all min skönhet gå förbi dig där du
står, och jag skall utropa namnet 'HERREN' inför dig; jag skall
vara nådig mot den jag vill vara nådig emot, och skall förbarma
mig över den jag vill förbarma mig över.
>2 Mos. 34,6. Rom. 9,15.
20. Ytterligare sade han: »Mitt ansikte kan du dock icke få se, ty
ingen människa kan se mig och leva.»
>Dom. 13,22.
21. Därefter sade HERREN: »Se, här är en plats nära intill mig;
ställ dig där på klippan.
22. När nu min härlighet går förbi, skall jag låta dig stå där i en
klyfta på berget, och jag skall övertäcka dig med min hand, till
dess jag har gått förbi.
23. Sedan skall jag taga bort min hand, och då skall du få se mig på
ryggen; men mitt ansikte kan ingen se.»
*02/34 Andra Mosebok (Exodus), 34 Kapitlet
Andra Mosebok (Exodus), 34 Kapitlet

Mose ånyo på Sinai. Nya lagtavlor.
Strålglansen från Moses ansikte.

1. Och HERREN sade till Mose: »Hugg ut åt dig två stentavlor,
likadana som de förra voro, så vill jag skriva på tavlorna samma
ord som stodo på de förra tavlorna, vilka du slog sönder.
>5 Mos. 10,1 f.
2. Och var redo till i morgon, du skall då på morgonen stiga upp på
Sinai berg och ställa dig på toppen av berget, mig till mötes,
3. men ingen må stiga upp med dig, och på hela berget för ingen
annan visa sig; ej heller må får och fäkreatur gå i bet framemot
detta berg.»

4. Och han högg ut två stentavlor likadana som de förra voro. Och
bittida följande morgon begav sig Mose upp på Sinai berg, såsom
HERREN hade bjudit honom, och tog de två stentavlorna med sig.
5. Då steg HERREN ned i molnskyn. Och han ställde sig där nära
intill honom och åkallade HERRENS namn.
6. Och HERREN gick förbi honom, där han stod, och utropade:
»HERREN! HERREN! -- en Gud, barmhärtig och nådig, långmodig och
stor i mildhet och trofasthet,
>2 Mos. 33,19. 4 Mos. 14,18. Neh. 9,17 f. Ps. 86,15. 103,8.
>145,8. Joel 2,13. Jon. 4,2. Vish. 15,1. Syr. 2,11. Man. bön v.7.
7. som bevarar nåd mot tusenden, som förlåter missgärning och
överträdelse och synd, men som ingalunda låter någon bliva
ostraffad, utan hemsöker fädernas missgärning på barn och
barnbarn och efterkommande i tredje och fjärde led.»
>2 Mos. 20,5 f. 5 Mos. 5,9 f. 7,9 f. 24,16. Job 9,2.
>Jer. 32,18 f. Nah. 1,3.
8. Då böjde Mose sig med hast ned mot jorden och tillbad
9. och sade: »Om jag har funnit nåd för dina ögon, Herre, så må
Herren gå med oss. Ty väl är det ett hårdnackat folk, men du
vill ju förlåta oss vår missgärning och synd och taga oss till
din arvedel.»

10. Han svarade: »Välan, jag vill sluta ett förbund. Inför hela ditt
folk skall jag göra under, sådana som icke hava blivit gjorda i
något land eller bland något folk. Och hela det folk som du
tillhör skall se att HERRENS gärningar äro underbara, de som jag
skall göra med dig.
>5 Mos. 5,2.
11. Håll de bud som jag i dag giver dig. Se, jag skall förjaga för
dig amoréerna, kananéerna, hetiterna, perisséerna, hivéerna och
jebuséerna.
12. Tag dig till vara för att sluta förbund med inbyggarna i det
land dit du kommer, och låt dem icke bliva till en snara bland
eder.
>2 Mos. 23,32 f. 5 Mos. 7,2 f.
13. Fastmer skolen I bryta ned deras altaren och slå sönder deras
stoder och hugga ned deras Aseror.
>2 Mos. 23,24.
14. Ja, du skall icke tillbedja någon annan gud, ty HERREN heter
Nitälskare; en nitälskande Gud är han.
>2 Mos. 20,5. Nah. 1,2.
15. Du må icke sluta något förbund med landets inbyggare. Ty i
trolös avfällighet löpa de efter sina gudar och offra åt sina
gudar; och när de då inbjuda dig, kommer du att äta av deras
offer;
16. du tager ock deras döttrar till hustrur åt dina söner, och när
då deras döttrar i avfällighet löpa efter sina gudar, skola de
förleda dina söner till att likaledes löpa efter deras gudar.
>4 Mos. 25,1 f. Dom. 3,6. 1 Kon. 11,2 f.

17. Gjutna gudar skall du icke göra åt dig.
>2 Mos. 20,4, 23. 3 Mos. 19,4.

18. Det osyrade brödets högtid skall, du hålla: i sju dagar skall du
äta osyrat bröd, såsom jag har bjudit dig, på den bestämda tiden
i månaden Abib; ty i månaden Abib drog du ut ur Egypten.
>2 Mos. 12,15. 23,15. 5 Mos. 16,1 f.

19. Allt det som öppnar moderlivet skall höra mig till, också allt
hankön bland din boskap, som öppnar moderlivet, såväl av
fäkreaturen som av småboskapen.
>2 Mos. 13,2, 12 f. 22,29 f. 4 Mos. 18,15 f. Luk. 2,23.
20. Men vad som bland åsnor öppnar moderlivet skall du lösa med ett
får, och om du icke vill lösa det, skall du krossa nacken på
det. Var förstfödd bland dina söner skall du läsa. Och ingen
skall med tomma händer träda fram inför mitt ansikte.
>5 Mos. 16,16. Syr. 35,6.

21. Sex dagar skall du arbeta, men på sjunde dagen skall du hålla
vilodag; både under plöjningstiden och under skördetiden skall
du hålla vilodag.
>2 Mos. 23,12. 31,15 35,2. 5 Mos. 5,12 f. Luk. 13,14 f.

22. Och veckohögtiden skall du hålla, för förstlingen av
veteskörden, så ock bärgningshögtiden, när året har gått till
ända.
>2 Mos. 23,16. 5 Mos. 16,10 f.
23. Tre gånger om året skall allt ditt mankön träda fram inför
HERRENS, din herres, Israels Guds, ansikte.
>2 Mos. 23,17. 5 Mos. 16,16.
24. Ty jag skall fördriva folk för dig och utvidga ditt område; och
ingen skall stå efter ditt land, när du drager upp, tre gånger
om året, för att träda fram inför HERRENS, din Guds, ansikte.

25. Du skall icke offra blodet av mitt slaktoffer jämte något som är
syrat. Och påskhögtidens slaktoffer skall icke lämnas kvar över
natten till morgonen.
>2 Mos. 12,10. 23,18.

26. Det första av din marks förstlingsfrukter skall du föra till
HERRENS, din Guds, hus.

Du skall icke koka en killing i dess moders mjölk.»
>2 Mos. 23,19. 5 Mos. 14,21. 26,1 f.

27. Och HERREN sade till Mose: »Teckna upp åt dig dessa ord; ty i
enlighet med dessa ord har jag slutit ett förbund med dig och
med Israel.»
>2 Mos. 24,4.
28. Och han blev kvar där hos HERREN i fyrtio dagar och fyrtio
nätter, utan att äta och utan att dricka. Och han skrev på
tavlorna förbundets ord, de tio orden.
>2 Mos. 24,18. 5 Mos. 4,13. 9,9,18.

29. När sedan Mose steg ned från Sinai berg, och på vägen ned från
berget hade vittnesbördets två tavlor med sig, visste han icke
att hans ansiktes hy hade blivit strålande därav att han hade
talat med honom.
>2 Kor. 3,7.
30. Och när Aron och alla Israels barn sågo huru Moses ansiktes hy
strålade, fruktade de för att komma honom nära.
31. Men Mose ropade till dem; då vände Aron och menighetens alla
hövdingar tillbaka till honom, och Mose talade till dem.
32. Därefter kommo alla Israels barn fram till honom, och han gav
dem alla de bud som HERREN hade förkunnat för honom på Sinai
berg.
33. Och när Mose hade slutat sitt tal till dem, hängde han ett
täckelse för sitt ansikte.
>2 Kor. 3.13.
34. Men så ofta Mose skulle träda inför HERRENS ansikte för att tala
med honom, lade han av täckelset, till dess han åter gick
ut. Och sedan han hade kommit ut, förkunnade han för Israels
barn det som hade blivit honom bjudet.
35. Då sågo Israels barn var gång huru Moses ansiktes by strålade,
och Mose hängde då åter täckelset över sitt ansikte, till dess
han ånyo skulle gå in för att tala med honom.
*02/35 Andra Mosebok (Exodus), 35 Kapitlet
Andra Mosebok (Exodus), 35 Kapitlet

Sabbatsbudet. Sammanskott till
tabernaklet. Föreståndarna för arbetet.

1. Och Mose församlade Israels barns hela menighet och sade till
dem: »Detta är vad HERREN har bjudit eder att göra:
2. Sex dagar skall arbete göras, men på sjunde dagen skolen I hava
helgdag, en HERRENS vilosabbat. Var och en som på den dagen gör
något arbete skall dödas.
>2 Mos. 20,9 f. 23,12. 31,16.
3. I skolen icke tända upp eld på: sabbatsdagen, var I än ären
bosatta.

4. Och Mose sade till Israels barns hela menighet: »Detta är vad
HERREN har bjudit och sagt:
5. Låten bland eder upptaga en gärd åt HERREN, så att var och en
som har ett därtill villigt hjärta bär fram denna gård åt
HERREN: guld, silver och koppar,
>2 Mos. 25,2 f.
6. mörkblått, purpurrött, rosenrött och vitt garn och gethår,
7. rödfärgade vädurskinn, tahasskinn, akacieträ,
8. olja till ljusstaken, kryddor till smörjelseoljan och till den
välluktande rökelsen,
9. äntligen onyxstenar och infattningsstenar, till att användas för
efoden och för bröstskölden.
10. Och alla konstförfarna män bland eder må komma och förfärdiga
allt vad HERREN har bjudit:
11. tabernaklet, dess täckelse och överdraget till detta, dess
häktor, bräder, tvärstänger, stolpar och fotstycken,
>2 Mos. 31,7 f. 39,33 f.
12. arken med dess stänger, nådastolen och den förlåt som skall
hänga framför den,
13. bordet med dess stänger och alla dess tillbehör och skådebröden,
14. ljusstaken med dess tillbehör och dess lampor, oljan till
ljusstaken,
15. rökelsealtaret med dess stänger, smörjelseoljan och den
välluktande rökelsen, förhänget för ingången till tabernaklet,
16. brännoffersaltaret med tillhörande koppargaller, dess stänger
och alla dess tillbehör, bäckenet med dess fotställning,
17. omhängena till förgården, dess stolpar och fotstycken, förhänget
för porten till förgården,
18. tabernaklets pluggar och förgårdens pluggar med deras streck,
19. äntligen de stickade kläderna till tjänsten i helgedomen och
prästen Arons andra heliga kläder, så ock hans söners
prästkläder.»

20. Och Israels barns hela menighet gick sin väg bort ifrån Mose.
21. Sedan kommo de tillbaka, var och en som av sitt hjärta manades
därtill; och var och en som hade en därtill villig ande bar fram
en gärd åt HERREN till förfärdigande av uppenbarelsetältet och
till allt arbete därvid och till de heliga kläderna.
22. De kommo, både män och kvinnor, och framburo, var och en efter
sitt hjärtas villighet, spännen, örringar, fingerringar och
halssmycken, alla slags klenoder av guld, var och en som kunde
offra åt HERREN någon gåva av guld.
23. Och var och en som hade i sin ägo mörkblått, purpurrött,
rosenrött eller vitt garn eller gethår eller rödfärgade
vädurskinn eller tahasskinn bar fram det.
24. Och var och en som kunde giva såsom gärd något av silver eller
koppar bar fram sin gärd åt HERREN. Och var och en som hade i
sin ägo akacieträ till förfärdigande av något slags arbete bar
fram det.
25. Och alla konstförfarna kvinnor spunno med sina händer mörkblått,
purpurrött, rosenrött och vitt garn och buro fram sin spånad;
26. och alla kvinnor som av sitt hjärta manades därtill och hade
lärt konsten spunno gethår.
27. Och hövdingarna buro fram onyxstenar och infattningsstenar, till
att användas för efoden och för bröstskölden,
28. vidare kryddor och olja, till att användas för ljusstaken och
smörjelseoljan och den välluktande rökelsen.
29. Var och en av Israels barn, man eller kvinna, vilkens hjärta var
villigt att bära fram något till förfärdigande av allt det som
HERREN genom Mose hade bjudit att man skulle göra, bar fram sin
frivilliga gåva åt HERREN.
30. och Mose sade till Israels barn: »Sen, HERREN har kallat och
nämnt Besalel, son till Uri, son till Hur, av Juda stam;
>2 Mos. 31,2 f.
31. och han har uppfyllt honom med Guds Ande, med vishet, med
förstånd och kunskap och med allt slags slöjdskicklighet,
32. både till att tänka ut konstarbeten och till att arbeta i guld,
silver och koppar,
33. till att smida stenar för infattning: och till att snida i trä,
korteligen, till att utföra alla slags konstarbeten.
34. Åt honom och åt Oholiab, Ahisamaks son, av Dans stam, har han
ock givit förmåga att undervisa andra.
35. Han har uppfyllt deras hjärtan med vishet till att utföra alla
slags snideriarbeten och konstvävnader och brokiga vävnader av
mörkblått, purpurrött, rosenrött och vitt garn, så ock andra
vävnader, korteligen, alla slags arbeten och särskilt
konstvävnadsarbeten.

36:1. [1]

[1] 2 Mos 36:1 hör egentligen hit, men återfinns nedan. --Red för
den elektroniska utgåvan.
*02/36 Andra Mosebok (Exodus), 36 Kapitlet
1. Och Besalel och Oholiab och alla andra konstförfarna män, åt
vilka HERREN har givit vishet och förstånd till att veta huru de
skola utföra allt arbete vid helgedomens förfärdigande, skola
utföra det, i alla stycken såsom HERREN har bjudit.»

Andra Mosebok (Exodus), 36 Kapitlet

Förfärdigandet av tabernaklet, dess
täckelse, överdrag, brädställning,
förlåt och förhänge.

2. Därefter kallade Mose till sig Besalel och Oholiab och alla de
andra konstförfarna männen, åt vilka HERREN hade givit vishet i
hjärtat, alla som av sitt hjärta manades att träda fram för att
utföra arbetet.
3. Och de mottogo från Mose hela den gärd som Israels barn hade
burit fram till utförande av arbetet vid helgedomens
förfärdigande. Men man fortfor att bära fram till honom
frivilliga gåvor, morgon efter morgon.
4. Då kommo alla de konstförfarna män som utförde allt arbetet till
helgedomen, var och en från det arbete som han utförde,
5. och sade till Mose: »Folket bär fram mer än som behöves för att
verkställa det arbete som HERREN har bjudit oss att utföra.»
6. Då bjöd Mose att man skulle låta utropa i lägret: »Ingen, vare
sig man eller kvinna, må vidare arbeta för att göra något till
helgedomen.» Så avhölls folket ifrån att bära fram flera gåvor.
7. Ty vad man hade skaffat samman var tillräckligt för allt det
arbete som skulle göras, och man hade till och med över.

8. Så gjorde nu alla de konstförfarna arbetarna tabernaklet av tio
tygvåder; av tvinnat vitt garn och av mörkblått, purpurrött och
rosenrött garn gjorde man dem, med keruber på, i konstvävnad.
>2 Mos. 26,1 f.
9. Var våd gjordes tjuguåtta alnar lång och fyra alnar bred; alla
våderna fingo samma mått.
10. Och man fogade tillhopa fem av våderna med varandra; likaså
fogade man tillhopa de fem övriga våderna med varandra.
11. Och man satte öglor av mörkblått garn i kanten på den ena våden,
ytterst på det hopfogade stycket; så gjorde man ock i kanten på
den våd som satt ytterst i det andra hopfogade stycket.
12. Femtio öglor satte man på den ena våden, och femtio öglor satte
man ytterst på motsvarande våd i det andra hopfogade stycket, så
att öglorna svarade emot varandra.
13. Och man gjorde femtio häktor av guld och fogade våderna tillhopa
med varandra medelst häktorna, så att tabernaklet utgjorde ett
helt.

14. Man gjorde och tygvåder av gethår till ett täckelse över
tabernaklet; elva sådana våder gjorde man.
>2 Mos. 26,7 f.
15. Var våd gjordes trettio alnar lång och fyra alnar bred, de elva
våderna fingo samma mått.
16. Fem av våderna fogade man tillhopa till ett särskilt stycke,
17. och likaledes de sex övriga våderna till ett särskilt
stycke. Och man satte femtio öglor i kanten på den våd som satt
ytterst i det ena hopfogade stycket, och femtio öglor satte man
i kanten på motsvarande våd i det andra hopfogade stycket.
18. Och man gjorde femtio häktor av koppar för att foga tillhopa
täckelset, så att det kom att utgöra ett helt.
19. Vidare gjorde man ett överdrag av rödfärgade vädurskinn till
täckelset, och ytterligare ett överdrag av tahasskinn att lägga
ovanpå detta.

20. Bräderna till tabernaklet gjorde man av akacieträ och ställde
dem upprätt.
>2 Mos. 26,15 f.
21. Tio alnar långt och en och en halv aln brett gjordes vart bräde.
22. På vart bräde sattes två tappar, förbundna sinsemellan med en
list; så gjorde man på alla bräderna till tabernaklet.
23. Och av tabernaklets bräder satte man tjugu på södra sidan,
söderut.
24. Och man gjorde fyrtio fotstycken av silver att sätta under de
tjugu bräderna, två fotstycken under vart bräde för dess två
tappar.
25. Likaledes satte man på tabernaklets andra sida, den norra sidan,
tjugu bräder,
26. med deras fyrtio fotstycken av silver, två fotstycken under vart
bräde.
27. Men på baksidan av tabernaklet, västerut, satte man sex bräder.
28. Och två bräder satte man på tabernaklets hörn, på baksidan;
29. och vartdera av dessa var sammanfogat av två nedtill, och
likaledes sammanhängande upptill, till den första ringen. Så
gjorde man med dem båda, i de båda hörnen.
30. Således blev det åtta bräder med tillhörande fotstycken av
silver, sexton fotstycken, nämligen två fotstycken under vart
bräde.
31. Och man gjorde tvärstänger av akacieträ, fem till de bräder som
voro på tabernaklets ena sida,
32. och fem tvärstänger till de bräder som voro på tabernaklets
andra sida, och fem tvärstänger till de bräder som voro på
tabernaklets baksida, västerut.
33. Och man satte den mellersta tvärstången så, att den gick tvärs
över, mitt på bräderna, från den ena ändan till den andra.
34. Och bräderna överdrog man med guld, och ringarna på dem, i vilka
tvärstängerna skulle skjutas in, gjorde man av guld, och
tvärstängerna överdrog man med guld.

35. Man gjorde ock förlåten av mörkblått, purpurrött, rosenrött och
tvinnat vitt garn; man gjorde den i konstvävnad, med keruber på.
>2 Mos. 26,31 f.
36. Och man gjorde till den fyra stolpar av akacieträ och överdrog
dem med guld, och hakarna till dem gjordes av guld, och man göt
till dem fyra fotstycken av silver.
37. Och man gjorde ett förhänge för ingången till tältet, i brokig
vävnad av mörkblått, purpurrött, rosenrött och tvinnat vitt
garn,
38. och till detta fem stolpar med deras hakar; och deras knoppar
och deras kransar överdrog man med guld, och deras fem
fotstycken gjordes av koppar.
*02/37 Andra Mosebok (Exodus), 37 Kapitlet
Andra Mosebok (Exodus), 37 Kapitlet

Arken, nådastolen, bordet, ljusstaken
och rökelsealtaret förfärdigas.

1. Och Besalel gjorde arken av akacieträ, två och en halv aln lång,
en och en halv aln bred och en och en halv aln hög.
>2 Mos. 25,10 f.
2. Och han överdrog den med rent guld innan och utan; och han
gjorde på den en rand av guld runt omkring.
3. Och han göt till den fyra ringar: av guld och satte dem över de
fyra fötterna, två ringar på ena sidan och två ringar på andra
sidan.
4. Och han gjorde stänger av akacieträ och överdrog dem med guld.
5. Och stängerna sköt han in i ringarna, på sidorna av arken, så
att man kunde bära arken.
6. Och han gjorde en nådastol av rent guld, två och en halv aln
lång och en och en halv aln bred.
7. Och han gjorde två keruber av guld; i drivet arbete gjorde han
dem och satte dem vid de båda ändarna av nådastolen,
8. en kerub vid ena ändan och en kerub vid andra ändan. I ett
stycke med nådastolen gjorde han keruberna vid dess båda ändar.
9. Och keruberna bredde ut sina vingar och höllo dem uppåt, så att
de övertäckte nådastolen med sina vingar, under det att de hade
sina ansikten vända mot varandra; ned mot nådastolen vände
keruberna sina ansikten.

10. Han gjorde ock bordet av akacieträ, två alnar långt, en aln
brett och en och en halv aln högt.
>2 Mos. 25,23 f.
11. Och han överdrog det med rent guld; och han gjorde en rand av
guld därpå runt omkring.
12. Och runt omkring det gjorde han en list av en hands bredd, och
runt omkring listen gjorde han en rand av guld.
13. Och han göt till bordet fyra ringar av guld och satte ringarna i
de fyra hörnen vid de fyra fötterna.
14. Invid listen sattes ringarna, för att stängerna skulle skjutas
in i dem, så att man kunde bära bordet.
15. Och han gjorde stängerna av akacieträ och överdrog dem med guld;
så kunde man bära bordet.
16. Och han gjorde kärlen till bordet av rent guld, faten och
skålarna, bägarna och kannorna med vilka man skulle utgjuta
drickoffer.

17. Han gjorde ock ljusstaken av rent guld. I drivet arbete gjorde
han ljusstaken med dess fotställning och dess mittelrör;
kalkarna därpå, kulor och blommor, gjordes i ett stycke med den.
>2 Mos. 25,31 f.
18. Och sex armar utgingo från ljusstakens sidor, tre armar från ena
sidan och tre armar från andra sidan.
19. På den ena armen sattes tre kalkar, liknande mandelblommor,
vardera bestående av en kula och en blomma, och på den andra
armen sammalunda tre kalkar, liknande mandelblommor, vardera
bestående av en kula och en blomma; så gjordes på de sex armar
som utgingo från ljusstaken
20. Men på själva ljusstaken sattes fyra kalkar, liknande
mandelblommor, med sina kulor och blommor.
21. En kula sattes under det första armparet som utgick från
ljusstaken, i ett stycke med den, och en kula under det andra
armparet som utgick från ljusstaken, i ett stycke med den, och
en kula under det tredje armparet som utgick från ljusstaken, i
ett stycke med den: alltså under de sex armar som utgingo från
den.
22. Deras kulor och armar gjordes i ett stycke med den, alltsammans
ett enda stycke i drivet arbete av rent guld.
23. Och han gjorde till den sju lampor, så ock lamptänger och
brickor till den av rent guld.
24. Av en talent rent guld gjorde han den med alla dess tillbehör.

25. Och han gjorde rökelsealtaret av akacieträ, en aln långt och en
aln brett -- en liksidig fyrkant -- och två alnar högt; dess
horn gjordes i ett stycke därmed.
>2 Mos. 30,1 f.
26. Och han överdrog det med rent guld, dess skiva, dess väggar runt
omkring och dess hörn; och han gjorde en rand av guld därpå runt
omkring.
27. Och han gjorde till det två ringar av guld och satte dem
nedanför randen, på dess båda sidor, på de båda sidostyckena,
för att stänger skulle skjutas in i dem, så att män med dem
kunde bära altaret.
28. Och han gjorde stängerna av akacieträ och överdrog dem med guld.

29. Han gjorde ock den heliga smörjelseoljan och den rena,
välluktande rökelsen, konstmässigt beredda.
>2 Mos. 30,23 f., 34 f.
*02/38 Andra Mosebok (Exodus), 38 Kapitlet
Andra Mosebok (Exodus), 38 Kapitlet

Brännoffersaltaret, kopparbäckenet och
förgårdens tillbehör förfärdigas.
Kostnaden för det hela.

1. Han gjorde ock brännoffersaltaret av akacieträ, fem alnar långt
och fem alnar brett -- en liksidig fyrkant -- och tre alnar
högt.
>2 Mos. 27,1 f.
2. Och han gjorde hörn därtill och satte dem i dess fyra hörn; i
ett stycke därmed gjordes hörnen. Och han överdrog det med
koppar.
3. Och han gjorde altarets alla tillbehör, askkärlen, skovlarna,
skålarna, gafflarna och fyrfaten. Alla dess tillbehör gjorde han
av koppar.
4. Och han gjorde till altaret ett galler, ett nätverk av koppar,
och satte det under dess avsats, nedtill, så att det räckte upp
till mitten.
5. Och han göt fyra ringar och satte dem i de fyra hörnen på
koppargallret, för att stängerna skulle skjutas in i dem.
6. Och han gjorde stängerna av akacieträ och överdrog dem med
koppar.
7. Och han sköt stängerna in i ringarna på altarets sidor, så att
man kunde bära det med dem. Ihåligt gjorde han det, av plankor.

8. Han gjorde ock bäckenet av koppar med dess fotställning av
koppar och använde därtill speglar, som hade tillhört de kvinnor
vilka hade tjänstgöring vid ingången till uppenbarelsetältet.
>2 Mos 30,18 f.

9. Han gjorde ock förgården. För den södra sidan, söderut, gjordes
omhängena till förgården av tvinnat sitt garn, hundra alnar
långa;
>2 Mos. 27,9.
10. till dem gjordes tjugu stolpar, och till dessa tjugu fotstycken,
av koppar, men stolparnas hakar och kransar gjordes av silver.
11. Likaledes gjordes de för norra sidan hundra alnar långa; till
dem gjordes tjugu stolpar, och till dessa tjugu fotstycken, av
koppar, men stolparnas hakar och kransar gjordes av silver.
12. Och för västra sidan gjordes omhängen som voro femtio alnar
långa; till dem gjordes tio stolpar, och till dessa tio
fotstycken, men stolparnas hakar och kransar gjordes av silver.
13. Och för framsidan, österut, gjordes de femtio alnar långa.
14. Omhängena gjordes femton alnar långa på ena sidan därav, med tre
stolpar på tre fotstycken; likaledes gjordes omhängena på andra
sidan femton alnar långa -- alltså lika på båda sidor om porten
till förgården -- med tre stolpar på tre fotstycken.
15. Alla omhängena runt omkring förgården gjordes av tvinnat vitt
garn;
16. och fotstyckena till stolparna gjordes av koppar, men stolparnas
hakar och kransar gjordes av silver, och deras knoppar
överdrogos med silver;
17. alla förgårdens stolpar försågos med kransar av silver.
18. Och förhänget för porten till förgården gjordes i brokig vävnad
av mörkblått, purpurrött, rosenrött och tvinnat vitt garn, tjugu
alnar långt och fem alnar högt, efter tygets bredd, i likhet med
förgårdens omhängen;
19. och till det gjordes fyra stolpar på fyra fotstycken, av koppar;
men deras hakar gjordes av silver, och deras knoppar överdrogos
med silver, och deras kransar gjordes av silver.
20. Alla pluggarna till tabernaklet och till förgården runt omkring
gjordes av koppar.

21. Följande är vad som beräknas hava åtgått till tabernaklet,
vittnesbördets tabernakel, vilken beräkning gjordes efter Moses
befallning genom leviternas försorg, under ledning av Itamar,
prästen Arons son;
22. och Besalel, son till Uri, son till Hur, av Juda stam,
förfärdigade allt vad HERREN hade bjudit Mose,
23. och till medhjälpare hade han Oholiab, Ahisamaks son, av Dans
stam, en man kunnig i snideri och konstvävnad och i konsten att
väva brokigt med mörkblått, purpurrött, rosenrött och vitt garn.
24. Det guld som användes till arbetet, vid förfärdigandet av hela
helgedomen, det guld som hade blivit givet såsom offer, utgjorde
sammanlagt tjugunio talenter och sju hundra trettio siklar,
efter helgedomssikelns vikt.
25. Och det silver som gavs av dem i menigheten, vilka inmönstrades,
utgjorde ett hundra talenter och ett tusen sju hundra sjuttiofem
siklar, efter helgedomssikelns vikt.
26. En beka, det är en halv sikel, efter helgedomssikelns vikt, kom
på var person, på var och en som upptogs bland de inmönstrade,
var och en som var tjugu år gammal eller därutöver: sex hundra
tre tusen fem hundra femtio personer.
>2 Mos. 30,13 f. 4 Mos. 1,46.
27. Och de hundra talenterna silver användes till gjutningen av
fotstyckena för helgedomen och av fotstyckena för förlåten, ett
hundra talenter till ett hundra fotstycken, en talent till vart
fotstycke.
28. Och de ett tusen sju hundra sjuttiofem siklarna användes till
att göra hakar till stolparna och till att överdraga deras
knoppar och göra kransar till dem.
29. Och den koppar som hade blivit given såsom offer utgjorde
sjuttio talenter och två tusen fyra hundra siklar.
30. Därav gjorde man fotstyckena till uppenbarelsetältets ingång, så
ock kopparaltaret med tillhörande koppargaller och altarets alla
tillbehör,
31. vidare fotstyckena till förgården, runt omkring, och fotstyckena
till förgårdens port, äntligen alla tabernaklets pluggar och
alla förgårdens pluggar, runt omkring.
*02/39 Andra Mosebok (Exodus), 39 Kapitlet
Andra Mosebok (Exodus), 39 Kapitlet

Prästkläderna förfärdigas. Tabernaklets
tillbehör avlämnas.

1. Och av det mörkblåa, det purpurröda och det rosenröda garnet
gjorde man stickade kläder till tjänsten i helgedomen; och man
gjorde de andra heliga kläderna som Aron skulle hava, såsom
HERREN hade bjudit Mose.
>2 Mos. 28,2 f.

2. Efoden gjorde man av guld och av mörkblått, purpurrött,
rosenrött och tvinnat vitt garn.
>2 Mos. 28,6 f
3. Man hamrade ut guldet till tunna plåtar och skar dessa i trådar,
så att man kunde väva in det i det mörkblåa, det purpurröda, det
rosenröda och det vita garnet, med konstvävnad.
4. Till den gjorde man axelstycken, som skulle fästas ihop; vid
sina båda ändar fästes den ihop.
5. Och skärpet, som skulle sitta på efoden och sammanhålla den,
gjordes i ett stycke med den och av samma slags vävnad: av guld
och av mörkblått, purpurrött, rosenrött och tvinnat vitt garn,
allt såsom HERREN hade bjudit Mose.
6. Och onyxstenarna omgav man med flätverk av guld; på dem voro
Israels söners namn inristade, på samma sätt som man graverar
signetringar.
7. Och man satte dem på efodens axelstycken, för att stenarna
skulle bringa Israels barn i åminnelse, allt såsom HERREN hade
bjudit Mose.

8. Bröstskölden gjorde man i konstvävnad, i samma slags vävnad som
efoden: av guld och av mörkblått, purpurrött, rosenrött och
tvinnat vitt garn.
>2 Mos. 28,15 f.
9. Bröstskölden gjordes liksidigt fyrkantig, i form av en väska
gjorde man den: ett kvarter lång och ett kvarter bred, i form av
en väska.
10. Och man besatte den med fyra rader stenar: i första raden en
karneol, en topas och en smaragd;
11. i andra raden en karbunkel, en safir och en kalcedon;
12. i tredje raden en hyacint, en agat och en ametist;
13. i fjärde raden en krysolit, en onyx och en jaspis. Med flätverk
av guld blevo de omgivna i sina infattningar.
14. Stenarna voro tolv, efter Israels söners namn, en för vart namn;
var sten bar namnet på en av de tolv stammarna, inristat på
samma sätt som man graverar signetringar.
15. Och man gjorde till bröstskölden kedjor i virat arbete, såsom
man gör snodder, av rent guld.
16. Man gjorde vidare två flätverk av guld och två ringar av guld
och satte dessa båda ringar i två av bröstsköldens hörn.
17. Och man fäste de båda guldsnodderna vid de båda ringarna, i
bröstsköldens hörn.
18. Och de två snoddernas båda andra ändar fäste man vid de två
flätverken och fäste dem så vid efodens axelstycken på dess
framsida.
19. Och man gjorde två andra ringar av guld och satte dem i
bröstsköldens båda andra hörn, vid den kant därpå, som var vänd
inåt mot efoden.
20. Och ytterligare gjorde man två ringar av guld och fäste dem vid
efodens båda axelstycken, nedtill på dess framsida, där den
fästes ihop, ovanför efodens skärp.
21. Och man knöt fast bröstskölden med ett mörkblått snöre, som gick
från dess ringar in i efodens ringar, så att den satt ovanför
efodens skärp, på det att bröstskölden icke skulle lossna från
efoden, allt såsom HERREN hade bjudit Mose.

22. Efodkåpan gjorde man av vävt tyg, helt och hållet mörkblått.
>2 Mos. 28,31 f.
23. Och mitt på kåpan gjordes en öppning, lik öppningen på en
pansarskjorta; öppningen omgavs nämligen med en kant, för att
den icke skulle slitas sönder.
24. Och på kåpans nedre fåll satte man granatäpplen, gjorda av
mörkblått, purpurrött och rosenrött tvinnat garn.
25. Och man gjorde bjällror av rent guld och satte dessa bjällror
mellan granatäpplena runt omkring fållen på kåpan, mellan
granatäpplena:
26. en bjällra och så ett granatäpple, sedan en bjällra och så åter
ett granatäpple, runt omkring fållen på kåpan, att bäras vid
tjänstgöringen, såsom HERREN hade bjudit Mose.

27. Och man gjorde åt Aron och hans söner livklädnaderna av vitt
garn, i vävt arbete,
>2 Mos. 28,39 f.
28. huvudbindeln av vitt garn, högtidshuvorna av vitt garn och
linnebenkläderna av tvinnat vitt garn,
29. äntligen bältet av tvinnat vitt garn och av mörkblått,
purpurrött och rosenrött garn, i brokig vävnad, allt såsom
HERREN hade bjudit Mose.
30. Och man gjorde plåten till det heliga diademet av rent guld, och
på den skrev man, såsom man graverar signetringar: »Helgad åt
HERREN.»
>2 Mos. 28,36 f.
31. Och man fäste vid den ett mörkblått snöre och satte den ovanpå
huvudbindeln, allt såsom HERREN hade bjudit Mose.
32. Så blev då allt arbetet på uppenbarelsetältets tabernakel
fullbordat. Israels barn utförde det; de gjorde i alla stycken
såsom HERREN hade bjudit Mose.

33. Och de förde fram till Mose tabernaklet, dess täckelse och alla
dess tillbehör, dess häktor, bräder, tvärstänger, stol par och
fotstycken,
>2 Mos. 31,7 f. 35,11 f.
34. överdraget av rödfärgade vädurskinn och överdraget av tahasskinn
och den förlåt som skulle hänga framför arken,
35. vidare vittnesbördets ark med dess stänger, så ock nådastolen,
36. bordet med alla dess tillbehör och skådebröden,
37. den gyllene ljusstaken, lamporna som skulle sättas på den och
alla dess andra tillbehör, oljan till ljusstaken,
38. det gyllene altaret, smörjelseoljan och den välluktande
rökelsen, förhänget för ingången till tältet,
39. kopparaltaret med tillhörande koppargaller, dess stänger och
alla dess tillbehör, bäckenet med dess fotställning.
40. omhängena till förgården, dess stolpar och fotstycken, förhänget
för porten till förgården, dess streck och pluggar, alla redskap
till arbetet vid uppenbarelsetältets tabernakel
41. äntligen de stickade kläderna till tjänsten i helgedomen och
prästen Arons andra heliga kläder, så ock hans söners
prästkläder.
42. Såsom HERREN hade bjudit Mose så hade Israels barn i alla
stycken gjort allt arbete.
43. Och Mose besåg allt arbetet och fann att de hade utfört det, att
de hade gjort såsom HERREN hade bjudit. Och Mose välsignade dem
*02/40 Andra Mosebok (Exodus), 40 Kapitlet
Andra Mosebok (Exodus), 40 Kapitlet

Tabernaklet sättes upp och helgas.

1. Och HERREN talade till Mose och sade:
2. »När den första månaden ingår, skall du på första dagen i
månaden uppsätta uppenbarelsetältets tabernakel.
3. Och du skall däri sätta vittnesbördets ark och hänga förlåten
framför arken.
>2 Mos. 26,33 f.
4. Och du skall föra bordet ditin och lägga upp på detta vad där
skall vara upplagt; och du skall föra ditin ljusstaken och sätta
upp lamporna på den.
5. Och du skall ställa det gyllene rökelsealtaret framför
vittnesbördets ark; och du skall sätta upp förhänget för
ingången till tabernaklet.
>2 Mos. 30,1 f.
6. Och brännoffersaltaret skall du ställa framför ingången till
uppenbarelsetältets tabernakel.
7. Och du skall ställa bäckenet mellan uppenbarelsetältet och
altaret och gjuta vatten däri.
8. Och du skall sätta upp förgårdshägnaden runt omkring och hänga
upp förhänget för porten till förgården.
9. Och du skall taga smörjelseoljan och smörja tabernaklet och allt
vad däri är och helga det jämte alla dess tillbehör, så att det
bliver heligt.
>2 Mos. 30,26 f.
10. Du skall ock smörja brännoffersaltaret jämte alla dess tillbehör
och helga altaret; så bliver altaret högheligt.
>2 Mos. 29,37.
11. Du skall ock smörja bäckenet jämte dess fotställning och helga
det.
12. Därefter skall du föra Aron och hans söner fram till
uppenbarelsetältets ingång och två dem med vatten.
>2 Mos. 29,4 f.
13. Och du skall sätta på Aron del heliga kläderna, och smörja honom
och helga honom till att bliva präst åt mig
14. Och du skall föra fram hans söner och sätta livklädnader på dem.
15. Och du skall smörja dem, såsom du smorde deras fader, till att
bliva präster åt mig. Så skall denna deras smörjelse bliva för
dem en invigning till ett evärdligt prästadöme, släkte efter
släkte.

16. Och Mose gjorde detta; han gjorde i alla stycken såsom HERREN
hade bjudit honom.
17. Så blev då tabernaklet uppsatt i första månaden av andra året,
på första dagen i månaden.
18. Då satte Mose upp tabernaklet. Han lade ut dess fotstycken,
ställde fast dess bräder, sköt in dess tvärstänger och satte upp
dess stolpar.
19. Och han bredde täckelset över tabernaklet och lade ovanpå
täckelset dess överdrag allt såsom HERREN hade bjudit Mose.
20. Och han tog vittnesbördet och lade det in i arken och satte
stängerna på arken; och han satte nådastolen ovanpå arken.
>2 Mos. 25,16. Hebr. 9,4.
21. Sedan förde han arken in i tabernaklet och satte upp förlåten
som skulle hänga framför arken, och hängde så för vittnesbördets
ark, allt såsom HERREN hade bjudit Mose.
>2 Mos. 26,33.
22. Och han satte bordet i uppenbarelsetältet, vid tabernaklets
norra sida, utanför förlåten,
23. och lade upp på detta de bröd som skulle vara upplagda inför
HERRENS ansikte, allt såsom HERREN hade bjudit Mose.
24. Och han ställde ljusstaken in i uppenbarelsetältet, mitt emot
bordet, på tabernaklets södra sida,
25. och satte upp lamporna inför HERRENS ansikte, såsom HERREN hade
bjudit Mose.
26. Och han ställde det gyllene altaret in i uppenbarelsetältet,
framför förlåten,
27. och antände välluktande rökelse därpå, såsom HERREN hade bjudit
Mose.
28. Och han satte upp förhänget för ingången till tabernaklet.
29. Och brännoffersaltaret ställde han vid ingången till
uppenbarelsetältets tabernakel och offrade brännoffer och
spisoffer därpå, såsom HERREN hade bjudit Mose.
30. Och han ställde bäckenet mellan uppenbarelsetältet och altaret
och göt vatten till tvagning däri.
>2 Mos. 30,18 f.
31. Och Mose och Aron och hans söner tvådde sedermera sina händer
och fötter med vatten därur;
32. så ofta de skulle gå in i uppenbarelsetältet eller träda fram
till altaret, tvådde de sig, såsom HERREN hade bjudit Mose.
33. Och han satte upp förgårdshägnaden runt omkring tabernaklet och
altaret, och hängde upp förhänget för porten till förgården. Så
fullbordade Mose allt arbetet.

34. Då övertäckte molnskyn uppenbarelsetältet, och HERRENS härlighet
uppfyllde tabernaklet;
>4 Mos. 9,15 f. 1 Kon. 8,10 f.
35. och Mose kunde icke gå in i uppenbarelsetältet, eftersom
molnskyn vilade däröver och HERRENS härlighet uppfyllde
tabernaklet.

36. Och så ofta molnskyn höjde sig från tabernaklet, bröto Israels
barn upp; så gjorde de under hela sin vandring.
37. Men så länge molnskyn icke höjde sig, bröto de icke upp, utan
stannade ända till den dag då den åter höjde sig.
38. Ty HERRENS molnsky vilade om dagen över tabernaklet, och om
natten var eld i den; så var det inför alla Israels barns ögon
under hela deras vandring.
>2Mos. 13,21 f. 4 Mos. 14,14. 5 Mos. 1,33. Neh. 9,19.
>Ps. 78,14. 105,39. 1 Kor. 10,1.
@c -*-1917-*-
@c Inscannat av Joakim Ragnvaldsson.
*03/ Tredje Mosebok (Leviticus)
*03/01 Tredje Mosebok (Leviticus), 1 Kapitlet
Tredje Mosebok (Leviticus), 1 Kapitlet

Lagen om brännoffer.

1. Och HERREN kallade på Mose och talade till honom ur
uppenbarelsetältet och sade:

2. Tala till Israels barn och säg till dem: När någon bland eder
vill bära fram ett offer åt HERREN, skolen I taga edert offer av
boskapen, antingen av fäkreaturen eller av småboskapen.

3. Om han vill bära fram ett brännoffer av fäkreaturen, så skall
han därtill taga ett felfritt djur av hankön och föra det fram
till uppenbarelsetältets ingång, för att han må bliva
välbehaglig inför HERRENS ansikte.
4. Och han skall lägga sin hand på brännoffersdjurets huvud; så
bliver det välbehagligt, och försoning bringas för honom.
5. Och han skall slakta ungtjuren inför HERRENS ansikte; och Arons
söner, prästerna, skola bära fram blodet, och de skola stänka
blodet runt omkring på det altare som står vid ingången till
uppenbarelsetältet.
6. Och han skall draga av huden på brännoffersdjuret och dela det i
dess stycken.
7. Och prästen Arons söner skola göra upp eld på altaret och lägga
ved på elden.
8. Och Arons söner, prästerna, skola lägga styckena, huvudet och
istret ovanpå veden som ligger på altarets eld.
9. Men inälvorna och fötterna skola tvås i vatten. Och prästen
skall förbränna alltsammans på altaret: ett brännoffer, ett
eldsoffer till en välbehaglig lukt för HERREN.

10. Men om han vill bära fram ett brännoffer av småboskapen, vare
sig av fåren eller av getterna, så skall han därtill taga ett
felfritt djur av hankön.
11. Och han skall slakta det vid sidan av altaret, norrut, inför
HERRENS ansikte, och Arons söner, prästerna, skola stänka dess
blod på altaret runt omkring.
12. Och han skall dela det i dess stycken och frånskilja dess huvud
och ister; och prästen skall lägga detta ovanpå veden som ligger
på altarets eld.
13. Men inälvorna och fötterna skola tvås i vatten. Och prästen
skall offra alltsammans och förbränna det på altaret; det är ett
brännoffer, ett eldsoffer till en välbehaglig lukt för HERREN.

14. Men om han vill bära fram åt HERREN ett brännoffer av fåglar, så
skall han taga sitt offer av turturduvor eller av unga duvor.
15. Och prästen skall bära fram djuret till altaret och vrida
huvudet av det och förbränna det på altaret. Och dess blod skall
utkramas på altarets vägg.
16. Men dess kräva med orenligheten däri skall han taga ut, och han
skall kasta den vid sidan av altaret, österut, på askhögen.
17. Och han skall fläka upp det invid vingarna, dock utan att
frånskilja dessa; och prästen skall förbränna det på altaret,
ovanpå veden som ligger på elden. Det är ett brännoffer, ett
eldsoffer till en välbehaglig lukt för HERREN.
*03/02 Tredje Mosebok (Leviticus), 2 Kapitlet
Tredje Mosebok (Leviticus), 2 Kapitlet

Lagen om spisoffer.

1. Och när någon vill bära fram ett spisoffer åt HERREN skall hans
offer vara av fint mjöl, och han skall gjuta olja därpå och
lägga rökelse därpå.
2. Och han skall bära det fram till Arons söner, prästerna; och
prästen skall taga en handfull därav, nämligen av mjölet och
oljan, därtill all rökelsen, och skall på altaret förbränna
detta, som utgör själva altaroffret: ett eldsoffer till en
välbehaglig lukt för HERREN.
3. Och det som är över av spisoffret skall tillhöra Aron och hans
söner. Bland HERRENS eldsoffer är det högheligt.

4. Men när du vill bära fram ett spisoffer av det som bakas i ugn,
skall det vara av fint mjöl, osyrade kakor, begjutna med olja,
och osyrade tunnkakor, smorda med olja.
5. Och om ditt offer är ett spisoffer som tillredes på plåt, så
skall det vara av fint mjöl, begjutet med olja, osyrat.
6. Du skall bryta sönder det i stycken och gjuta olja därpå. Det är
ett spisoffer.
7. Och om ditt offer är ett spisoffer som tillredes i panna, så
skall det tillredas av fint mjöl med olja.
8. Det spisoffer som är tillrett på något av dessa sätt skall du
föra fram till HERREN; det skall bäras fram till prästen, och
han skall hava det fram till altaret.
9. Och prästen skall av spisoffret taga den del som utgör själva
altaroffret och förbränna den på altaret: ett eldsoffer till en
välbehaglig lukt för HERREN.
10. Och det som är över av spisoffret skall tillhöra Aron och hans
söner. Bland HERRENS eldsoffer är det högheligt.

11. Intet spisoffer som I viljen bära fram åt HERREN skall vara
syrat, ty varken av surdeg eller av honung skolen I förbränna
något såsom eldsoffer åt HERREN.
12. Såsom förstlingsoffer mån I bära fram sådant åt HERREN, men på
altaret må det icke komma för att vara en välbehaglig lukt.
13. Och alla dina spisoffer skall du beströ med salt; du må icke
låta din Guds förbunds salt fattas på ditt spisoffer. Till alla
dina offer skall du offra salt.

14. Men om du vill bära fram åt HERREN ett spisoffer av
förstlingsfrukter, skall du såsom ett sådant spisoffer av dina
förstlingsfrukter böra fram ax, rostade vid eld, sönderstötta,
av grönskuren säd.
15. Och du skall gjuta olja därpå och lägga rökelse därpå. Det är
ett spisoffer.
16. Och prästen skall förbränna den del av de sönderstötta axen och
av oljan, som utgör själva altaroffret, jämte all rökelsen
därpå: ett eldsoffer åt Herren.
*03/03 Tredje Mosebok (Leviticus), 3 Kapitlet
Tredje Mosebok (Leviticus), 3 Kapitlet

Lagen om tackoffer.

1. Och om någon vill bära fram ett tackoffer, och han vill taga
sitt offer av fäkreaturen, så skall han ställa fram inför
HERRENS ansikte ett felfritt djur, antingen av hankön eller av
honkön.
2. Och han skall lägga sin hand på sitt offerdjurs huvud och sedan
slakta det vid ingången till uppenbarelsetältet; och Arons söner,
prästerna, skola stänka blodet på altaret runt omkring.
3. Och av tackoffret skall han såsom eldsoffer åt Herren bära fram
det fett som omsluter inälvorna, och allt det fett som sitter på
inälvorna,
4. och båda njurarna med det fett som sitter på dem invid länderna,
så ock leverfettet, vilket han skall frånskilja invid njurarna.
5. Och Arons söner skola förbränna det på altaret, ovanpå
brännoffret, på veden som ligger på elden: ett eldsoffer till en
välbehaglig lukt för Herren.

6. Men om någon vill bära fram åt HERREN ett tackoffer av
småboskapen, så skall han därtill taga ett felfritt djur, av
hankön eller av honkön.
7. Om det är ett får som han vill offra, så skall han ställa fram
det inför HERRENS ansikte.
8. Och han skall lägga sin hand på sitt offerdjurs huvud och sedan
slakta det framför uppenbarelsetältet; och Arons söner skola
stänka dess blod på altaret runt omkring.
9. Och av tackoffersdjuret skall han såsom eldsoffer åt HERREN
offra dess fett, hela svansen, frånskild invid ryggraden, och
det fett som omsluter inälvorna, och allt det fett som sitter på
inälvorna,
10. och båda njurarna med det fett som sitter på dem invid länderna,
så ock leverfettet, vilket han skall frånskilja invid njurarna.
11. Och prästen skall förbränna det på altaret: en eldsoffersspis åt
HERREN.
12. Likaledes, om någon vill offra en get, så skall han ställa fram
denna inför HERRENS ansikte.
13. Och han skall lägga sin hand på dess huvud och sedan slakta den
framför uppenbarelsetältet; och Arons söner skola stänka dess
blod på altaret runt omkring.
14. Och han skall därav såsom eldsoffer åt HERREN offra det fett som
omsluter inälvorna, och allt det fett som sitter på inälvorna,
15. och båda njurarna med det fett som sitter på dem invid länderna,
så ock leverfettet, vilket han skall frånskilja invid njurarna.
16. Och prästen skall förbränna detta på altaret: en eldsoffersspis,
till en välbehaglig lukt. Allt fettet skall tillhöra HERREN.
17. Detta skall vara en evärdlig stadga för eder från släkte till
släkte, var I än ären bosatta: intet fett och intet blod skolen
I förtära.
*03/04 Tredje Mosebok (Leviticus), 4 Kapitlet
Tredje Mosebok (Leviticus), 4 Kapitlet

Lagen om syndoffer.

1. Och HERREN talade till Mose och sade:
2. Tala till Israels barn och säg: Om någon ouppsåtligen syndar mot
något HERRENS bud genom vilket något förbjudes, och han alltså
gör något som är förbjudet, så gäller följande:

3. Om det är den smorde prästen som har syndat och därvid dragit
skuld över folket, så skall han för den synd han har begått
offra en felfri ungtjur åt HERREN till syndoffer.
4. Och han skall föra tjuren fram inför HERRENS ansikte, till
uppenbarelsetältets ingång. Och han skall lägga sin hand på
tjurens huvud och sedan slakta tjuren inför HERRENS ansikte.
5. Och den smorde prästen skall taga något av tjurens blod och bära
det in i uppenbarelsetältet,
6. och prästen skall doppa sitt finger i blodet och stänka blodet
sju gånger inför HERRENS ansikte, vid förlåten till helgedomen.
7. Därefter skall prästen med blodet bestryka hornen på den
välluktande rökelsens altare, som står inför HERRENS ansikte i
uppenbarelsetältet; men allt det övriga blodet av tjuren skall
han gjuta ut vid foten av brännoffersaltaret, som står vid
ingången till uppenbarelsetältet.
8. Och allt syndofferstjurens fett skall han taga ut ur honom --
det fett som omsluter inälvorna, och allt det fett som sitter på
inälvorna,
9. och båda njurarna med det fett som sitter på dem invid länderna,
så ock leverfettet, vilket han skall frånskilja invid njurarna
--
10. på samma sätt som detta tages ut ur tackofferstjuren; och
prästen skall förbränna det på brännoffersaltaret.
11. Men tjurens hud och allt hans kött jämte hans huvud och hans
fötter hans inälvor och hans orenlighet,
12. korteligen, allt det övriga av tjuren, skall han föra bort
utanför lägret till en ren plats, där man slår ut askan, och
bränna upp det på ved i eld; på den plats där man slår ut askan
skall det brännas upp.

13. Och om Israels hela menighet begår synd ouppsåtligen, och utan
att församlingen märker det, i det att de bryta mot något
Herrens bud genom vilket något förbjudes och så ådraga sig
skuld,
14. och den synd de hava begått sedan bliver känd, så skall
församlingen offra en ungtjur till syndoffer. De skola föra
honom fram inför uppenbarelsetältet;
15. och de äldste i menigheten skola lägga sina händer på tjurens
huvud inför Herrens ansikte, och sedan skall man slakta tjuren
inför HERRENS ansikte.
16. Och den smorde prästen skall bära något av tjurens blod in i
uppenbarelsetältet,
17. och prästen skall doppa sitt finger i blodet och stänka sju
gånger inför HERRENS ansikte, vid förlåten.
18. Därefter skall han med blodet bestryka hornen på det altare som
står inför HERRENS ansikte i uppenbarelsetältet; men allt det
övriga blodet skall han gjuta ut vid foten av
brännoffersaltaret, som står vid ingången till
uppenbarelsetältet.
19. Och allt tjurens fett skall han taga ut ur honom och förbränna
det på altaret.
20. Så skall han göra med tjuren; såsom han skulle göra med den
förra syndofferstjuren, så skall han göra med denna. När så
prästen bringar försoning för dem, då bliver dem förlåtet.
21. Och han skall föra ut tjuren utanför lägret och bränna upp
honom, såsom han skulle göra med den förra tjuren. Detta är
syndoffret för församlingen.

22. Om en hövding syndar, i det att han ouppsåtligen bryter mot
något HERRENS, sin Guds, bud genom vilket något förbjudes, och
han själv märker att han har ådragit sig skuld,
23. eller av någon får veta vilken synd han har begått, så skall han
såsom sitt offer föra fram en bock, ett felfritt djur av hankön.
24. Och han skall lägga sin hand på bockens huvud och sedan slakta
honom på samma plats där man slaktar brännoffret, inför HERRENS
ansikte. Det är ett syndoffer.
25. Och prästen skall taga något av syndoffrets blod på sitt finger
och stryka på brännoffersaltarets horn; men det övriga blodet
skall han gjuta ut vid foten av brännoffersaltaret.
26. Och allt fettet skall han förbränna på altaret, såsom det sker
med tackoffersdjurets fett. När så prästen bringar försoning
för honom, till rening från hans synd, då bliver honom förlåtet.

27. Och om någon av det meniga folket syndar ouppsåtligen, därigenom
att han bryter mot något HERRENS bud genom vilket något
förbjudes, och han själv märker att han har ådragit sig skuld,
28. eller av någon får veta vilken synd han har begått, så skall
han, såsom sitt offer för den synd han har begått, föra fram en
felfri get, ett djur av honkön.
29. Och han skall lägga sin hand på syndoffersdjurets huvud och
sedan slakta syndoffersdjuret på den plats där brännoffersdjuren
slaktas.
30. Och prästen skall taga något av blodet på sitt finger och stryka
det på brännoffersaltarets horn; men allt det övriga blodet
skall han gjuta ut vid foten av altaret.
31. Och allt fettet skall han taga ut, på samma sätt som fettet
tages ut ur tackoffersdjuret, och prästen skall förbränna det på
altaret, till en välbehaglig lukt för HERREN. När så prästen
bringar försoning för honom, då bliver honom förlåtet.

32. Men om någon vill offra ett lamm till syndoffer, så skall han
föra fram ett felfritt djur av honkön.
33. Och han skall lägga sin hand på syndoffersdjurets huvud och
sedan slakta det till syndoffer på samma plats där man slaktar
brännoffersdjuren.
34. Och prästen skall taga något av syndoffrets blod på sitt finger
och stryka på brännoffersaltarets horn; men allt det övriga
blodet skall han gjuta ut vid foten av altaret.
35. Och allt fettet skall han taga ut, på samma sätt som fettet
tages ut ur tackoffersfåret, och prästen skall förbränna det på
altaret, ovanpå Herrens eldsoffer. När så prästen för honom
bringar försoning för den synd han har begått, då bliver honom
förlåtet.
*03/05 Tredje Mosebok (Leviticus), 5 Kapitlet
Tredje Mosebok (Leviticus), 5 Kapitlet

Fortsättning av lagen om syndoffer.
Lagen om skuldoffer.

1. Och om någon syndar, i det att han, när han hör edsförpliktelsen
och kan vittna om något, vare sig han har sett det eller eljest
förnummit det, likväl icke yppar detta och han sålunda bär på
missgärning;
2. eller om någon, utan att märka det, kommer vid något orent --
vare sig den döda kroppen av ett orent vilddjur, eller den döda
kroppen av ett orent boskapsdjur, eller den döda kroppen av något
slags orent smådjur -- och han så bliver oren och ådrager sig
skuld;
3. eller om han, utan att märka det, kommer vid en människas
orenhet, det må nu vara vad som helst varigenom hon kan vara
oren, och han sedan får veta det och han så ådrager sig skuld;
4. eller om någon, utan att märka det, svär i obetänksamhet med
sina läppar något, vare sig ont eller gott -- det må nu vara vad
som helst som man kan svärja i obetänksamhet -- och sedan kommer
till insikt därom och han så ådrager sig skuld i något av dessa
stycken:
5. så skall han, när han har ådragit sig skuld i något av dessa
stycken, bekänna det vari han har syndat
6. och såsom bot för den synd han har begått föra fram åt HERREN
ett hondjur av småboskapen, antingen en tacka eller en get, till
syndoffer. Och prästen skall bringa försoning för honom, till
rening från hans synd.

7. Men om han icke förmår bekosta ett sådant djur, så skall han
såsom bot för vad han har syndat bära fram åt Herren två
turturduvor eller två unga duvor, en till syndoffer och en till
brännoffer.
8. Dem skall han bära fram till prästen, och denne skall först
offra den som är avsedd till syndoffer. Han skall vrida huvudet
av den invid halsen, dock utan att frånskilja det.
9. Och han skall stänka något av syndoffrets blod på altarets vägg;
men det övriga blodet skall utkramas vid foten av altaret. Det
är ett syndoffer.
10. Och den andra skall han offra till ett brännoffer, på
föreskrivet sätt. När så prästen bringar försoning för honom,
till rening från den synd han har begått, då bliver honom
förlåtet.

11. Men om han icke kan anskaffa två turturduvor eller två unga
duvor, så skall han såsom offer för vad han har syndat bära fram
en tiondedels efa fint mjöl till syndoffer, men ingen olja skall
han gjuta därpå och ingen rökelse lägga därpå, ty det är ett
syndoffer.
12. Och han skall bära det fram till prästen, och prästen skall taga
en handfull därav, det som utgör själva altaroffret, och
förbränna det på altaret, ovanpå HERRENS eldsoffer. Det är ett
syndoffer.
13. När så prästen för honom bringar försoning för den synd han har
begått i något av dessa stycken, då bliver honom förlåtet. Och
det övriga skall tillhöra prästen, likasom vid spisoffret.

14. Och HERREN talade till Mose och sade:

15. Om någon begår en orättrådighet, i det att han ouppsåtligen
försyndar sig genom att undanhålla något som är helgat åt
Herren, så skall han såsom bot föra fram åt HERREN till
skuldoffer av småboskapen en felfri vädur, efter det värde du
bestämmer i silver, till ett visst belopp siklar efter
helgedomssikelns vikt.
16. Och han skall giva ersättning för det som han har undanhållit av
det helgade och skall lägga femtedelen av värdet därtill; och
detta skall han giva åt prästen. När så prästen bringar
försoning för honom genom skuldoffersväduren, då bliver honom
förlåtet.
17. Och om någon, utan att veta det, syndar, i det att han bryter
mot något HERRENS bud genom vilket något förbjudes, och han så
ådrager sig skuld och bär på missgärning,
18. så skall han såsom skuldoffer föra fram till prästen av
småboskapen en felfri vädur, efter det värde du bestämmer. När
så prästen för honom bringar försoning för den synd han har
begått ouppsåtligen och utan att veta det, då bliver honom
förlåtet.
19. Det är ett skuldoffer, ty han har ådragit sig skuld inför
HERREN.

6:1. [1]
6:2. [1]
6:3. [1]
6:4. [1]
6:5. [1]
6:6. [1]
6:7. [1]

[1] 3 Mos 6:1--7 hör egentligen hit, men återfinns nedan. --Red för
den elektroniska utgåvan.
*03/06 Tredje Mosebok (Leviticus), 6 Kapitlet
1. Och HERREN talade till Mose och sade:
2. Om någon syndar och begår en orättrådighet mot HERREN, i det att
han inför sin nästa nekar angående något som denne har ombetrott
honom eller överlämnat i hans hand, eller angående något som han
med våld har tagit; eller i det att han med orätt avhänder sin
nästa något;
3. eller i det att han, när han har hittat något borttappat, nekar
därtill och svär falskt i någon sak, vad det nu må vara, vari en
människa kan försynda sig:
4. så skall den som så har syndat Och därmed ådragit sig skuld
återställa vad han med våld har tagit eller med orätt tillägnat
sig, eller det som har varit honom ombetrott, eller det
borttappade som han har hittat,
5. eller vad det må vara, varom han har svurit falskt; han skall
ersätta det till dess fulla belopp och lägga femtedelen av
värdet därtill. Han skall giva det åt ägaren samma dag han bär
fram sitt skuldoffer.
6. Ty sitt skuldoffer skall han föra fram inför HERREN; en felfri
vädur av småboskapen, efter det värde du bestämmer, skall han
såsom sitt skuldoffer föra fram till prästen.
7. När så prästen bringar försoning för honom inför HERRENS
ansikte, då bliver honom förlåtet, vad han än må hava gjort, som
har dragit skuld över honom.

Tredje Mosebok (Leviticus), 6 Kapitlet

Tillägg till lagarna om brännoffer,
spisoffer och syndoffer.
Invigningsoffret.

8. Och Herren talade till Mose och sade:

9. Bjud Aron och hans söner och säg: Detta är lagen om brännoffret:
Brännoffret skall ligga på altarets härd hela natten intill
morgonen, och elden på altaret skall därigenom hållas brinnande.
10. Och prästen skall ikläda sig sin livrock av linne och ikläda sig
benkläder av linne, för att de må skyla hans kött; därefter
skall han taga bort askan vartill elden har förbränt brännoffret
på altaret, och lägga den vid sidan av altaret.
11. Sedan skall han taga av sig sina kläder och ikläda sig andra
kläder och föra askan bort utanför lägret till en ren plats.
12. Men elden på altaret skall hållas brinnande och får icke
slockna; prästen skall var morgon antända ny ved därpå. Och han
skall lägga brännoffret därpå och förbränna fettstyckena av
tackoffret därpå.
13. Elden skall beständigt hållas brinnande på altaret; den får icke
slockna.

14. Och detta är lagen om spisoffret: Arons söner skola bära fram
det inför HERRENS ansikte, till altaret.
15. Och prästen skall taga en handfull därav, nämligen av det fina
mjölet som hör till spisoffret, och av oljan, därtill all
rökelsen som ligger på spisoffret, och detta, som utgör själva
altaroffret, skall han förbränna på altaret, till en välbehaglig
lukt för HERREN.
16. Och det som är över därav skola Aron och hans söner äta. Osyrat
skall det ätas på en helig plats; i förgården till
uppenbarelsetältet skola de äta det.
17. Det skall icke bakas med surdeg. Detta är deras del, det som jag
har givit dem av mina eldsoffer. Det är högheligt likasom
syndoffret och skuldoffret.
18. Allt mankön bland Arons barn må äta det. Det skall vara deras
evärdliga rätt av HERRENS eldsoffer, från släkte till
släkte. Var och en som kommer därvid bliver helig.

19. Och HERREN talade till Mose och sade:
20. Detta är det offer som Aron och hans söner skola offra åt HERREN
på den dag då någon av dem undfår smörjelsen: en tiondedels efa
fint mjöl såsom det dagliga spisoffret, hälften om morgonen och
hälften om aftonen.
21. På plåt skall det tillredas med olja, och du skall bära fram det
hopknådat; och du skall offra det sönderdelat, såsom när man
offrar ett spisoffer i stycken, till en välbehaglig lukt för
HERREN.
22. Och den präst bland hans söner, som bliver smord i hans ställe,
skall göra så. Detta skall vara en evärdlig stadga. Såsom ett
heloffer skall det förbrännas åt HERREN.
23. En prästs spisoffer skall alltid vara ett heloffer; det får icke
ätas.

24. Och HERREN talade till Mose och sade:
25. Tala till Aron och hans söner och säg: Detta är lagen om
syndoffret: På samma plats där brännoffersdjuret slaktas skall
ock syndoffersdjuret slaktas, inför HERRENS ansikte. Det är
högheligt.
26. Den präst som offrar syndoffret skall äta det; på en helig plats
skall det ätas, i förgården till uppenbarelsetältet.
27. Var och en som kommer vid köttet bliver helig. Och om något av
blodet stänkes på någons kläder, så skall man avtvå det
bestänkta stället på en helig plats.
28. Ett lerkärl vari kokningen har skett skall sönderslås; men har
kokningen skett i ett kopparkärl, så skall detta skuras och
sköljas med vatten.
29. Allt mankön bland prästerna må äta det. Det är högheligt.
30. Men intet syndoffer av vars blod något bäres in i
uppenbarelsetältet till att bringa försoning i helgedomen får
ätas; det skall brännas upp i eld.
*03/07 Tredje Mosebok (Leviticus), 7 Kapitlet
Tredje Mosebok (Leviticus), 7 Kapitlet

Tillägg till lagarna om skuldoffer och
tackoffer. Prästens ämbetslott av
offren.

1. Och detta är lagen om skuldoffret: Det är högheligt.
2. På samma plats där man slaktar brännoffersdjuret skall man
slakta skuldoffersdjuret. Och man skall stänka dess blod på
altaret runt omkring.
3. Och allt dess fett skall man offra, svansen och det fett som
omsluter inälvorna,
4. och båda njurarna med det fett som sitter på dem invid länderna,
så ock leverfettet, vilket man skall frånskilja invid njurarna.
5. Och prästen skall förbränna det på altaret till ett eldsoffer åt
HERREN. Det är ett skuldoffer.
6. Allt mankön bland prästerna må äta det; på en helig plats skall
det ätas; det är högheligt.
7. Vad som gäller om syndoffret skall ock gälla om skuldoffret;
samma lag skall gälla för dem båda. Den präst som bringar
försoning därmed, honom skall det tillhöra.
8. Och när en präst bär fram brännoffer for någon, skall huden av
det framburna brännoffersdjuret tillhöra den prästen.
9. Och ett spisoffer som är bakat i ugn, eller som är tillrett i
panna eller på plåt, skall alltid tillfalla den präst som bär
fram det.
10. Men ett spisoffer som är begjutet med olja, eller som frambäres
torrt, skall alltid tillfalla Arons söner gemensamt, den ene
likaväl som den andre.

11. Och detta är lagen om tackoffret, när ett sådant bäres fram åt
HERREN:
12. Om någon vill bära fram ett sådant till lovoffer, så skall han,
förutom det till lovoffret hörande slaktdjuret, bära fram
osyrade kakor, begjutna med olja, och osyrade tunnkakor, smorda
med olja, och fint mjöl, hopknådat, i form av kakor, begjutna
med olja.
13. Jämte kakor av syrat bröd skall han bära fram detta sitt offer,
förutom det slaktdjur som hör till det tackoffer han bär fram
såsom lov offer.
14. Av detta offer skall han bära fram en kaka av vart slag, såsom
en gärd åt HERREN; den präst som stänker tackoffrets blod på
altaret, honom skall den tillhöra.
15. Och köttet av det slaktdjur, som hör till det tackoffer som
bäres fram såsom lovoffer, skall ätas samma dag det har offrats;
intet därav må lämnas kvar till följande morgon.
16. Om däremot det slaktoffer som någon vill bära fram år ett
löftesoffer eller ett frivilligt offer, så skall offerdjuret
likaledes ätas samma dag det har offrats; dock må det som har
blivit över därav ätas den följande dagen.
17. Bliver ändå något över av offerköttet, skall detta på tredje
dagen brännas upp i eld.
18. Om någon på tredje dagen äter av tackoffersköttet, så bliver
offret icke välbehagligt; honom som har burit fram det skall det
då icke räknas till godo, det skall anses såsom en
vederstygglighet. Den som äter därav kommer att bära på
missgärning.
19. Ej heller må det kött ätas, som har kommit vid något orent, utan
det skall brännas upp i eld. För övrigt må köttet ätas av var
och en som är ren.
20. Men den som äter kött av HERRENS tackoffer, medan orenhet låder
vid honom, han skall utrotas ur sin släkt.
21. Och om någon har kommit vid något orent -- vare sig en människas
orenhet, eller ett orent djur, eller vilken oren styggelse det
vara må -- och han likväl äter kött av HERRENS tackoffer, så
skall han utrotas ur sin släkt.

22. Och HERREN talade till Mose och sade:
23. Tala till Israels barn och säg: Intet fett av fäkreatur, får
eller getter skolen I äta.
24. Fettet av ett självdött eller ihjälrivet djur må eljest användas
till alla slags behov, men äta det skolen I icke.
25. Ty var och en som äter fettet av något djur varav man bär fram
eldsoffer åt HERREN, vem det vara må som äter därav, han skall
utrotas ur sin släkt.
26. Och intet blod skolen I förtära varken av fåglar eller av
boskap, var I än ären bosatta.
27. Var och en som förtär något blod, han skall utrotas ur sin
släkt.

28. Och HERREN talade till Mose och sade:
29. Tala till Israels barn och säg: Den som vill offra ett tackoffer
åt HERREN, han skall av detta sitt tackoffer bära fram åt HERREN
den vederbörliga offergåvan.
30. Med egna händer skall han bära fram HERRENS eldsoffer; fettet
jämte bringan skall han bära fram, bringan till att viftas såsom
ett viftoffer inför HERRENS ansikte.
31. Och prästen skall förbränna fettet på altaret, men bringan skall
tillhöra Aron och hans söner.
32. Också det högra lårstycket skolen I giva åt prästen, såsom en
gärd av edra tackoffer.
33. Den bland Arons söner, som offrar tackoffrets blod och fettet,
han skall hava det högra lårstycket till sin del.
34. Ty av Israels barns tackoffer tager jag viftoffersbringan och
offergärdslåret och giver dem åt prästen Aron och åt hans söner
till en evärdlig rätt av Israels barn.

35. Detta är Arons och hans söners ämbetslott av HERRENS eldsoffer,
den lott som gavs dem den dag de fördes fram till att bliva
HERRENS präster
36. vilken lott, efter HERRENS befallning på den dag då han smorde
dem, skulle givas dem av Israels barn, till en evärdlig rätt,
släkte efter släkte.

37. Detta är lagen om brännoffret, spisoffret, syndoffret,
skuldoffret, handfyllningsoffret och tackoffret,
38. vilken HERREN på Sinai berg gav Mose, på den dag då han bjöd
Israels barn att de skulle offra sina offer åt HERREN, i Sinais
öken.
*03/08 Tredje Mosebok (Leviticus), 8 Kapitlet
Tredje Mosebok (Leviticus), 8 Kapitlet

Prästens invigning.

1. Och HERREN talade till Mose och sade:
2. »Tag Aron och hans söner jämte honom samt deras kläder och
smörjelseoljan, så ock syndofferstjuren och de två vädurarna och
korgen med de osyrade bröden.
3. Församla sedan hela menigheten vid ingången till
uppenbarelsetältet.»
4. Och Mose gjorde såsom HERREN hade bjudit honom, och menigheten
församlade sig vid ingången till uppenbarelsetältet.
5. Och Mose sade till menigheten: »Detta är vad HERREN har bjudit
mig att göra.»
6. Och Mose förde fram Aron och hans söner och tvådde dem med
vatten.
7. Och han satte livklädnaden på honom och omgjordade honom med
bältet och klädde på honom kåpan och satte på honom efoden och
omgjordade honom med efodens skärp och fäste därmed ihop
alltsammans på honom.
8. Och han satte på honom bröstskölden och lade urim och tummim in
i skölden.
9. Och han satte huvudbindeln på hans huvud och satte på
huvudbindeln framtill den gyllene plåten, det heliga diademet,
såsom HERREN hade bjudit Mose.
10. Och Mose tog smörjelseoljan och smorde tabernaklet och allt vad
däri var och helgade allt;
11. och han stänkte därmed sju gånger på altaret och smorde altaret
och alla dess tillbehör och bäckenet jämte dess fotställning,
för att helga dem.
12. Och han göt smörjelseolja på Arons huvud och smorde honom för
att helga honom.
13. Och Mose förde fram Arons söner och satte livklädnader på dem
och omgjordade dem med bälten och band huvor på dem, såsom
HERREN hade bjudit Mose.

14. Och han förde fram syndofferstjuren, och Aron och hans söner
lade sina händer på syndofferstjurens huvud.
15. Sedan slaktades den, och Mose tog blodet och strök med sitt
finger på altarets horn runt omkring och renade altaret; men det
övriga blodet göt han ut vid foten av altaret och helgade detta
och bragte försoning för det.
16. Och han tog allt det fett som satt på inälvorna, så ock
leverfettet och båda njurarna med fettet på dem; och Mose
förbrände det på altaret.
17. Men det övriga av tjuren, hans hud och kött och orenlighet,
brände han upp i eld utanför lägret såsom HERREN hade bjudit
Mose.

18. Och han förde fram brännoffersväduren, och Aron och hans söner
lade sina händer på vädurens huvud.
19. Sedan slaktades den, och Mose stänkte blodet på altaret runt
omkring;
20. men själva väduren delade han i dess stycken. Och Mose förbrände
huvudet och styckena och istret;
21. inälvorna och fötterna tvådde han i vatten. Sedan förbrände Mose
hela väduren på altaret. Det var ett brännoffer till en
välbehaglig lukt, det var ett eldsoffer åt HERREN, Såsom HERREN
hade bjudit Mose.

22. Därefter förde han fram den andra väduren, handfyllningsväduren,
och Aron och hans söner lade sina händer på vädurens huvud.
23. Sedan slaktades den, och Mose tog av dess blod och beströk Arons
högra örsnibb och tummen på hans högra hand och stortån på hans
högra fot.
24. Därefter förde han fram Arons söner. Och Mose beströk med blodet
deras högra örsnibb och tummen på deras högra hand och stortån
på deras högra fot; men det övriga blodet stänkte Mose på
altaret runt omkring.
25. Och han tog fettet, svansen och allt det fett som satt på
inälvorna, så ock leverfettet och båda njurarna med fettet på
dem, därtill det högra lårstycket.
26. Och ur korgen med de osyrade bröden, som stod inför HERRENS
ansikte, tog han en osyrad kaka, en oljebrödskaka och en
tunnkaka och lade detta på fettstyckena och det högra
lårstycket.
27. Och alltsammans lade han på Arons och hans söners händer och
viftade det såsom ett viftoffer inför HERRENS ansikte.
28. Sedan tog Mose det ur deras händer och förbrände det på altaret,
ovanpå brännoffret. Det var ett handfyllningsoffer till en
välbehaglig lukt, det var ett eldsoffer åt HERREN.
29. Och Mose tog bringan och viftade den såsom ett viftoffer inför
HERRENS ansikte; av handfyllningsoffrets vädur fick Mose detta
till sin del, såsom HERREN hade bjudit Mose.

30. Och Mose tog av smörjelseoljan och av blodet på altaret och
stänkte på Aron -- på hans kläder -- och likaledes på hans söner
och hans söners kläder; han helgade så Aron -- hans kläder --
och likaledes hans söner och hans söners kläder.
31. Och Mose sade till Aron och till hans söner: »Koken köttet vid
ingången till uppenbarelsetältet, och äten det där jämte brödet
som är i handfyllningskorgen, såsom jag har bjudit och sagt:
Aron och hans söner skola äta det.
32. Men vad som bliver över av köttet; eller av brödet, det skolen I
bränna upp i eld.
33. Och under sju dagar skolen I icke gå bort ifrån
uppenbarelsetältets ingång, icke förrän edra handfyllningsdagar
äro ute, ty sju dagar skall eder handfyllning vara.
34. Och HERREN har bjudit, att såsom det i dag har tillgått, så
skall det ock sedan tillgå, på det att försoning må bringas för
eder.
35. Vid ingången till uppenbarelsetältet skolen I stanna kvar i sju
dygn, dag och natt, och I skolen iakttaga vad HERREN har bjudit
eder iakttaga, på det att I icke mån dö; ty så är mig bjudet.»

36. Och Aron och hans söner gjorde allt vad HERREN hade bjudit genom
Mose.
*03/09 Tredje Mosebok (Leviticus), 9 Kapitlet
Tredje Mosebok (Leviticus), 9 Kapitlet

Arons första offer.

1. Och på åttonde dagen kallade Mose till sig Aron och hans söner
och de äldste i Israel.
2. Och han sade till Aron: »Tag dig en tjurkalv till syndoffer och
en vädur till brännoffer, båda felfria, och för dem fram inför
HERRENS ansikte.
3. Och tala till Israels barn och säg: Tagen en bock till syndoffer
och en kalv och ett lamm, båda årsgamla och felfria, till
brännoffer,
4. så ock en tjur och en vädur till tackoffer, att offra inför
HERRENS ansikte, därtill ett spisoffer, begjutet med olja; ty i
dag uppenbarar sig HERREN för eder.»
5. Och de togo det som Mose hade givit dem befallning om och förde
det fram inför uppenbarelsetältet; och hela menigheten trädde
fram och ställde sig inför HERRENS ansikte.
6. Då sade Mose: »Detta är vad HERREN har bjudit eder göra; så
skall HERRENS härlighet visa sig för eder.»

7. Och Mose sade till Aron: »Träd fram till altaret och offra ditt
syndoffer och ditt brännoffer, och bringa försoning för dig
själv och folket; offra sedan folkets offer och bringa försoning
för dem, såsom HERREN har bjudit.»
8. Då trädde Aron fram till altaret och slaktade sin
syndofferskalv.
9. Och Arons söner buro fram blodet till honom, och han doppade
sitt finger i blodet och strök på altarets horn, men det övriga
blodet göt han ut vid foten av altaret.
10. Och syndoffersdjurets fett, njurar och leverfett förbrände han
på altaret, såsom HERREN hade bjudit Mose.
11. Men köttet och huden brände han upp i eld utanför lägret.
12. Sedan slaktade han brännoffersdjuret. Och Arons söner räckte
honom blodet, och han stänkte det på altaret runt omkring.
13. Och de räckte honom brännoffersdjuret, delat i sina stycken,
och dess huvud, och han förbrände det på altaret.
14. Och han tvådde inälvorna och fötterna och förbrände dem ovanpå
brännoffret, på altaret.

15. Därefter förde han fram folkets offer. Han tog folkets
syndoffersbock och slaktade honom och offrade honom till
syndoffer, på samma sätt som det förra syndoffersdjuret.
16. Och han förde fram brännoffersdjuren och offrade dem på
föreskrivet sätt.
17. Och han bar fram spisoffret och tog en handfull därav och
förbrände detta på altaret, förutom morgonens brännoffer.
18. Sedan slaktade han tjuren och väduren, som voro folkets
tackoffer. Och Arons söner räckte honom blodet, och han stänkte
det på altaret runt omkring.
19. Och fettstyckena av tjuren, samt av väduren svansen och vad som
omsluter inälvorna, så ock njurarna och leverfettet,
20. dessa fettstycken lade de på bringorna; och han förbrände
fettstyckena på altaret.
21. Men bringorna och det högra lårstycket viftade Aron till ett
viftoffer inför HERRENS ansikte, såsom Mose hade bjudit.

22. Och Aron lyfte upp sina händer över folket och välsignade
det. Därefter steg han ned, sedan han hade offrat syndoffret,
brännoffret och tackoffret.
23. Och Mose och Aron gingo in i uppenbarelsetältet; sedan gingo de
åter ut och välsignade folket. Då visade sig HERRENS härlighet
för allt folket.
24. Och eld gick ut från HERREN och förtärde brännoffret och
fettstyckena på altaret. Och allt folket såg detta; då jublade
de och föllo ned på sina ansikten.
*03/10 Tredje Mosebok (Leviticus), 10 Kapitlet
Tredje Mosebok (Leviticus), 10 Kapitlet

Arons söners synd och straff. Förbud för
prästerna att under sin tjänstgöring
dricka vin. Prästernas andel av offren.

1. Men Arons söner Nadab och Abihu togo var sitt fyrfat och lade
eld i dem och strödde rökelse därpå och buro fram inför HERRENS
ansikte främmande eld, annan eld än den han hade givit dem
befallning om.
2. Då gick eld ut från HERREN och förtärde dem, så att de föllo
döda ned inför HERRENS ansikte.
3. Och Mose sade till Aron: »Detta är vad HERREN har talat och
sagt:
På dem som stå mig nära vill jag bevisa mig helig,
och inför allt folket bevisa mig härlig.»
Och Aron teg stilla.
4. Och Mose kallade till sig Misael och Elsafan, Arons farbroder
Ussiels söner, och sade till dem: »Träden fram och bären edra
fränder bort ifrån helgedomen och fören den utanför lägret.»
5. Då trädde de fram och buro bort dem i deras livklädnader,
utanför lägret, såsom Mose hade sagt.
6. Och Mose sade till Aron och till hans söner Eleasar och Itamar:
»I skolen icke hava edert hår oordnat, ej heller riva sönder
edra kläder, på det att I icke mån dö och draga förtörnelse över
hela menigheten. Men edra bröder, hela Israels hus, må gråta
över denna brand som HERREN har upptänt.
7. Och I skolen icke gå bort ifrån uppenbarelsetältets ingång, på
det att I icke mån dö; ty HERRENS smörjelseolja är på eder.»
Och de gjorde såsom Mose hade sagt.

8. Och HERREN talade till Aron och sade:
9. »Varken du själv eller dina söner må dricka vin eller starka
drycker, när I skolen gå in i uppenbarelsetältet, på det att I
icke mån dö. Det skall vara en evärdlig stadga för eder från
släkte till släkte.
10. I skolen skilja mellan heligt och oheligt, mellan orent och
rent;
11. och I skolen lära Israels barn alla de stadgar som HERREN har
kungjort för dem genom Mose.»

12. Och Mose sade till Aron och till Eleasar och Itamar, hans
kvarlevande söner: »Tagen det spisoffer som har blivit över av
HERRENS eldsoffer, och äten det osyrat vid sidan av altaret, ty
det är högheligt.
13. I skolen äta det på en helig plats; ty det är din och dina
söners stadgade rätt av HERRENS eldsoffer; så är mig bjudet.
14. Och viftoffersbringan och offergärdslåret skola ätas av dig, och
av dina söner och dina döttrar jämte dig, på en ren plats, ty de
äro dig givna såsom din och dina söners stadgade rätt av Israels
barns tackoffer.
15. Jämte eldsoffren -- fettstyckena -- skola offergärdslåret och
viftoffersbringan bäras fram för att viftas såsom ett viftoffer
inför HERRENS ansikte; och de skola såsom en evärdlig rätt
tillhöra dig och dina söner jämte dig, såsom HERREN har bjudit.»

16. Och Mose frågade efter syndoffersbocken, men den befanns vara
uppbränd. Då förtörnades han på Eleasar och Itamar, Arons
kvarlevande söner, och sade:
17. »Varför haven I icke ätit syndoffret på den heliga platsen? Det
är ju högheligt. Och han har givit eder det, för att I skolen
borttaga menighetens missgärning och bringa försoning för dem
inför HERRENS ansikte.
18. Se, dess blod har icke blivit inburet i helgedomens inre;
därför skullen I på heligt område hava ätit upp köttet, såsom
jag hade bjudit.»
19. Men Aron sade till Mose: »Se, de hava i dag offrat sitt
syndoffer och sitt brännoffer inför HERRENS ansikte, och mig har
vederfarits vad du vet. Om jag nu i dag åte syndofferskött,
skulle detta vara HERREN välbehagligt?»
20. När Mose hörde detta, var han till freds.
*03/11 Tredje Mosebok (Leviticus), 11 Kapitlet
Tredje Mosebok (Leviticus), 11 Kapitlet

Rena och orena djur.

1. Och HERREN talade till Mose och Aron och sade till dem:
2. Talen till Israels barn och sägen:

Dessa äro de djur som I fån äta bland alla fyrfotadjur på
jorden:
3. alla de fyrfotadjur som hava klövar och hava dem helkluvna, och
som idissla, dem fån I äta.
4. Men dessa skolen I icke äta av de idisslande djuren och av dem
som hava klövar: kamelen, ty han idisslar väl, men har icke
klövar, han skall gälla för eder såsom oren; klippdassen, ty han
idisslar väl
5. men har icke klövar, han skall gälla for eder såsom oren; haren,
ty han idisslar väl,
6. men har icke klövar, han skall gälla för eder såsom oren;
svinet,
7. ty det har väl klövar och har dem helkluvna, men det idisslar
icke, det skall gälla för eder såsom orent.
8. Av dessa djurs kött skolen I icke äta, ej heller skolen I komma
vid deras döda kroppar; de skola gälla för eder såsom orena.

9. Detta är vad I fån äta av allt det som lever i vattnet: allt det
i vattnet, vare sig i sjöar eller i strömmar, som har fenor och
fjäll, det fån I äta.
10. Men allt det i sjöar och strömmar, som icke har fenor och fjäll,
bland allt det som rör sig i vattnet, bland alla levande
varelser i vattnet, det skall vara en styggelse för eder.
11. Ja, de skola vara en styggelse för eder; av deras kött skolen I
icke äta, och deras döda kroppar skolen I räkna såsom en
styggelse.
12. Allt det i vattnet, som icke har fenor och fjäll, skall vara en
styggelse för eder.

13. Och bland fåglarna skolen I räkna dessa såsom en styggelse, de
skola icke ätas, de äro en styggelse: örnen, lammgamen,
havsörnen,
14. gladan, falken med dess arter,
15. alla slags korpar efter deras arter,
16. strutsen, tahemasfågeln, fiskmåsen, höken med dess arter,
17. ugglan, dykfågeln, uven,
18. tinsemetfågeln, pelikanen,
19. asgamen, hägern, regnpiparen med dess arter, härfågeln och
flädermusen.

20. Alla de flygande smådjur som gå på fyra fötter skola vara en
styggelse för eder.
21. Av alla flygande smådjur, som gå på fyra fötter fån I allenast
äta dem som ovanför sina fötter hava två ben att hoppa med på
jorden.
22. Dessa fån I äta bland gräshopporna: arbe med dess arter, soleam
med dess arter, hargol med dess arter och hagab med dess arter.
23. Men alla andra flygande smådjur som hava fyra fötter skola vara
en styggelse för eder.

24. Genom följande djur ådragen I eder orenhet; var och en som
kommer vid deras döda kroppar skall vara oren ända till aftonen,
25. och var och en som har burit bort någon sådan död kropp skall
två sina kläder och vara oren ända till aftonen:
26. alla de fyrfotadjur som hava klövar, men icke helkluvna, och som
icke idissla, de skola gälla för eder såsom orena. Var och en
som kommer vid dem bliver oren.
27. Och alla slags fyrfotade djur som gå på tassar skola gälla för
eder såsom orena. Var och en som kommer vid deras döda kroppar
skall vara oren ända till aftonen.
28. Och den som har burit bort en sådan död kropp, han skall två
sina kläder och vara oren ända till aftonen; de skola gälla för
eder såsom orena.

29. Och bland de smådjur som röra sig på jorden skola dessa gälla
för eder såsom orena: vesslan, jordråttan, ödlan med dess arter,
30. anakan, koadjuret, letaan, hometdjuret och kameleonten.
31. Dessa äro de som skola gälla för eder såsom orena bland alla
smådjur. Var och en som kommer vid dem, sedan de äro döda,
skall vara oren ända till aftonen.
32. Och allt varpå något sådant djur faller, sedan det är dött,
bliver orent, vare sig det är något slags träkärl, eller det är
kläder, eller något av skinn, eller en säck, eller vilken annan
sak det vara må, som användes till något behov. Man skall lägga
det i vatten, och det skall vara orent ända till aftonen; så
bliver det rent.
33. Och om något sådant faller i något slags lerkärl, så bliver allt
som är i detta orent, och kärlet skolen I slå sönder.
34. Allt slags mat däri, allt som man äter tillrett med vatten, det
bliver orent; och allt slags dryck i något slags kärl, allt som
man dricker, det bliver orent därav.
35. Och allt varpå någon sådan död kropp faller bliver orent. Är det
en ugn eller en härd, skall den förstöras, ty den bliver
oren. Och den skall gälla för eder såsom oren.
36. Men en källa eller en brunn, en plats dit vatten samlar sig,
skall förbliva ren; men kommer någon vid själva den döda
kroppen, bliver han oren.
37. Och om en sådan död kropp faller på något slags utsädeskorn,
något man sår, då förbliver detta rent.
38. Men om vatten har kommit på säden och någon sådan död kropp
sedan faller därpå, så skall den gälla för eder såsom oren.

39. Och om något fyrfotadjur som får ätas av eder dör, så skall den
som kommer vid dess döda kropp vara oren ända till aftonen.
40. Och den som äter kött av en sådan död kropp, han skall två sina
kläder och vara oren ända till aftonen. Och den som har burit
bort någon sådan död kropp, han skall två sina kläder och vara
oren ända till aftonen.

41. Och alla slags smådjur som röra sig på jorden äro en styggelse;
de skola icke ätas.
42. Varken av det som går på buken eller av det som går på fyra
eller flera fötter, bland alla de smådjur som röra sig på
jorden, skolen I äta något, ty de äro en styggelse.
43. Gören eder icke själva till en styggelse genom något sådant
djur, och ådragen eder icke orenhet genom sådana, så att I
bliven orenade genom dem.
44. Ty jag är HERREN, eder Gud; och I skolen hålla eder heliga och
vara heliga, ty jag är helig. Och I skolen icke ådraga eder
orenhet genom något av de smådjur som röra sig på jorden.
45. Ty jag är HERREN, som har fört eder upp ur Egyptens land, för
att jag skall vara eder Gud. Så skolen I nu vara heliga, ty jag
är helig.

46. Detta är lagen om fyrfotadjuren, och om fåglarna, och om alla
slags levande varelser som röra sig i vattnet, och om alla slags
smådjur på jorden,
47. för att man skall kunna skilja mellan orent och rent, mellan de
djur som få ätas och de djur som icke få ätas.
*03/12 Tredje Mosebok (Leviticus), 12 Kapitlet
Tredje Mosebok (Leviticus), 12 Kapitlet

Barnaföderskors rening.

1. Och HERREN talade till Mose och sade:
2. Tala till Israels barn och säg: När en kvinna föder barn och det
är ett gossebarn som hon har fött, så skall hon vara oren i sju
dagar; lika många dagar som vid sin månadsrening skall hon vara
oren.
3. Och på åttonde dagen skall barnets förhud omskäras.
4. Och sedan skall hon stanna hemma trettiotre dagar, under sitt
reningsflöde. Hon skall icke komma vid något heligt och får icke
heller komma till helgedomen, förrän hennes reningsdagar äro
ute.
5. Men om det är ett flickebarn som hon har fött, så skall hon vara
oren i två veckor, på samma sätt som vid sin månadsrening; och
sedan skall hon stanna hemma i sextiosex dagar, under sitt
reningsflöde.
6. Och när hennes reningsdagar äro ute, vare sig efter son eller
efter dotter, skall hon föra fram ett årsgammalt lamm såsom
brännoffer, och en ung duva eller en turturduva såsom
syndoffer, till uppenbarelsetältets ingång, till prästen.
7. Och han skall offra detta inför HERRENS ansikte och bringa
försoning för henne, så bliver hon ren från sitt
blodflöde. Detta är lagen om en barnaföderska, när hon har fött
ett gossebarn, och när hon har fött ett flickebarn.
8. Och om hon icke förmår bekosta ett får, så skall hon taga två
turturduvor eller två unga duvor, en till brännoffer och en till
syndoffer. Och prästen skall bringa försoning för henne, så
bliver hon ren.
*03/13 Tredje Mosebok (Leviticus), 13 Kapitlet
Tredje Mosebok (Leviticus), 13 Kapitlet

Spetälska på människor och kläder.

1. Och HERREN talade till Mose och Aron och sade:

2. När någon på sin kropps hud får en upphöjning eller ett utslag
eller en ljus fläck, och därav uppstår ett spetälskeartat ont på
hans kropps hud, så skall han föras till prästen Aron eller till
en av hans söner, prästerna.
3. Om då prästen, när han beser det angripna stället på hans kropps
hud, finner att håret på det angripna stället har vitnat, och
att det angripna stället visar sig djupare än den övriga huden
på kroppen, så är han angripen av spetälska; och sedan prästen
har besett honom skall han förklara honom oren.
4. Och om det är en vit fläck som synes på hans kropps hud, men den
icke visar sig djupare än den övriga huden, och håret därpå icke
har vitnat, så skall prästen hålla den angripne innestängd i sju
dagar.
5. Om då prästen, när han på sjunde dagen beser honom, finner att
det angripna stället visar sig oförändrat, och att det onda icke
har utbrett sig på huden, så skall prästen för andra gången
hålla honom innestängd i sju dagar.
6. Om då prästen, när han på sjunde dagen beser honom för andra
gången, finner att det angripna stället har bleknat, och att det
onda icke har utbrett sig på huden, så skall prästen förklara
honom ren, ty då är det ett vanligt utslag, och sedan han har
tvått sina kläder, är han ren.
7. Men om utslaget utbreder sig på huden, sedan han har låtit bese
sig av prästen för att förklaras ren, och han nu för andra
gången låter bese sig av prästen
8. och prästen då, när han beser honom, finner att utslaget har
utbrett sig på huden, så skall prästen förklara honom oren, ty
då är det spetälska.

9. När någon bliver angripen av spetälska, skall han föras till
prästen.
10. Om då prästen, när han beser honom, finner en vit upphöjning på
huden, och ser att håret där har vitnat, och att svallkött
bildar sig i upphöjningen,
11. så är det gammal spetälska på hans kropps hud, och prästen skall
förklara honom oren; han skall då icke stänga honom inne, ty han
är oren.
12. Men om spetälskan så har brutit ut på huden, att på den angripne
hela huden, från huvud till fötter, överallt där prästen ser, är
betäckt av spetälska
13. och prästen alltså, när han beser honom, finner att spetälska
betäcker hela hans kropp, så skall han förklara den angripne
ren. Hela hans kropp har blivit vit; han är ren.
14. Men så snart svallkött visar sig på honom, är han oren.
15. När prästen ser svallköttet, skall han förklara honom oren;
svallköttet är orent, det är spetälska.
16. Men om svallköttet förändrar sig och stället bliver vitt, så
skall han komma till prästen.
17. Om då prästen, när han beser honom, finner att det angripna
stället har blivit vitt, så skall prästen förklara den angripne
ren, han är då ren.

18. När någon på sin kropps hud har haft en bulnad som har blivit
läkt,
19. men sedan, på det ställe där bulnaden var, en vit upphöjning
eller en rödvit fläck visar sig, så skall han låta bese sig av
prästen.
20. Om då prästen, när han beser honom, finner att stället visar sig
lägre än den övriga huden, och att håret därpå har vitnat, så
skall prästen förklara honom oren; ty då är han angripen av
spetälska, som har brutit ut där bulnaden var.
21. Men om prästen, när han beser stället, finner att vitt hår
saknas där, och att stället icke är lägre än den övriga huden,
och att det är blekt, så skall prästen hålla honom innestängd i
sju dagar.
22. Om då det onda utbreder sig på huden, så skall prästen förklara
honom oren, ty då är han angripen.
23. Men om den ljusa fläcken bliver oförändrad där den är och icke
utbreder sig, då är det ett märke efter bulnaden, och prästen
skall förklara honom ren.

24. Men om någon på sin kropps hud får ett brännsår, och om av
ärrbildningen i brännsåret sedan bliver en rödvit eller vit
fläck
25. och prästen, när han beser stället, finner att håret på fläcken
har vitnat, och att den visar sig djupare än den övriga huden,
så är mannen angripen av spetälska, som har brutit ut där
brännsåret var; och prästen skall förklara honom oren, ty då är
han angripen av spetälska.
26. Men om prästen, när han beser stället, finner att vitt hår
saknas på den ljusa fläcken, och att stället icke är lägre än
den övriga huden, och att det är blekt, så skall prästen hålla
honom innestängd i sju dagar.
27. Om då prästen, när han på sjunde dagen beser honom, finner att
det onda har utbrett sig på huden, så skall prästen förklara
honom oren ty då är han angripen av spetälska.
28. Men om den ljusa fläcken bliver oförändrad där den är och icke
utbreder sig på huden och förbliver blek, då är det en
upphöjning efter brännsåret, och prästen skall förklara honom
ren, ty det är ett märke efter brännsåret.

29. När på en man eller en kvinna något ställe på huvudet eller på
hakan bliver angripet
30. och prästen, då han beser det angripna stället, finner att det
visar sig djupare än den övriga huden och att gulaktigt tunt hår
finnes där, så skall prästen förklara den angripne oren, ty då
är det spetälskeskorv, huvud- eller hakspetälska.
31. Men om prästen, när han beser det angripna stället med skorven,
finner, att om det än icke visar sig djupare än den övriga
huden, svart hår likväl saknas där, så skall prästen hålla den
av skorven angripne innestängd i sju dagar.
32. Om då prästen, när han på sjunde dagen beser det angripna
stället, finner att skorven icke har utbrett sig, och att där
icke finnes något gulaktigt hår, och att skorven icke visar sig
djupare än den övriga huden,
33. så skall den sjuke raka sig, utan att dock raka det skorviga
stället, och prästen skall för andra gången hålla den skorvsjuke
innestängd i sju dagar.
34. Om då prästen, när han på sjunde dagen beser den skorvsjuke,
finner att skorven icke har utbrett sig på huden, och att den
icke visar sig djupare än den övriga huden, så skall prästen
förklara honom ren, och sedan han har tvått sina kläder, är han
ren.
35. Men om skorven utbreder sig på huden, sedan han har blivit
förklarad ren,
36. och prästen, när han beser honom, finner att skorven har utbrett
sig på huden, så behöver prästen icke efterforska om där finnes
något gulaktigt hår, ty han är oren.
37. Men om skorven visar sig oförändrad, och svart hår har vuxit upp
på stället, då är skorven läkt, och han är ren, och prästen
skall förklara honom ren.

38. När någon, man eller kvinna, på sin kropps hud får fläckar, vita
fläckar,
39. och prästen, när han beser den angripne, finner att fläckarna på
hans kropps hud äro blekvita, då är det ett ofarligt utslag som
har kommit fram på huden; han är ren.

40. När på en mans huvud håret utan vidare faller av, är det vanlig
bakskallighet; han är ren.
41. Och om håret utan vidare faller av på främre delen av huvudet,
så är det vanlig framskallighet; han är ren.
42. Men när på det skalliga stället, baktill eller framtill, en
rödvit fläck uppstår, då är det spetälska som har brutit ut på
det skalliga stället baktill eller framtill.
43. Om alltså prästen, när han beser honom, finner att den upphöjda
fläcken på det skalliga stället, baktill eller framtill, är
rödvit, och att den visar sig lik spetälska på den övriga
kroppens hud,
44. så är mannen spetälsk, han är oren; prästen skall strax förklara
honom oren, ty han är angripen på sitt huvud.

45. Den som är angripen av spetälska skall gå med sönderrivna
kläder, han skall hava sitt hår oordnat och skyla sitt skägg,
och han skall ropa: »Oren! Oren!»
46. Så länge han är angripen av spetälska, skall han vara oren; oren
är han. Han skall bo avskild; utanför lägret skall han hava sin
bostad.

47. När en klädnad bliver angripen av spetälska, vare sig klädnaden
är av ylle eller av linne,
48. eller när så sker med något vävt eller virkat tyg, vare sig av
linne eller av ylle, eller med skinn eller med något, vad det
vara må, som är förfärdigat av skinn,
49. och det angripna stället visar sig grönaktigt eller rödaktigt,
på klädnaden eller skinnet, eller på det vävda eller virkade
tyget, eller på skinnsaken, vad det vara må, då är stället
angripet av spetälska och skall visas för prästen.
50. Och när prästen har besett det angripna stället, skall han hava
den angripna saken inlåst i sju dagar.
@c I vissa biblar: "inläst"
51. Om han då, när han på sjunde dagen beser det angripna stället,
finner att skadan har utbrett sig på klädnaden, eller på det
vävda eller virkade tyget, eller på skinnet, vadhelst det vara
må, som är förfärdigat av skinnet, så är stället angripet av
elakartad spetälska; sådant är orent.
52. Och man skall bränna upp klädnaden, eller det vävda eller
virkade tyget, vare sig det år av ylle eller av linne, eller
skinnsaken som är angripen, vad det vara må; ty det är en
elakartad spetälska; allt sådant skall brännas upp i eld.
53. Men om prästen, när han beser stället, finner att fläcken icke
har utbrett sig på klädnaden, eller på det vävda eller virkade
tyget, eller på skinnsaken, vad det vara må,
54. så skall prästen bjuda att man tvår den sak på vilken det
angripna stället finnes, och han skall för andra gången hava den
inlåst i sju dagar.
@c I vissa biblar: "inläst"
55. Om då prästen, när han efter tvagningen beser det angripna
stället, finner att det angripna stället icke har förändrat sitt
utseende, så är en sådan sak oren, om ock fläcken icke vidare
har utbrett sig; du skall bränna upp den i eld; det är en
frätfläck, vare sig den sitter på avigsidan eller på rätsidan.
56. Men om prästen, när han beser det angripna stället, finner att
det efter tvagningen har bleknat, så skall han riva bort det
från klädnaden eller skinnet, eller från det vävda eller virkade
tyget.
57. Om likväl sedan en fläck åter visar sig på klädnaden, eller på
det vävda eller virkade tyget, eller på skinnsaken, vad det vara
må, så är det spetälska som har brutit ut; den sak på vilken det
angripna stället finnes skall du bränna upp i eld.
58. Men om genom tvagningen fläcken har gått bort på klädnaden,
eller på det vävda eller virkade tyget, eller på skinnsaken, vad
det vara må, så skall det för andra gången tvås, och så bliver
det rent.

59. Detta är lagen om det som bliver angripet av spetälska, antingen
det är en klädnad av ylle eller linne, eller det är vävt eller
virkat tyg, eller någon skinnsak, vad det vara må -- den lag
efter vilken det skall förklaras rent eller orent.
*03/14 Tredje Mosebok (Leviticus), 14 Kapitlet
Tredje Mosebok (Leviticus), 14 Kapitlet

Den spetälskes rening. Spetälska på hus.

1. Och HERREN talade till Mose och sade:
2. Detta vare lagen om huru man skall förfara, när den som har haft
spetälska skall renas:

Han skall föras till prästen;
3. och prästen skall gå ut utanför lägret. Om då prästen, när han
beser den spetälske, finner att han är botad från den spetälska
varav han var angripen,
4. så skall prästen bjuda att man för dens räkning, som skall
renas, tager två levande rena fåglar, cederträ, rosenrött garn
och isop.
5. Och prästen skall bjuda att man slaktar den ena fågeln över ett
lerkärl med friskt vatten i.
6. Sedan skall han taga den levande fågeln, så ock cederträet, det
rosenröda garnet och isopen, och detta alltsammans, jämväl den
levande fågeln, skall han doppa i den fågelns blod, som har
blivit slaktad över det friska vattnet.
7. Och han skall stänka sju gånger på den som skall renas från
spetälskan; och sedan han så har renat honom, skall han slappa
den levande fågeln fri ute på marken.
8. Och den som skall renas skall två sina kläder och raka av allt
sitt hår och bada sig i vatten, så bliver han ren och får sedan
gå in i lägret. Dock skall han stanna utanför sitt tält i sju
dagar.
9. Och på sjunde dagen skall han raka av allt sitt hår, både
huvudhåret och skägget och ögonbrynen: allt sitt hår skall han
raka av. Och han skall två sina kläder och bada sin kropp i
vatten, så bliver han ren.
10. Och på åttonde dagen skall han taga två felfria lamm av hankön
och ett årsgammalt felfritt lamm av honkön, så ock tre
tiondedels efa fint mjöl, begjutet med olja, till spisoffer, och
därtill en log olja.
11. Och prästen som förrättar reningen skall ställa den som skall
renas och allt det andra fram inför HERRENS ansikte, vid
ingången till uppenbarelsetältet.
12. Och prästen skall taga det ena lammet och offra det till ett
skuldoffer, jämte tillhörande log olja, och vifta detta såsom
ett viftoffer inför HERRENS ansikte.
13. Och man skall slakta lammet på samma plats där man slaktar synd-
och brännoffersdjuren, på en helig plats; ty skuldoffret tillhör
prästen, likasom syndoffret; det är högheligt.
14. Och prästen skall taga något av skuldoffrets blod, och därmed
skall prästen bestryka högra örsnibben på den som skall renas,
så ock tummen på hans högra hand och stortån på hans högra fot.
15. Sedan skall prästen taga av tillhörande log olja och gjuta i sin
vänstra hand,
16. och prästen skall doppa sitt högra pekfinger i oljan som han har
i sin vänstra hand och stänka något av oljan med sitt finger sju
gånger inför HERRENS ansikte.
17. Och med det som bliver över av oljan i hans hand skall prästen
bestryka högra örsnibben på den som skall renas, så ock tummen
på hans högra hand och stortån på hans högra fot, ovanpå
skuldoffersblodet.
18. Och det som sedan är över av oljan i prästens hand skall han
gjuta på dens huvud, som skall renas; så skall prästen bringa
försoning för honom inför HERRENS ansikte.
19. Därefter skall prästen offra syndoffret och bringa försoning för
den som skall renas, så att han bliver fri ifrån sin orenhet;
sedan skall han slakta brännoffersdjuret.
20. Och prästen skall offra brännoffret på altaret och tillika
spisoffret. När så prästen bringar försoning för honom, då bliver
han ren.

21. Men om han är fattig och icke kan anskaffa så mycket, så skall
han taga allenast ett lamm till skuldoffer, och vifta det för
att bringa försoning för sig, och allenast en tiondedels efa
fint mjöl, begjutet med olja, till spisoffer, och därtill en log
olja,
22. så ock två turturduvor eller två unga duvor, efter som han kan
anskaffa; den ena skall vara till syndoffer, den andra till
brännoffer.
23. Och han skall, för att förklaras ren, bära allt detta till
prästen på åttonde dagen, till uppenbarelsetältets ingång, inför
HERRENS ansikte.
24. Och prästen skall taga skuldofferslammet och tillhörande log
olja, och detta skall prästen vifta såsom ett viftoffer inför
HERRENS ansikte.
25. Och man skall slakta skuldofferslammet, och prästen skall taga
av skuldoffrets blod och bestryka högra örsnibben på den som
skall renas, så ock tummen på hans högra hand och stortån på
hans högra fot.
26. Sedan skall prästen gjuta något av oljan i sin vänstra hand,
27. och prästen skall stänka med sitt högra pekfinger något av oljan
som han har i sin vänstra hand sju gånger inför HERRENS ansikte.
28. Och prästen skall med oljan som han har i sin hand bestryka
högra örsnibben på den som skall renas, så ock tummen på hans
högra hand och stortån på hans högra fot, ovanpå
skuldoffersblodet.
29. Och det som är över av oljan i prästens hand skall han gjuta på
dens huvud, som skall renas, till att bringa försoning för honom
inför HERRENS ansikte.
30. Därefter skall han offra den ena av turturduvorna eller av de
unga duvorna, vad han nu har kunnat anskaffa;
31. efter som han har kunnat anskaffa: skall han offra den ena till
syndoffer och den andra till brännoffer, tillika med
spisoffret. Så skall prästen bringa försoning inför HERRENS
ansikte för den som skall renas.

32. Detta är lagen om den som har varit angripen av spetälska, men
icke kan anskaffa vad som rätteligen hör till hans rening.

33. Och HERREN talade till Mose och Aron och sade:

34. När I kommen in i Kanaans land, som jag vill giva eder till
besittning, och jag låter något hus i det land I fån till
besittning bliva angripet av spetälska,
35. så skall husets ägare gå och anmäla det för prästen och säga:
»Det synes som om mitt hus vore angripet av spetälska.»
36. Då skall prästen bjuda att man, innan prästen går in för att
bese det angripna stället, utrymmer huset, för att icke allt som
är i huset skall bliva orent. Och därefter skall prästen gå in
för att bese huset.
37. Om han då, när han beser det angripna stället, finner att det
angripna stället på husets vägg bildar grönaktiga eller
rödaktiga fördjupningar, som visa sig lägre än den övriga
väggen,
38. så skall prästen gå ut ur huset, till dörren på huset, och
stänga huset för sju dagar.
39. Om då prästen, när han på sjunde dagen kommer igen och beser
det, finner att fläcken har utbrett sig på husets vägg,
40. så skall prästen bjuda att man bryter ut de stenar som äro
angripna, och kastar dem utanför staden på någon oren plats.
41. Men huset skall man skrapa överallt innantill och kasta det
avskrapade murbruket utanför staden på någon oren plats.
42. Och man skall taga andra stenar och sätta in dem i de förras
ställe och taga annat murbruk och rappa huset därmed.
43. Om likväl en fläck åter kommer fram på huset, sedan man har
brutit ut stenarna, och sedan man har skrapat huset, och sedan
det har blivit rappat,
44. så skall prästen gå in och bese det, och om han då finner att
fläcken har utbrett sig på huset, så är detta en elakartad
spetälska på huset, det är orent.
45. Och man skall riva ned huset, med dess stenar och trävirke och
allt murbruk på huset, och föra bort alltsammans utanför staden
till någon oren plats.
46. Och om någon har gått in i huset under den tid det skulle vara
stängt, så skall han vara oren ända till aftonen.
47. Och om någon har legat i huset, skall han två sina kläder, och
om någon har ätit i huset, skall också han två sina kläder.
48. Men om prästen, när han går in och beser huset, finner att
fläcken icke har utbrett sig på huset, sedan det har blivit
rappat, så skall han förklara huset rent, ty då är det onda
hävt.

49. Och han skall till husets rening taga två fåglar, cederträ,
rosenrött garn och isop.
50. Och han skall slakta den ena fågeln över ett lerkärl med friskt
vatten i.
51. Sedan skall han taga cederträet, isopen, det rosenröda garnet
och den levande fågeln, och doppa alltsammans i den slaktade
fågelns blod och det friska vattnet, och stänka på huset sju
gånger.
52. Så skall han rena huset med fågelns blod och det friska vattnet
och med den levande fågeln, cederträet, isopen och det rosenröda
garnet.
53. Och han skall släppa den levande fågeln fri ute på marken
utanför staden. När han så bringar försoning för huset, då
bliver det rent.

54. Detta är lagen om allt slags spetälskesjukdom och
spetälskeskorv,
55. om spetälska på kläder och på hus,
56. om upphöjningar på huden, utslag och ljusa fläckar,
57. till undervisning om när något är orent eller rent. Detta är
lagen om spetälska.
*03/15 Tredje Mosebok (Leviticus), 15 Kapitlet
Tredje Mosebok (Leviticus), 15 Kapitlet

Oren flytning hos man och kvinna.

1. Och HERREN talade till Mose och Aron och sade:
2. Talen till Israels barn och sägen till dem:

3. Om någon får flytning ur sitt kött, så är sådan flytning
oren. Och angående hans orenhet, medan flytningen varar, gäller
följande: Evad hans kött avsöndrar flytningen, eller det
tillsluter sig för flytningen, så är han oren.
4. Allt varpå den sjuke ligger bliver orent, och allt varpå han
sitter bliver orent.
5. Och den som kommer vid det varpå han har legat skall två sina
kläder och bada sig i vatten och vara oren ända till aftonen.
6. Och den som sätter sig på något varpå den sjuke har suttit skall
två sina kläder och bada sig i vatten och vara oren ända till
aftonen.
7. Och den som kommer vid den sjukes kropp skall två sina kläder
och bada sig i vatten och vara oren ända till aftonen.
8. Och om den sjuke spottar på någon som är ren, skall denne två
sina kläder och bada sig i vatten och vara oren ända till
aftonen.
9. Och allt varpå den sjuke sitter när han färdas någonstädes,
bliver orent.
10. Och var och en som kommer vid något, vad det vara må, som har
legat under honom skall vara oren ända till aftonen; och den som
bär bort något sådant skall två sina kläder och bada sig i
vatten och vara oren ända till aftonen.
11. Och var och en som den sjuke kommer vid, utan att hava sköljt
sina händer i vatten, skall två sina kläder och bada sig i
vatten och vara oren ända till aftonen.
12. Och ett lerkärl som den sjuke kommer vid skall sönderslås; men
är det ett träkärl, skall det sköljas med vatten.

13. När den som har flytning bliver ren från sin flytning, skall
han, för att förklaras ren, räkna sju dagar och därefter två
sina kläder, och sedan skall han bada sin kropp i rinnande
vatten, så bliver han ren.
14. Och på åttonde dagen skall han taga sig två turturduvor eller
två unga duvor och komma inför HERRENS ansikte, till
uppenbarelsetältets ingång, och giva dem åt prästen.
15. Och prästen skall offra dem, den ena till syndoffer och den
andra till brännoffer; så skall prästen bringa försoning för
honom inför HERRENS ansikte, till rening från hans flytning.

16. Och om en man har haft sädesutgjutning, så skall han bada hela
sin kropp i vatten och vara oren ända till aftonen.
17. Och allt slags klädnad och allt av skinn, varpå sådan
sädesutgjutning har skett, skall tvås i vatten och vara orent
ända till aftonen.
18. Och när en man har legat hos en kvinna och sädesutgjutning har
skett, så skola de båda bada sig i vatten och vara orena ända
till aftonen.

19. Och när en kvinna har sin flytning, i det att blod avgår ur
hennes kött, skall hon vara oren i sju dagar, och var och en som
kommer vid henne skall vara oren ända till aftonen.
20. Och allt varpå hon ligger under sin månadsrening bliver orent,
och allt varpå hon sitter bliver orent.
21. Och var och en som kommer vid det varpå hon har legat skall två
sina kläder och bada sig i vatten och vara oren ända till
aftonen.
22. Och var och en som kommer vid något varpå hon har suttit skall
två sina kläder och bada sig i vatten och vara oren ända till
aftonen.
23. Och om någon sak lägges på det varpå hon har legat eller suttit,
och någon då kommer vid denna sak, så skall han vara oren ända
till aftonen.
24. Och om en man ligger hos henne, och något av hennes månadsflöde
kommer på honom, skall han vara oren i sju dagar, och allt varpå
han ligger bliver orent.

25. Och om en kvinna har blodflöde under en längre tid, utan att det
är hennes månadsrening, eller om hon har flöde utöver tiden för
sin månadsrening, så skall om henne, så länge hennes orena flöde
varar, gälla detsamma som under hennes månadsreningstid; hon är
oren.
26. Om allt varpå hon ligger, så länge hennes flöde varar, skall
gälla detsamma som om det varpå hon ligger under sin
månadsrening; och allt varpå hon sitter bliver orent, likasom
under hennes månadsrening.
27. Och var och en som kommer vid något av detta bliver oren; han
skall två sina kläder och bada sig i vatten och vara oren ända
till aftonen.

28. Men om hon bliver ren från sitt flöde, skall hon räkna sju dagar
och sedan vara ren.
29. Och på åttonde dagen skall hon taga sig två turturduvor eller
två unga duvor och bära dem till prästen, till
uppenbarelsetältets ingång.
30. Och prästen skall offra den ena till syndoffer och den andra
till brännoffer; så skall prästen bringa försoning för henne
inför HERRENS ansikte, till rening från hennes orena flöde.
31. Så skolen I bevara Israels barn från orenhet, på det att de icke
må dö i sin orenhet, om de orena mitt tabernakel, som står mitt
ibland dem.

32. Detta är lagen om den som har flytning och om den som har
sädesutgjutning, så att han därigenom bliver oren,
33. och om den kvinna som har sin månadsrening, och om den som har
någon flytning, evad det är man eller kvinna, så ock om en man
som ligger hos en oren kvinna.
*03/16 Tredje Mosebok (Leviticus), 16 Kapitlet
Tredje Mosebok (Leviticus), 16 Kapitlet

Den stora försoningsdagen.

1. Och HERREN talade till Mose, sedan Arons två söner voro döda, de
båda som träffats av döden, när de trädde fram inför HERRENS
ansikte.
2. Och HERREN sade till Mose:

Säg till din broder Aron att han icke på vilken tid som helst
får gå in i helgedomen innanför förlåten, framför nådastolen som
är ovanpå arken, på det att han icke må dö; ty i molnskyn vill
jag uppenbara mig över nådastolen[1].
3. Så skall förfaras, när Aron skall gå in i helgedomen: Han skall
taga en ungtjur till syndoffer och en vädur till brännoffer;
4. han skall ikläda sig en helig livklädnad av linne och hava
benkläder av linne över sitt kött, och han skall omgjorda sig
med ett bälte av linne och vira en huvudbindel av linne om sitt
huvud; detta är de heliga kläderna, och innan han ikläder sig
dem, skall han bada sin kropp i vatten.
5. Och av Israels barns menighet skall han mottaga två bockar till
syndoffer och en vädur till brännoffer.
6. Och Aron skall föra fram sin egen syndofferstjur och bringa
försoning för sig och sitt hus.
7. Sedan skall han taga de två bockarna och ställa dem inför
HERRENS ansikte, vid ingången till uppenbarelsetältet.
8. Och Aron skall draga lott om de två bockarna: en lott för HERREN
och en lott för Asasel[2].
9. Och den bock som lotten bestämmer åt HERREN skall Aron föra fram
och offra till syndoffer.
10. Men den bock som lotten bestämmer åt Asasel skall ställas
levande inför HERRENS ansikte, för att försoning må bringas för
honom, på det att han må släppas fri ut till Asasel i öknen.

11. Aron skall alltså föra fram sin syndofferstjur och bringa
försoning för sig och sitt hus, han skall slakta sin
syndofferstjur.
12. Sedan skall han taga ett fyrfat fullt med glöd från altaret som
står inför HERRENS ansikte, och fylla sina händer med stött
välluktande rökelse; och han skall bära in detta innanför
förlåten.
13. Och rökelsen skall han lägga på elden inför HERRENS ansikte, så
att ett moln av rökelse skyler nådastolen, ovanpå
vittnesbördet[3], på det att han icke må dö.
14. Och han skall taga av tjurens blod och stänka med sitt finger
framtill på nådastolen; och framför nådastolen skall han stänka
blodet sju gånger med sitt finger.
15. Sedan skall han slakta folkets syndoffersbock och bära in hans
blod innanför förlåten; och han skall göra med hans blod såsom
han gjorde med tjurens blod: han skall tänka därmed på
nådastolen och framför nådastolen.
16. Så skall han bringa försoning för helgedomen och rena den från
Israels barns orenheter och överträdelser, vad de än må hava
syndat. Och på samma sätt skall han göra ned
uppenbarelsetältet, som har sin plats hos dem mitt ibland deras
orenheter.
17. Och ingen människa får vara i uppenbarelsetältet, från den stund
på han går in för att bringa försoning i helgedomen, ända till
dess han har gått ut. Så skall han bringa försoning för sig och
sitt hus och för Israels hela församling.
18. Sedan skall han gå ut till altaret som står inför HERRENS
ansikte och bringa försoning för det; han skall taga av tjurens
blod och av bockens blod och stryka på altarets horn runt
omkring,
19. och han skall stänka blodet därpå med sitt finger sju gånger,
och rena och helga det från Israels barns orenheter.
20. När han så har fullbordat försoningen för helgedomen,
uppenbarelsetältet och altaret, skall han föra fram den levande
bocken.
21. Och Aron skall lägga båda sina händer på den levande bockens
huvud, och bekänna över honom Israels barns alla missgärningar
och alla deras överträdelser, vad de än må hava syndat; han
skall lägga dem på bockens huvud och genom en man som hålles
redo därtill släppa honom ut i öknen.
22. Så skall bocken bära alla deras missgärningar på sig ut i
vildmarken; man skall släppa bocken ute i öknen.

23. Därefter skall Aron gå in i uppenbarelsetältet och taga av sig
linnekläderna, som han hade iklätt sig när han gick in i
helgedomen; och han skall lämna dem där.
24. Och han skall bada sin kropp i vatten på en helig plats och
ikläda sig sina vanliga kläder; sedan skall han gå ut och offra
sitt eget brännoffer och folkets brännoffer och bringa försoning
för sig och för folket.
25. Och fettet av syndoffersdjuret skall han förbränna på altaret.
26. Men den som släppte bocken ut till Asasel skall två sina kläder
och bada sin kropp i vatten; därefter får han gå in i lägret.
27. Och syndofferstjuren och syndoffersbocken, vilkas blod blev
inburet för att bringa försoning i helgedomen, skola föras bort
utanför lägret, och man skall bränna upp dem i eld med deras hud
och kött och orenlighet.
28. Och den som bränner upp detta skall två sina kläder och bada sin
kropp i vatten; därefter får han gå in i lägret.

29. Och detta skall vara för eder en evärdlig stadga: I sjunde
månaden, på tionde dagen i månaden, skolen I späka eder och icke
göra något arbete, varken infödingen eller främlingen som bor
ibland eder.
30. Ty på den dagen skall försoning bringas för eder, till att rena
eder; från alla edra synder skolen I renas inför HERRENS
ansikte.
31. En vilosabbat skall den vara för eder, och I skolen då späka
eder. Detta skall vara en evärdlig stadga.
32. Och den präst, som har blivit smord och mottagit handfyllning
till att vara präst i sin faders ställe skall bringa denna
försoning; han skall ikläda sig linnekläderna, de heliga
kläderna,
33. och han skall bringa försoning för det allraheligaste och
försoning för uppenbarelsetältet och altaret, och han skall
bringa försoning för prästerna och allt folket i församlingen.

34. Detta skall vara för eder en evärdlig stadga, att försoning
skall bringas för Israels barn, till rening från alla deras
synder, en gång om året.

Och han gjorde såsom HERREN hade bjudit Mose.

[1] Se Nådastolen i Ordförkl.
[2] Se Asasel i Ordförkl.
[3] Se Vittnesbördet i Ordförkl.
*03/17 Tredje Mosebok (Leviticus), 17 Kapitlet
Tredje Mosebok (Leviticus), 17 Kapitlet

Bestämmelser om slakt. Förbud att
förtära blod, så ock kött av självdöda
eller rivna djur.

1. Och HERREN talade till Mose och sade:
2. Tala till Aron och hans söner och alla Israels barn och säg till
dem Detta är vad HERREN har bjudit och sagt:

3. Om någon av Israels hus, i lägret eller utanför lägret, slaktar
ett fäkreatur eller ett lamm eller en get,
4. utan att föra fram djuret till uppenbarelsetältets ingång för
att frambära det såsom en offergåva åt HERREN framför HERRENS
tabernakel, så skall detta tillräknas den mannen såsom
blodskuld, ty blod har han utgjutit, och den mannen skall
utrotas ur sitt folk.
5. Därför skola Israels barn föra sina slaktdjur, som de pläga
slakta ute på marken, fram till HERREN, till uppenbarelsetältets
ingång, till prästen, och där slakta dem såsom tackoffer åt
HERREN.
6. Och prästen skall stänka blodet på HERRENS altare, vid ingången
till uppenbarelsetältet, och förbränna fettet till en
välbehaglig lukt för HERREN.
7. Och de skola icke mer offra sina slaktoffer åt de onda andar som
de i trolös avfällighet löpa efter. Detta skall vara en evärdlig
stadga för dem från släkte till släkte.

8. Och du skall säga till dem:

Om någon av Israels hus, eller av främlingarna som bo ibland
dem, offrar ett brännoffer eller ett slaktoffer
9. och icke för det fram till uppenbarelsetältets ingång för att
offra det åt HERREN, så skall den mannen utrotas ur sin släkt.

10. Och om någon av Israels hus, eller av främlingarna som bo ibland
dem, förtär något blod, så skall jag vända mitt ansikte mot
honom som förtär blodet och utrota honom ur hans folk.
11. Ty allt kötts själ är i blodet, och jag har givit eder det till
altaret, till att bringa försoning för edra själar; ty blodet är
det som bringar försoning, genom själen som är däri.
12. Därför säger jag till Israels barn: Ingen av eder skall förtära
blod; och främlingen som bor ibland eder skall icke heller
förtära blod.

13. Och om någon av Israels barn, eller av främlingarna som bo
ibland dem, fäller ett villebråd av fyrfotadjur eller en fågel,
sådant som får ätas, så skall han låta blodet rinna ut och
övertäcka det med jord.
14. Ty så är det med allt kötts själ, att blodet är det som
innehåller själen; därför säger jag till Israels barn: I skolen
icke förtära något kötts blod. Ty blodet är allt kötts själ; var
och en som förtär det skall utrotas.
15. Och var och en som äter ett självdött eller ihjälrivet djur,
evad han är inföding eller främling, skall två sina kläder och
bada sig i vatten och vara oren ända till aftonen; då bliver han
ren.
16. Men om han icke tvår sina kläder och icke badar sin kropp kommer
han att bära på missgärning.
*03/18 Tredje Mosebok (Leviticus), 18 Kapitlet
Tredje Mosebok (Leviticus), 18 Kapitlet

Förbjudna leder. Onaturlig beblandelse.

1. Och HERREN talade till Mose och sade:
2. Tala till Israels barn och säg till dem:

Jag är HERREN, eder Gud.
3. I skolen icke göra såsom man gör i Egyptens land, där I haven
bott. Ej heller skolen I göra såsom man gör i Kanaans land, dit
jag vill föra eder; I skolen icke vandra efter deras stadgar.
4. Efter mina rätter skolen I göra och mina stadgar skolen I hålla,
och skolen vandra efter dem. Jag är HERREN, eder Gud.
5. Ja, I skolen hålla mina stadgar och rätter, ty den människa som
gör efter dem skall leva genom dem. Jag är HERREN.

6. Ingen bland eder skall komma vid någon kvinna som år hans nära
blodsförvant och blotta hennes blygd. Jag är HERREN.
7. Du skall icke blotta din faders blygd genom att blotta din
moders blygd; hon är din moder, du skall icke blotta hennes
blygd.
8. Du skall icke blotta någon annan kvinnas blygd, som är din
faders hustru, ty det är din faders blygd.
9. Du skall icke blotta din systers blygd, evad hon är din faders
dotter eller din moders dotter, evad hon är född hemma eller
född ute.
10. Du skall icke blotta din sondotters eller din dotterdotters
blygd, ty det är din egen blygd.
11. Du skall icke blotta din faders hustrus dotters blygd, ty hon är
av din faders släkt, hon är din syster.
12. Du skall icke blotta din faders systers blygd; hon är din faders
nära blodsförvant.
13. Du skall icke blotta din moders systers blygd, ty hon är din
moders nära blodsförvant.
14. Du skall icke blotta din faders broders blygd: vid hans hustru
skall du icke komma; hon är din faders syster.
15. Du skall icke blotta din svärdotters blygd; hon är din sons
hustru, hennes blygd skall du icke blotta.
16. Du skall icke blotta din broders hustrus blygd, ty det är din
broders blygd.
17. Du skall icke blotta en kvinnas blygd och tillika hennes
dotters; du skall icke heller taga till hustru hennes sondotter
eller dotterdotter och blotta dennas blygd, de äro ju nära
blodsförvanter; sådant vore en skändlighet.
18. Och du skall icke till hustru taga en kvinna jämte hennes
syster, så att du uppväcker fiendskap mellan dem, i det att du
blottar den enas blygd och tillika den andras, medan den förra
lever.

19. Du skall icke komma vid en kvinna och blotta hennes blygd, när
hon är oren under sin månadsrening.
20. Med din nästas hustru skall du icke beblanda dig, så att du
genom henne bliver oren.
21. Du skall icke giva någon av dina avkomlingar till offer åt
Molok; du skall icke ohelga din Guds namn. Jag är HERREN.
22. Du skall icke ligga hos en man såsom man ligger hos en kvinna;
det är en styggelse.
23. Du skall icke beblanda där med något djur, så att du genom detta
bliver oren. Och ingen kvinna skall hava att skaffa med något
djur, så att hon beblandar sig därmed; det är en
vederstygglighet.

24. I skolen icke orena eder med något av allt detta, ty med allt
sådant hava de hedningar orenat sig, som jag fördriver för eder.
25. Därigenom har landet blivit orenat, och jag har på det hemsökt
dess missgärning, så att landet har utspytt sina inbyggare.
26. Så hållen då I mina stadgar och rätter, och ingen av eder, evad
han är inföding eller en främling som bor ibland eder, må göra
någon av alla dessa styggelser.
27. Ty alla dessa styggelser hava landets inbyggare, som hava varit
där före eder, bedrivit, så att landet har blivit orenat.
28. Gören intet sådant, på det att landet icke må utspy eder, om I
så orenen det, likasom det utspyr det folk som har bott där före
eder.
29. Ty var och en som gör någon av alla dessa styggelser skall
utrotas ur sitt folk, ja, var och en som gör sådant.
30. Iakttagen därför vad jag har bjudit eder iakttaga, så att I icke
gören efter någon av de styggeliga stadgar som man har följt
före eder, och så orenen eder genom dem. Jag är HERREN, eder
Gud.
*03/19 Tredje Mosebok (Leviticus), 19 Kapitlet
Tredje Mosebok (Leviticus), 19 Kapitlet

Helighetsregler.

1. Och HERREN talade till Mose och sade:
2. Tala till Israels barns hela menighet och säg till dem:

I skolen vara heliga, ty jag, HERREN, eder Gud, är helig.
3. Var och en av eder frukte sin moder och sin fader. Mina sabbater
skolen I hålla. Jag är HERREN, eder Gud.
4. I skolen icke vända eder till avgudar och icke göra eder gjutna
gudar. Jag är HERREN, eder Gud.

5. När I viljen offra tackoffer åt HERREN, skolen I offra det på
sådant sätt att I bliven välbehagliga.
6. Samma dag I offren det skall det ätas, eller ock den följande
dagen; men det som bliver över till tredje dagen skall brännas
upp i eld.
7. Om det ätes på tredje dagen, så är det en vederstygglighet; det
bliver då icke välbehagligt.
8. Den som äter därav kommer att bära på missgärning, ty han har
ohelgat det som var helgat åt HERREN, och han skall utrotas ur
sin släkt.

9. När I inbärgen skörden av edert land, skall du icke skörda
intill yttersta kanten av din åker, icke heller skall du göra
någon axplockning efter din skörd.
10. Och i din vingård skall du icke göra någon efterskörd, och de
avfallna druvorna i din vingård skall du icke plocka upp; du
skall lämna detta kvar åt den fattige och åt främlingen. Jag är
HERREN, eder Gud.

11. I skolen icke stjäla eller ljuga eller begå något svek mot
varandra.
12. I skolen icke svärja falskt vid mitt namn; då ohelgar du din
Guds namn. Jag är HERREN.
13. Du skall icke med orätt avhända din nästa något, eller taga
något ifrån honom med våld. Du skall icke förhålla dagakarlen
hans lön över natten till morgonen.
14. Du skall icke uttala förbannelser över en döv, och för en blind
skall du icke lägga något varpå han kan falla; du skall frukta
din Gud. Jag är HERREN.

15. I skolen icke göra orätt i domen; du skall icke hava anseende
till den ringes person, ej heller vara partisk för den mäktige;
du skall döma din nästa rätt.
16. Du skall icke gå med förtal bland dina fränder; du skall icke
stå efter din nästas blod. Jag är HERREN.
17. Du skall icke hava hat till din broder i ditt hjärta, men väl må
du tillrättavisa din nästa, så att du icke för hans skull kommer
att bära på synd.
18. Du skall icke hämnas och icke hysa agg mot någon av ditt folk,
utan du skall älska din nästa såsom dig själv. Jag är HERREN.

19. Mina stadgar skolen I hålla: Du skall icke låta två slags djur
av din boskap para sig med varandra; din åker skall du icke beså
med två slags säd; en klädnad av två olika slags garn får icke
komma på dig.

20. Om en man har legat hos en kvinna och beblandat sig med henne,
och hon är trälinna i en annan mans våld, och hon icke har
blivit friköpt eller frigiven, så skola de straffas, men icke
dödas, eftersom hon icke var fri.
21. Och han skall föra fram sitt skuldoffer inför HERREN, till
uppenbarelsetältets ingång, en skuldoffersvädur.
22. När så prästen medelst skuldoffersväduren bringar försoning för
honom inför HERRENS ansikte för den synd han har begått, då
bliver den synd han har begått honom förlåten.

23. När I kommen in i landet och planteren träd av olika slag med
ätbar frukt, skolen I anse deras frukt såsom deras förhud. I tre
år skolen I hålla dem för oomskurna och icke äta av dem;
24. men under det fjärde året skall all deras frukt vara helgad till
HERRENS lov,
25. och först under det femte skolen I äta deras frukt. Så skolen I
göra, för att de må giva så mycket större avkastning åt
eder. Jag är HERREN, eder Gud.

26. I skolen icke äta något med blod i. I skolen icke befatta eder
med spådom eller teckentyderi.
27. I skolen icke rundklippa kanten av edert huvudhår, ej heller
skall du avstympa kanten av ditt skägg.
28. I skolen icke göra något märke på eder kropp för någon död, ej
heller bränna in skrifttecken på eder. Jag är HERREN.
29. Du skall icke ohelga din dotter med att låta henne bliva en
sköka, på det att icke landet må förfalla i skökoväsende och
bliva uppfyllt av skändlighet.
30. Mina sabbater skolen I hålla, och för min helgedom skolen I hava
fruktan. Jag är HERREN.
31. I skolen icke vända eder till andar som tala genom besvärjare
eller spåmän. Söken icke sådana, så att I bliven orena genom
dem. Jag är HERREN, eder Gud.

32. För ett grått huvud skall du stå upp, och den gamle skall du
ära; du skall frukta din Gud. Jag är HERREN.

33. När en främling bor hos eder i edert land, skolen I icke
förtrycka honom.
34. Främlingen som bor hos eder skall räknas såsom en inföding bland
eder, du skall älska honom såsom dig själv; I haven ju själva
varit främlingar i Egyptens land. Jag är HERREN, eder Gud.
35. I skolen icke göra orätt i domen, icke i fråga om mått, vikt
eller mål.
36. Riktig våg, riktiga vikter, riktig efa, riktigt hin-mått skolen
I hava. Jag är HERREN, eder Gud, som har fört eder ut ur
Egyptens land.
37. Så skolen I nu hålla alla mina stadgar och alla mina rätter och
göra efter dem. Jag är HERREN.
*03/20 Tredje Mosebok (Leviticus), 20 Kapitlet
Tredje Mosebok (Leviticus), 20 Kapitlet

Straffbestämmelser.

1. Och HERREN talade till Mose och sade:
2. Du skall ock säga till Israels barn:

Om någon av Israels barn, eller av främlingarna som bo i Israel,
giver någon av sina avkomlingar åt Molok, så skall han straffas
med döden; folket i landet skall stena honom.
3. Och jag skall vända mitt ansikte mot den mannen och utrota honom
ur hans folk, därför att han har givit en av sina avkomlingar åt
Molok, och därmed orenat min helgedom och ohelgat mitt heliga
namn.
4. Om folket i landet ser genom fingrarna med den mannen, när han
giver en av sina avkomlingar åt Molok, så att de icke döda
honom,
5. då skall jag själv vända mitt ansikte mot den mannen och mot
hans släkt; och honom och alla dem som hava följt honom och i
trolös avfällighet lupit efter Molok skall jag utrota ur deras
folk.
6. Och om någon vänder sig till andar som tala genom besvärjare
eller spåmän, för att i trolös avfällighet löpa efter dem, så
skall jag vända mitt ansikte mot honom och utrota honom ur hans
folk.

7. Så skolen I nu hålla eder heliga, och vara heliga; ty jag är
HERREN, eder Gud.
8. Och I skolen hålla mina stadgar och göra efter dem. Jag är
HERREN, som helgar eder.

9. Om någon uttalar förbannelser över sin fader eller sin moder,
skall han straffas med döden; över sin fader och sin moder har
han uttalat förbannelser, blodskuld låder vid honom.

10. Om någon begår äktenskapsbrott med en annan mans hustru, om han
begår äktenskapsbrott med sin nästas hustru, så skola de
straffas med döden, både mannen och kvinnan som hava begått
äktenskapsbrottet.
11. Om någon ligger hos en kvinna som är hans faders hustru, så
blottar han sin faders blygd; de skola båda straffas med döden,
blodskuld låder vid dem.
12. Om någon ligger hos sin svärdotter, så skola de båda straffas
med döden; de hava bedrivit en vederstygglighet, blodskuld låder
vid dem.
13. Om en man ligger hos en annan man såsom man ligger hos en
kvinna, så göra de båda en styggelse; de skola straffas med
döden, blodskuld låder vid dem.
14. Om någon till hustru tager en kvinna och tillika hennes moder,
så är det en skändlighet; man skall bränna upp både honom och
dem i eld, för att icke någon skändlighet må finnas bland eder.
15. Om en man beblandar sig med något djur, så skall han straffas
med döden, och djuret skolen I dräpa.
16. Och om en kvinna kommer vid något djur och beblandar sig därmed,
så skall du dräpa både kvinnan och djuret; de skola straffas med
döden, blodskuld låder vid dem.
17. Om någon tager till hustru sin syster, sin faders dotter eller
sin moders dotter, och ser hennes blygd och hon ser hans blygd,
så är det en skamlig gärning, och de skola utrotas inför sitt
folks ögon; han har blottat sin systers blygd, han bär på
missgärning.
18. Om någon ligger hos en kvinna som har sin månadsrening och
blottar hennes blygd, i det att han avtäcker hennes brunn och
hon blottar sitt blods brunn, så skola de båda utrotas ur sitt
folk.
19. Du skall icke blotta din moders systers eller din faders systers
blygd. Ty den så gör avtäcker sin nära blodsförvants blygd; de
komma att bära på missgärning.
20. Om någon ligger hos sin farbroders hustru, så blottar han sin
farbroders blygd; de komma att bära på synd, barnlösa skola de
dö.
21. Om någon tager sin broders hustru, så är det en oren gärning;
han blottar då sin broders blygd, barnlösa skola de bliva.

22. Så skolen I nu hålla alla mina stadgar och alla mina rätter och
stadgar och göra efter dem, för att landet icke må utspy eder,
det land dit jag vill föra eder, så att I fån bo där.
23. Och I skolen icke vandra efter det folks stadgar, som jag vill
fördriva för eder; ty just därför att de hava bedrivit allt
sådant, har jag blivit led vid dem.
24. Och därför har jag sagt till eder I skolen besitta deras land,
ty jag skall giva eder det till besittning, ett land som flyter
av mjölk och honung. Jag är HERREN, eder Gud, som har avskilt
eder från andra folk.

25. Gören alltså skillnad mellan rena fyrfotadjur och orena, och
mellan rena fåglar och orena, så att I icke gören eder själva
till styggelse för de fyrfotadjurs eller fåglars skull eller för
de kräldjurs, skull på marken, som jag har avskilt, för att I
skolen hålla dem för orena.
26. I skolen vara mig heliga, ty jag, HERREN, är helig, och jag har
avskilt eder från andra folk, för att I skolen höra mig till.

27. När någon, man eller kvinna, befattar sig med andebesvärjelse
eller spådom, skall denne straffas med döden; man skall stena
honom, blodskuld låder vid honom.
*03/21 Tredje Mosebok (Leviticus), 21 Kapitlet
Tredje Mosebok (Leviticus), 21 Kapitlet

Helighetsregler för prästerna.

1. Och HERREN sade till Mose: Säg till prästerna, Arons söner, säg
till dem så:

En präst får icke ådraga sig orenhet genom någon död bland sina
fränder,
2. utom genom sina närmaste blodsförvanter: sin moder, sin fader,
sin dotter, sin broder; son, sin dotter, sin broder;
3. så ock genom sin syster, om hon var jungfru och stod honom
närmare och icke tillhörde någon man, i sådant fall må han
ådraga sig orenhet genom henne.
4. Eftersom han är en herre bland sina fränder, får han icke ådraga
sig orenhet och göra sig ohelig.
5. Prästerna skola icke raka någon del av sitt huvud skallig eller
avraka kanten av sitt skägg eller rista något märke på sin
kropp.
6. De skola vara helgade åt sin Guds och må icke ohelga sin Guds
namn, ty de bära fram HERRENS eldsoffer sin Guds spis; därför
skola de heliga.
7. Ingen av dem skall taga till hustru en sköka eller en vanärad
kvinna, ej heller skall någon taga till hustru en kvinna som har
blivit förskjuten av sin man, ty prästen är helgad åt sin Gud.
8. Därför skall du akta honom helig, ty han bär fram din Guds spis;
han skall vara dig helig, ty jag, HERREN, som helgar eder, är
helig.
9. Om en prästs dotter ohelgar sig genom skökolevnad, så ohelgar
hon sin fader; hon skall brännas upp i eld.

10. Den som är överstepräst bland sina bröder, den på vilkens huvud
smörjelseoljan har blivit utgjuten, och som har mottagit
handfyllning till att ikläda sig prästkläderna, han skall icke
hava sitt hår oordnat, ej heller riva sönder sina kläder;
11. och han skall icke gå in till någon död; icke ens genom sin
fader eller genom sin moder får han ådraga sig orenhet.
12. Och ur helgedomen skall han icke gå ut, på det att han icke må
ohelga sin Guds helgedom, ty hans Guds smörjelseolja, varmed han
har blivit invigd, är på honom. Jag är HERREN.
13. Till hustru skall han taga en kvinna som är jungfru.
14. En änka eller en förskjuten hustru eller en vanärad kvinna, en
sköka -- en sådan får han icke taga, utan en jungfru bland sina
fränder skall han taga till hustru,
15. för att han icke må ohelga sin livsfrukt bland sina fränder; ty
jag är HERREN, som helgar honom.

16. Och HERREN talade till Mose och sade:
17. Tala till Aron och säg: Av dina avkomlingar i kommande släkten
skall ingen som har något lyte träda fram för att frambära sin
Guds spis.
18. Ingen skall träda fram, som har något lyte, varken en blind
eller en halt, eller en som har lyte i ansiktet, eller som har
någon lem för stor,
19. ingen som har brutit arm eller ben,
20. ingen som är puckelryggig eller förkrympt, eller som har fel på
ögat, eller som har skabb eller annat utslag, eller som är
snöpt.
21. Av prästen Arons avkomlingar skall ingen som har något lyte gå
fram för att frambära HERRENS eldsoffer; han har ett lyte, han
skall icke gå fram för att frambära sin Guds spis.
22. Sin Guds spis må han äta, både det som är högheligt och det som
är heligt,
23. men eftersom han har ett lyte, skall han icke gå in till
förlåten, ej heller skall han gå fram till altaret, på det att
han icke må ohelga mina heliga ting; ty jag är HERREN, som
helgar dem.

24. Och Mose talade detta till Aron och hans söner och alla Israels
barn.
*03/22 Tredje Mosebok (Leviticus), 22 Kapitlet
Tredje Mosebok (Leviticus), 22 Kapitlet

Ytterligare regler för prästerna.
Föreskrifter om djuroffren.

1. Och HERREN talade till Mose och sade:

2. Tala till Aron och hans söner och säg att de skola hålla sig
ifrån de heliga gåvor som Israels barn bära fram åt mig, på det
att de icke må ohelga mitt heliga namn. Jag är HERREN.
3. Säg till dem: Om i kommande släkten någon av edra avkomlingar,
medan orenhet låder vid honom, kommer vid de heliga gåvor som
Israels barn bära fram åt HERREN, så skall han utrotas ur min
åsyn Jag är HERREN.
4. Om någon av Arons avkomlingar är spetälsk eller har flytning,
skall han icke äta av de heliga gåvorna, förrän han har blivit
ren; ej heller den som kommer vid någon som har blivit oren
genom en död, eller den som har haft sädesutgjutning;
5. ej heller den som kommer vid något slags smådjur genom vilket
man bliver oren, eller vid en människa genom vilken man bliver
oren, på vad sätt denna än må hava blivit oren.
6. Den som kommer vid något sådant, han skall vara oren ända till
aftonen, och skall icke äta av de heliga gåvorna, förrän han har
badat sin kropp i vatten.
7. Men när solen har gått ned, är han ren, och sedan må han äta av
de heliga gåvorna, ty det är hans spis.
8. Ett självdött eller ihjälrivet djur skall han icke äta, så att
han därigenom bliver oren. Jag är HERREN.
9. De skola iakttaga vad jag har bjudit dem iakttaga, på det att de
icke för det heligas skull må komma att bära på synd och träffas
av döden därför att de ohelga det. Jag är HERREN, som helgar
dem.

10. Ingen främmande får äta av det heliga; en inhysesman hos prästen
eller en hans legodräng skall icke äta av det heliga.
11. Men när en präst har köpt en träl för sina penningar, må denne
äta därav, så ock den träl som är född i hans hus; dessa må äta
av hans spis.
12. När en prästs dotter har blivit en främmande mans hustru, skall
hon icke äta av det heliga som gives till offergärd.
13. Men om en prästs dotter har blivit änka eller blivit förskjuten,
och hon är utan livsfrukt, och hon så kommer åter till sin
faders hus och är där såsom i sin ungdom, då må hon äta av sin
faders spis; men ingen främmande får äta därav.
14. Och om någon ouppsåtligen äter av det heliga, skall han lägga
femtedelen därtill och giva prästen ersättning för det heliga.
15. Prästerna skola icke ohelga de heliga gåvorna, det som Israels
barn göra såsom gärd åt HERREN,
16. och därigenom draga över dem missgärning och skuld, när de äta
av deras heliga gåvor; ty jag är HERREN, som helgar dem.

17. Och HERREN talade till Mose och sade:
18. Tala till Aron och hans söner och alla Israels barn och säg till
dem: Om någon av Israels hus eller av främlingarna i Israel vill
offra något offer, vare sig det är ett löftesoffer eller ett
frivilligt offer som de vilja offra åt HERREN såsom brännoffer,
så skolen I göra det på sådant sätt att I bliven välbehagliga;
19. offret skall vara ett felfritt handjur, av fäkreaturen eller av
fåren eller av getterna;
20. I skolen icke därtill taga ett djur som har något lyte, ty genom
ett sådant bliven I icke välbehagliga.
21. Och när någon vill offra ett tackoffer åt HERREN av fäkreaturen
eller av småboskapen, vare sig det gäller att fullgöra ett
löfte, eller det gäller ett frivilligt offer, då skall det vara
felfritt far att bliva välbehagligt; intet lyte får finnas
därpå.
22. Det som är blint eller brutet eller stympat eller sårigt, eller
det som har skabb eller annat utslag sådant skolen I icke offra
åt HERREN; eldsoffer av sådant skolen I icke lägga på altaret åt
HERREN.
23. Ett djur av fäkreaturen eller av småboskapen, som har någon lem
för stor eller för liten, må du väl offra såsom frivilligt
offer, men såsom löftesoffer bliver det icke välbehagligt.
24. Och I skolen icke offra åt HERREN något som har blivit snöpt
genom klämning eller krossning eller avslitning eller
utskärning; sådant skolen I icke göra i edert land.
25. Icke heller av en utlännings hand skolen I mottaga och offra
sådana djur till eder Guds spis, ty de äro skadade, de hava ett
lyte; genom sådana bliven I icke välbehagliga.

26. Och HERREN talade till Mose och sade:

27. När en kalv eller ett får eller en get har blivit född, skall
djuret dia sin moder i sju dagar. Men allt ifrån den åttonde
dagen är det välbehagligt såsom eldsoffersgåva åt HERREN.
28. I skolen icke slakta något djur, vare sig av fäkreaturen eller
av småboskapen, på samma dag som dess avföda.

29. När I viljen offra ett lovoffer åt HERREN, skolen I offra det på
sådant sätt att I bliven välbehagliga.
30. Det skall ätas samma dag; I skolen icke lämna något därav kvar
till följande morgon. Jag är HERREN.

31. I skolen hålla mina bud och göra efter dem. Jag är HERREN.

32. I skolen icke ohelga mitt heliga namn, ty jag vill bliva helgad
bland Israels barn. Jag är HERREN, som helgar eder,
33. han som har fört eder ut ur Egyptens land, för att jag skall
vara eder Gud. Jag är HERREN.
*03/23 Tredje Mosebok (Leviticus), 23 Kapitlet
Tredje Mosebok (Leviticus), 23 Kapitlet

Stadgar för högtiderna.

1. Och HERREN talade till Mose och sade:
2. Tala till Israels barn och säg till dem:

Dessa äro HERRENS högtider, vilka I skolen utlysa såsom heliga
sammankomster; mina högtider äro dessa:
3. Sex dagar skall arbete göras, men på sjunde dagen är vilosabbat,
en dag för helig sammankomst; intet arbete skolen I då göra. Det
är HERRENS sabbat, var I än ären bosatta.

4. Dessa äro HERRENS högtider, de heliga sammankomster som I skolen
utlysa på bestämda tider:
5. I första månaden, på fjortonde dagen i månaden, vid aftontiden,
är HERRENS påsk.
6. Och på femtonde dagen i samma månad är HERRENS osyrade bröds
högtid; då skolen I äta osyrat bröd, i sju dagar.
7. På den första dagen skolen I hålla en helig sammankomst; ingen
arbetssyssla skolen I då göra.
8. Och I skolen offra eldsoffer åt HERREN i sju dagar. På den
sjunde dagen skall åter hållas en helig sammankomst; ingen
arbetssyssla skolen I då göra.

9. Och HERREN talade till Mose och sade:
10. Tala till Israels barn och säg till dem:

När I kommen in i det land som jag vill giva eder, och I
inbärgen dess skörd, då skolen I bära till prästen den kärve som
är förstlingen av eder skörd.
11. Och den kärven skall han vifta inför HERRENS ansikte, för att I
mån bliva välbehagliga; dagen efter sabbaten skall prästen vifta
den.
12. Och på den dag då I låten vifta kärven skolen I offra ett
felfritt årsgammalt lamm till brännoffer åt HERREN,
13. och såsom spisoffer därtill två tiondedels efa fint mjöl,
begjutet med olja, ett eldsoffer åt HERREN till en välbehaglig
lukt, och såsom drickoffer därtill en fjärdedels hin vin.
14. Och intet av det nya, varken bröd eller rostade ax eller korn av
grönskuren säd, skolen I äta förrän på denna samma dag, icke
förrän I haven burit fram offergåvan åt eder Gud. Detta skall
vara en evärdlig stadga för eder från släkte till släkte, var I
än ären bosatta.

15. Sedan skolen I räkna sju fulla veckor från dagen efter sabbaten,
från den dag då I buren fram viftofferskärven;
16. femtio dagar skolen I räkna intill dagen efter den sjunde
sabbaten; då skolen I bära fram ett offer av den nya grödan åt
HERREN.
17. Från de orter där I bon skolen I bära fram viftoffersbröd, två
kakor av två tiondedels efa fint mjöl, bakade med surdeg: en
förstlingsgåva åt HERREN.
18. Och jämte brödet skolen I föra fram sju felfria årsgamla lamm,
en ungtjur och två vädurar, till att offras såsom brännoffer åt
HERREN, med tillhörande spisoffer och drickoffer: ett eldsoffer
till en välbehaglig lukt för HERREN.
19. Därtill skolen I offra en bock till syndoffer och två årsgamla
lamm till tackoffer.
20. Och prästen skall vifta dem såsom ett viftoffer inför HERRENS
ansikte, jämte förstlingsbröden som bäras fram tillika med de
båda lammen de skola vara helgade åt HERREN och tillhöra
prästen.
21. Och till denna samma dag skolen I utlysa en helig sammankomst
att hållas av eder; ingen arbetssyssla skolen I då göra. Detta
skall vara en evärdlig stadga för eder från släkte till släkte,
var I än ären bosatta.

22. Och när I inbärgen skörden av edert land, skall du icke skörda
intill yttersta kanten av din åker, icke heller skall du göra
någon axplockning efter din skörd, du skall lämna detta kvar åt
den fattige och åt främlingen. Jag är HERREN, eder Gud.

23. Och HERREN talade till Mose och sade:
24. Tala till Israels barn och säg: I sjunde månaden, på första
dagen i månaden, skolen I hålla sabbatsvila, en högtid med
basunklang, till att bringa eder i åminnelse inför HERREN, en
helig sammankomst.
25. Ingen arbetssyssla skolen I då göra, och I skolen offra
eldsoffer åt HERREN.

26. Och HERREN talade till Mose och sade:
27. Men på tionde dagen i samma sjunde månad är försoningsdagen; då
skolen I hålla en helig sammankomst, och I skolen då späka eder;
och I skolen offra eldsoffer åt HERREN.
28. Och I skolen intet arbete göra på denna samma dag, ty det är en
försoningsdag, då försoning bringas för eder inför HERRENS, eder
Guds, ansikte.
29. Och var och en som icke späker sig på denna samma dag skall
utrotas ur sin släkt.
30. Och var och en som gör något arbete på denna samma dag, honom
skall jag förgöra ur hans folk.
31. Intet arbete skolen I då göra Detta skall vara en evärdlig
stadga för eder från släkte till släkte, var I än ären bosatta.
32. En vilosabbat skall den vara för eder, och I skolen då späka
eder. På nionde dagen i månaden, om aftonen, skolen I hålla
denna eder sabbatsvila, från afton till afton.

33. Och HERREN talade till Mose och sade:
34. Tala till Israels barn och säg:

På femtonde dagen i samma sjunde månad är HERRENS
lövhyddohögtid, i sju dagar.
35. På den första dagen skall man hålla en helig sammankomst; ingen
arbetssyssla skolen I då göra.
36. I sju dagar skolen I offra eldsoffer åt HERREN. På den åttonde
dagen skolen I hålla en helig sammankomst och skolen offra
eldsoffer åt HERREN. Då är högtidsförsamling; ingen arbetssyssla
skolen I då göra.

37. Dessa äro HERRENS högtider, vilka I skolen utlysa såsom heliga
sammankomster, och på vilka I skolen offra eldsoffer åt HERREN,
brännoffer och spisoffer, slaktoffer och drickoffer, var dag de
för den dagen bestämda offren --
38. detta förutom HERRENS sabbater, och förutom edra övriga gåvor,
och förutom alla edra löftesoffer, och förutom alla frivilliga
offer som I given åt HERREN.

39. Men på femtonde dagen i sjunde månaden, när I inbärgen
avkastningen av landet, skolen I fira HERRENS högtid, i sju
dagar. På den första dagen är sabbatsvila, på den åttonde dagen
är ock sabbatsvila.
40. Och I skolen på den första dagen taga frukt av edra skönaste
träd, kvistar av palmer och grenar av lummiga träd och av
pilträd, och skolen så vara glada i sju dagar inför HERRENS,
eder Guds, ansikte.

41. I skolen fira denna högtid såsom en HERRENS högtid sju dagar om
året. Detta skall vara en evärdlig stadga för eder från släkte
till släkte; i sjunde månaden skolen I fira den.
42. Då skolen I bo i lövhyddor i sju dagar; alla de som äro
infödingar i Israel skola bo i lövhyddor,
43. för att edra efterkommande må veta huru jag lät Israels barn bo
i lövhyddor, när jag förde dem ut ur Egyptens land Jag är
HERREN, eder Gud.

44. Och Mose talade till Israels barn om dessa HERRENS högtider.
*03/24 Tredje Mosebok (Leviticus), 24 Kapitlet
Tredje Mosebok (Leviticus), 24 Kapitlet

Föreskrifter om den gyllene ljusstaken
och om skådebröden. En gudsförsmädare
stenad. Strafflagar.

1. Och HERREN talade till Mose och sade:

2. Bjud Israels barn att bära till dig ren olja, av stötta oliver,
till ljusstaken, så att lamporna dagligen kunna sättas upp.
3. Utanför den förlåt som hänger framför vittnesbördet[1], i
uppenbarelsetältet, skall Aron beständigt sköta den, från
aftonen till morgonen, inför HERRENS ansikte. Detta skall vara
en evärdlig stadga för eder från släkte till släkte.
4. Lamporna på den gyllene ljusstaken skall han beständigt sköta
inför HERRENS ansikte.

5. Och du skall taga fint mjöl och därav baka tolv kakor; var kaka
skall innehålla två tiondedels efa.
6. Och du skall lägga upp dem i två rader, sex i var rad, på det
gyllene bordet inför HERRENS ansikte.
7. Och på vardera raden skall du lägga ren rökelse, för att denna
må utgöra själva altaroffret av bröden, ett eldsoffer åt
HERREN.
8. Sabbatsdag efter sabbatsdag skall man beständigt lägga upp dem
inför HERRENS ansikte: en gärd av Israels barn, till ett evigt
förbund.
9. De skola tillhöra Aron och hans söner och skola ätas av dem på
en helig plats, ty de äro högheliga och äro hans evärdliga rätt
av HERRENS eldsoffer.

10. Och en man som var son till en israelitisk kvinna, men till
fader hade en egyptisk man, gick ut bland Israels barn; och den
israelitiska kvinnans son och en israelitisk man kommo i träta
med varandra i lägret.
11. Och den israelitiska kvinnans son smädade Namnet[2] och hädade.
Då förde de honom fram till Mose. Och hans moder hette Selomit,
dotter till Dibri, av Dans stam.
12. Och de satte honom i förvar, för att de skulle få hans dom
bestämd efter HERRENS befallning.
13. Och HERREN talade till Mose och sade:
14. För ut hädaren utanför lägret; sedan må alla som hörde det lägga
sina händer på hans huvud, och må så hela menigheten stena
honom.
15. Och till Israels barn skall du tala och säga: Om någon hädar sin
Gud, kommer han att bära på synd.
16. Och den som smädar HERRENS namn skall straffas med döden; hela
menigheten skall stena honom. Evad det är en främling eller en
inföding som smädar Namnet, skall han dödas.

17. Om någon slår ihjäl någon människa, skall han straffas med
döden;
18. och den som slår ihjäl ett boskapsdjur skall ersätta det: liv
för liv.
19. Och om någon vållar att hans nästa får ett lyte, så skall man
göra mot honom såsom han själv har gjort:
20. bruten lem för bruten lem, öga för öga, tand för tand; samma
lyte han har vållat att en annan fick skall han själv få.
21. Den som slår ihjäl ett boskapsdjur skall ersätta det, och den
som slår ihjäl en människa skall dödas.
22. En och samma lag skall gälla för eder, den skall gälla lika väl
för främlingen som för infödingen; ty jag är HERREN, eder Gud.

23. Och Mose talade detta till Israels barn; och de förde ut hädaren
utanför lägret och stenade honom. Alltså gjorde Israels barn
såsom HERREN hade bjudit Mose.

[1] Se Vittnesbördet i Ordförkl.
[2] Se Herren i Ordförkl.
*03/25 Tredje Mosebok (Leviticus), 25 Kapitlet
Tredje Mosebok (Leviticus), 25 Kapitlet

Sabbatsår och jubelår.

1. Och HERREN talade till Mose på Sinai berg och sade:
2. Tala till Israels barn och säg till dem:

När I kommen in i det land som jag vill giva eder, skall landet
hålla sabbat åt HERREN.
3. I sex år skall du beså din åker, och i sex år skära din vingård
och inbärga avkastningen av landet,
4. men under det sjunde året skall landet hava vilosabbat, en
HERRENS sabbat; då skall du icke beså din åker och icke skära
din vingård.
5. Vad som växer upp av spillsäden efter din skörd skall du icke
skörda, och de druvor som växa på dina oskurna vinträd skall du
icke avbärga. Det skall vara ett sabbatsvilans år för landet.
6. Och vad landets sabbat ändå giver skolen I hava till föda: du
själv, din tjänare och din tjänarinna, din daglönare och din
inhysesman, de som bo hos dig.
7. Din boskap och de vilda djuren i ditt land skola ock hava sin
föda av all dess avkastning.

8. Och du skall räkna sju årsveckor, det är sju gånger sju år, så
att tiden för de sju årsveckorna bliver fyrtionio år.
9. Då skall du i sjunde månaden, på tionde dagen i månaden, låta
blåsa i larmbasun; på försoningsdagen skolen I blåsa i basun
över hela edert land.
10. Och I skolen helga det femtionde året och utropa frihet i landet
för alla dess inbyggare. Det skall vara ett jubelår för eder;
var och en av eder skall då återfå sin arvsbesittning, var och
en av eder skall återfå sin släktegendom.
11. Ett jubelår skall detta femtionde år vara för eder; då skolen I
icke så något, och vad som då växer upp av spillsäden skolen I
icke skörda, och I skolen då icke avbärga edra oskurna vinträd.
12. Ty det är ett jubelår; heligt skall det vara för eder. Från
själva marken skolen I hämta eder föda, av dess avkastning.

13. Under ett sådant jubelår skall var och en av eder återfå sin
arvsbesittning.
14. Om I alltså säljer något åt eder nästa eller köpen något av eder
nästa, skolen I icke göra varandra orätt:
15. efter antalet år från jubelåret skall du betala din nästa, efter
antalet årsgrödor skall han få betalning av dig.
16. Alltefter som åren äro flera skall du betala högre pris, och
alltefter som åren äro färre skall du betala lägre pris; ty ett
visst antal grödor är det han säljer till dig.
17. I skolen icke göra varandra orätt du skall frukta din Gud; ty
jag är HERREN, eder Gud.
18. Och I skolen göra efter mina stadgar, och mina rätter skolen I
hålla och skolen göra efter dem; då skolen I bo trygga i landet.
19. Och landet skall giva sin frukt, så att I haven nog att äta, och
I skolen bo trygga däri.
20. Och om I frågen: »Vad skola vi äta under det sjunde året, om vi
icke få så och icke få inbärga vår gröda?»,
21. så mån I veta att jag skall bjuda min välsignelse komma över
eder under det sjätte året, så att det giver gröda för de tre
åren.
22. Och ännu när I under det åttonde året sån, skolen I hava av den
gamla grödan att äta; ända till dess att grödan på det nionde
året har kommit in, skolen I hava gammalt att äta.

23. När I säljen jord, skolen I icke sälja den för evärdlig tid, ty
landet är mitt; I ären ju främlingar och gäster hos mig.
24. I hela det land I fån till besittning skolen I medgiva rätt att
återbörda jordegendom.
25. Om din broder råkar i armod och säljer något av sin
arvsbesittning, så må hans närmaste bördeman komma till honom
och återbörda det brodern har sålt.
26. Och om någon icke har någon bördeman, men han själv kommer i
tillfälle att anskaffa vad som behöves för att återbörda,
27. så skall han räkna efter, huru många år som hava förflutit ifrån
försäljningen, och betala lösen för de återstående åren åt den
man till vilken han sålde, och han skall så återfå sin
besittning.
28. Men om han icke förmår anskaffa vad som behöves till att betala
honom, så skall det han har sålt förbliva i köparens hand intill
jubelåret. Men på jubelåret skall det frånträdas, och han skall
då återfå sin besittning.

29. Om någon säljer ett boningshus i en stad som är omgiven med
murar, så skall han hava rätt att återbörda det innan ett år har
förflutit, sedan han sålde det; hans rätt att återbörda det är
då inskränkt till viss tid.
30. Men om det icke har blivit återbördat, förrän hela året är ute,
så skall huset, om det ligger i en stad som är omgiven med
murar, förbliva köparens och hans efterkommandes egendom för
evärdlig tid; det skall då icke frånträdas på jubelåret.
31. Men hus i sådana byar som icke hava murar omkring sig skola
räknas till landets åkermark; de skola kunna återbördas, och på
jubelåret skola de frånträdas.
32. Dock skola leviterna inom de städer som äro deras arvsbesittning
hava evärdlig rätt att återbörda husen i städerna
33. Också om någon annan av leviterna inlöser det sålda huset i den
stad där han har sin besittning, skall det dock frånträdas på
jubelåret; ty husen i levitstäderna äro leviternas
arvsbesittning bland Israels barn.
34. Och ett fält som är utmark omkring någon av deras städer får
icke säljas, ty det är deras evärdliga besittning.

35. Om din broder råkar i armod och kommer på obestånd hos dig, så
skall du taga dig an honom; såsom en främling eller en
inhysesman skall han få leva hos dig.
36. Du skall icke ockra på honom eller taga ränta, ty du skall
frukta din Gud, och du skall låta din broder leva hos dig.
37. Du skall icke lämna honom dina penningar på ocker eller lämna
honom av dina livsmedel mot ränta.
38. Jag är HERREN, eder Gud, som har fört eder ut ur Egyptens land,
för att giva eder Kanaans land och vara eder Gud.

39. Om din broder råkar i armod hos dig och säljer sig åt dig, skall
du icke låta honom göra trälarbete;
40. såsom en daglönare och en inhysesman skall han vara hos dig;
intill jubelåret skall han tjäna hos dig.
41. Då skall du giva honom fri, honom själv och hans barn med honom;
och han skall återfå sin släktegendom, sin fädernebesittning
skall han återfå.
42. Ty de äro mina tjänare, som jag har fört ut ur Egyptens land; de
skola icke säljas såsom man säljer trälar.
43. Du skall icke med hårdhet bruka din makt över dem; du skall
frukta din Gud.
44. Men om du vill skaffa dig en verklig träl eller trälinna, så
skall du köpa en sådan träl eller trälinna från hedningarna som
bo runt omkring eder.
45. I mån ock köpa sådana ibland barnen till inhysesmännen som bo
hos eder och bland personer av deras släkt, som I haven hos
eder, och som äro födda i edert land; sådana skola förbliva eder
egendom.
46. Och dem mån I hava att lämna såsom arv åt edra barn efter eder,
till egendom och besittning; dem kunnen I hava till trälar
evärdligen. Men ibland edra bröder, Israels barn, skall ingen
med hårdhet bruka sin makt över den andre.

47. Om en främling eller en inhysesman hos dig kommer till välstånd,
och en din broder råkar i armod hos honom och säljer sig åt
främlingen som bor inhyses hos dig, eller eljest åt någon som
tillhör en främlingssläkt,
48. så skall han sedan, efter det att han har sålt sig, kunna lösas
ut; någon av hans bröder må lösa honom;
49. eller ock må hans farbroder eller hans farbroders son lösa
honom, eller må någon annan nära blodsförvant av hans släkt lösa
honom; eller om han kommer i tillfälle därtill, må han själv
lösa sig.
50. Därvid skall han, jämte den som har köpt honom, räkna efter,
huru lång tid som har förflutit ifrån det år då han sålde sig åt
honom till jubelåret; och det pris för vilket han såldes skall
uppskattas efter årens antal; hans arbetstid hos honom skall
beräknas till samma värde som en daglönares.
51. Om ännu många år äro kvar, skall han såsom lösen för sig betala
en motsvarande del av det penningbelopp som han köptes för.
52. Om däremot allenast få år återstå till jubelåret, så skall han
räkna efter detta, sig till godo, och betala lösen för sig efter
antalet av sina år.
53. Såsom en daglönare som är lejd för år skall man behandla honom
ingen må inför dina ögon med hårdhet bruka sin makt över honom.
54. Men om han icke bliver löst på något av de nämnda sätten, så
skall han på jubelåret givas fri, han själv och hans barn med
honom.
55. Ty Israels barn äro mina tjänare; de äro mina tjänare, som jag
har fört ut ur Egyptens land. Jag är HERREN, eder Gud.
*03/26 Tredje Mosebok (Leviticus), 26 Kapitlet
Tredje Mosebok (Leviticus), 26 Kapitlet

Varning för avguderi. Löftet till dem
som hålla lagen, hotelser mot dess
överträdare.

1. I skolen icke göra eder några av gudar, ej heller uppresa åt
eder något beläte eller någon stod, eller uppsätta i edert land
stenar med inhuggna bilder, för att tillbedja vid dem; ty jag är
HERREN, eder Gud.
2. Mina sabbater skolen I hålla, och för min helgedom skolen I hava
fruktan. Jag är HERREN.

3. Om I vandren efter mina stadgar och hållen mina bud och gören
efter dem,
4. så skall jag giva eder regn i rätt tid, så att jorden giver sin
gröda och träden på marken bära sin frukt.
5. Och trösktiden skall hos eder räcka intill vinbärgningen, och
vinbärgningen skall räcka intill såningstiden, och I skolen hava
bröd nog att äta och skolen bo trygga i edert land.
6. Och jag skall skaffa frid i landet, och I skolen få ro, och
ingen skall förskräcka eder. Jag skall göra slut på vilddjuren i
landet, och intet svärd skall gå fram genom edert land.
7. I skolen jaga edra fiender framför eder, och de skola falla för
edra svärd.
8. Fem av eder skola jaga hundra framför sig, och hundra av eder
skola jaga tiotusen, och edra fiender skola falla för edra
svärd.
9. Och jag skall vända mig till eder och göra eder fruktsamma och
för öka eder, och jag skall upprätthålla mitt förbund med eder.
10. Och gammal gröda, som länge har legat inne, skolen I hava att
äta; I skolen nödgas skaffa den gamla undan för den nya.
11. Och jag skall uppresa min boning mitt ibland eder, och min själ
skall icke försmå eder.
12. Jag skall vandra mitt ibland eder och vara eder Gud, och I
skolen vara mitt folk.
13. Jag är HERREN, eder Gud, som förde eder ut ur Egyptens land, för
att I icke skullen vara trälar där; och jag har brutit sönder
edert ok och låtit eder gå med upprätt huvud.

14. Men om I icke hören mig och icke gören efter alla dessa bud,
15. om I förkasten mina stadgar, och om edra själar försmå mina
rätter, så att I icke gören efter alla mina bud, utan bryten
mitt förbund,
16. då skall ock jag handla på samma sätt mot eder: jag skall
hemsöka eder med förskräckliga olyckor, med tärande sjukdom och
feber, så att edra ögon försmäkta och eder själ förtvinar; och I
skolen förgäves så eder säd, ty edra fiender skola äta den.
17. Jag skall vända mitt ansikte mot eder, och I skolen bliva slagna
av edra fiender; och de som hata eder skola råda över eder, och
I skolen fly, om ock ingen förföljer eder.

18. Om I, detta oaktat, icke hören mig, så skall jag tukta eder
sjufalt värre för edra synders skull.
19. Jag skall krossa eder stolta makt. Jag skall låta eder himmel
bliva såsom järn och eder jord såsom koppar.
20. Och eder möda skall vara förspilld, ty eder jord skall icke giva
sin gröda, och träden i landet skola icke bära sin frukt.

21. Om I ändå vandren mig emot och icke viljen höra mig, så skall
jag slå eder sjufalt värre, såsom edra synder förtjäna.
22. Jag skall sända över eder vilddjur, som skola döda edra barn och
fördärva eder boskap och minska edert eget antal, så att edra
vägar bliva öde.

23. Om I, detta oaktat, icke låten varna eder av mig, utan vandren
mig emot,
24. så skall också jag vandra eder emot och slå eder sjufalt för
edra synders skull.
25. Jag skall låta eder drabbas av ett hämndesvärd, som skall hämnas
mitt förbund, och I skolen nödgas församla eder i städerna; men
där skall jag sända pest bland eder, och I skolen bliva givna i
fiendehand.
26. Jag skall så fördärva edert livsuppehälle, att edert bröd skall
kunna bakas i en enda ugn av tio kvinnor, och edert bröd skall
lämnas ut efter vikt, och när I äten, skolen I icke bliva mätta.

27. Om I, detta oaktat, icke hören mig, utan vandren mig emot,
28. så skall också jag i vrede vandra eder emot och tukta eder
sjufalt för edra synders skull.
29. I skolen nödgas äta edra söners kött och äta edra döttrars kött.
30. Jag skall ödelägga edra offerhöjder och utrota edra solstoder;
jag skall kasta edra döda kroppar på edra eländiga avgudars döda
kroppar, ty min själ skall försmå eder.
31. Och jag skall göra edra städer till ruiner och föröda edra
helgedomar, och jag skall icke mer med välbehag känna lukten av
edra offer.
32. Jag skall själv ödelägga landet, så att edra fiender, som bo
däri, skola häpna däröver.
33. Men eder skall jag förströ bland hedningarna, och jag skall
förfölja eder med draget svärd; så skall edert land bliva en
ödemark, och edra städer skola bliva ruiner.

34. Då skall landet få gottgörelse för sina sabbater, då, under hela
den tid det ligger öde och I ären i edra fienders land. Ja, då
skall landet hålla sabbat och giva gottgörelse för sina
sabbater.
35. Hela den tid det ligger öde skall det hålla sabbat och få den
vila det icke fick på edra sabbater, då I bodden däri.
36. Och åt dem som bliva kvar av eder skall jag giva försagda
hjärtan i deras fienders länder, så att de jagas på flykten av
ett prasslande löv som röres av vinden, och fly, såsom flydde de
för svärd, och falla, om ock ingen förföljer dem.
37. Och de skola stupa på varandra, likasom för svärd, om ock ingen
förföljer dem. Ja, I skolen icke kunna hålla stånd mot edra
fiender.
38. I skolen förgås bland hedningarna, och edra fienders land skall
förtära eder.
39. Och de som bliva kvar av eder skola försmäkta i edra fienders
land, genom sin egen missgärning, och försmäkta tillika genom
sina fäders missgärning, likasom dessa hava gjort.

40. Och de skola nödgas bekänna den missgärning de själva hava
begått, och den deras fäder hava begått, genom att handla
trolöst mot mig, och huru de hava vandrat mig emot
41. -- varför också jag måste vandra dem emot och föra dem bort i
deras fienders land -- ja, då skola deras oomskurna hjärtan
nödgas ödmjuka sig, då skola de få umgälla sin missgärning.
42. Och då skall jag tänka på mitt förbund med Jakob, då skall jag
ock tänka på mitt förbund med Isak och på mitt förbund med
Abraham, och på landet skall jag tänka.
43. Ty landet måste bliva övergivet av dem och så få gottgörelse för
sina sabbater genom att bliva öde när folket är borta, och
själva skola de få umgälla sin missgärning, därför, ja, därför
att de förkastade mina rätter, och därför att deras själar
försmådde mina stadgar.
44. Men detta oaktat skall jag, medan de äro i sina fienders land,
icke så förkasta eller försmå dem, att jag förgör dem och bryter
mitt förbund med dem; ty jag är HERREN, deras Gud.
45. Nej, till fromma för dem skall jag tänka på förbundet med
förfäderna, som jag förde ut ur Egyptens land, inför
hedningarnas ögon, på det att jag skulle vara deras Gud. Jag är
HERREN.

46. Dessa äro de stadgar och rätter och lagar som HERREN fastställde
mellan sig och Israels barn, på Sinai berg genom Mose.
*03/27 Tredje Mosebok (Leviticus), 27 Kapitlet
Tredje Mosebok (Leviticus), 27 Kapitlet

Löfteslösen och tionde.

1. Och HERREN talade till Mose och sade:
2. Tala till Israels barn och säg till dem:

Om någon skall fullgöra ett löfte, ett sådant varvid du har att
bestämma värdet på personer som lovas åt HERREN, så gäller
följande:
3. Om värdet skall bestämmas för en man som är mellan tjugu och
sextio år gammal, så skall du bestämma detta till femtio siklar
silver, efter helgedomssikelns vikt.
4. Om frågan gäller en kvinna, så skall du bestämma värdet till
trettio siklar.
5. Om frågan gäller någon som är mellan fem år och tjugu år gammal,
så skall det värde du bestämmer vara för mankön tjugu siklar och
för kvinnkön tio siklar.
6. Om frågan gäller någon som är mellan en månad och fem år gammal,
så skall det värde du bestämmer vara för mankön fem siklar
silver och för kvinnkön tre siklar silver.
7. Om frågan gäller någon som är sextio år gammal eller därutöver,
så skall det värde du bestämmer vara, om det är en man, femton
siklar, men för en kvinna skall det vara tio siklar.
8. Är någon i sådant armod att han icke kan betala det värde du
bestämmer, så skall han ställas fram inför prästen, och prästen
skall då bestämma ett värde för honom; efter vad den som har
gjort löftet kan anskaffa skall prästen bestämma värdet för
honom.

9. Om frågan gäller boskap, av de lag man får bära fram såsom offer
åt HERREN, så skall allt sådant, när man har givit det åt
HERREN, vara heligt;
10. man skall icke utväxla eller utbyta det, vare sig ett bättre mot
ett sämre eller ett sämre mot ett bättre. Om någon likväl
utbyter ett djur mot ett annat, så skall både det förra och det
som har blivit lämnat i utbyte vara heligt.
11. Men om frågan gäller något slags orent djur, ett sådant som man
icke får bära fram såsom offer åt HERREN, så skall djuret
ställas fram inför prästen;
12. och prästen skall bestämma dess värde, alltefter som det är
bättre eller sämre. Såsom du -- prästen -- bestämmer det, så
skall det vara.
13. Och om ägaren vill lösa djuret, så skall han till det värde du
har bestämt lägga femtedelen av värdet.

14. Om någon helgar sitt hus, för att det skall vara helgat åt
HERREN, så skall prästen bestämma dess värde, alltefter som det
är bättre eller sämre. Såsom prästen bestämmer dess värde, så
skall det förbliva.
15. Och om den som har helgat sitt hus vill lösa det, så skall han
till det värde i penningar du har bestämt lägga femtedelen
därav; då bliver det hans.

16. Om någon helgar åt HERREN ett stycke åker av sin arvsbesittning
så skall du bestämma dess värde efter utsädet därpå: mot var
homer utsädeskorn skola svara femtio siklar silver.
17. Om han helgar sin åker ända från jubelåret, så skall det
förbliva vid det värde du bestämmer.
18. Men om han helgar sin åker efter jubelåret, då skall prästen åt
honom beräkna penningvärdet efter antalet av de år som återstå
till nästa jubelår; och ett motsvarande avdrag skall göras på
det värde du förut har bestämt.
19. Och om den som har helgat åkern vill lösa den, så skall han till
det värde i penningar du har bestämt lägga femtedelen därav; då
förbliver den hans.
20. Om han icke löser åkern, men säljer den åt någon annan, så får
åkern sedan icke lösas,
21. utan när åkern frånträdes på jubelåret, skall den vara helgad åt
HERREN, likasom en tillspillogiven åker; hans arvsbesittning
tillfaller då prästen.

22. Om någon helgar åt HERREN en åker som han har köpt, en som icke
hör till hans arvsbesittning,
23. så skall prästen åt honom räkna ut beloppet av det bestämda
värdet intill jubelåret; och han skall samma dag erlägga detta
värde, som du har bestämt; det skall vara helgat åt HERREN.
24. Men på jubelåret skall åkern återgå till den av vilken den har
blivit köpt, och vilkens arvejord den är.
25. Och när du bestämmer något värde, skall det alltid bestämmas i
helgedomssiklar, sikeln räknad till tjugu gera.

26. Men det som är förstfött ibland boskap, och som tillhör HERREN
redan såsom förstfött, det skall ingen helga; vare sig det är
ett djur av fäkreaturen eller ett djur av småboskapen, tillhör
det redan HERREN
27. Men om frågan gäller något orent djur, så skall man lösa det
efter det värde du bestämmer och lägga femtedelen av värdet
därtill. Om det icke löses, så skall det säljas efter det värde
du bestämmer.

28. Och om frågan gäller något tillspillogivet, vad någon har givit
till spillo åt HERREN av sin egendom, det må vara en människa
eller ett boskapsdjur eller den åker som är hans arvsbesittning,
så får sådant varken säljas eller lösas; allt tillspillogivet är
högheligt och tillhör HERREN.
29. En människa som har blivit tillspillogiven får aldrig lösas; en
sådan måste dödas.

30. Och all tionde av jorden, vare sig av säden på jorden eller av
trädens frukt, tillhör HERREN; den är helgad åt HERREN.
31. Om någon vill lösa något av sin tionde, så skall han lägga
femtedelen av värdet därtill.
32. Och vad beträffar tionde av fäkreatur eller av småboskap, allt
som går under herdestaven, så skall av allt detta vart tionde
djur vara helgat åt HERREN;
33. man skall icke efterforska om det är bättre eller sämre, och man
får icke utbyta det. Om någon likväl utbyter djuret, så skall
både detta och det som har blivit lämnat i utbyte vara heligt;
det får icke lösas.
34. Dessa äro de bud som HERREN på Sinai berg gav Israels barn genom
Mose.
@c -*- 1917 -*-
*04/ Fjärde Mosebok (Numeri)
*04/01 Fjärde Mosebok (Numeri), 1 Kapitlet
Fjärde Mosebok (Numeri), 1 Kapitlet

Mönstring av Israels stammar i Sinais
öken.

1. Och HERREN talade till Mose i Sinais öken, i uppenbarelsetältet,
på första dagen i andra månaden av det andra året efter deras
uttåg ur Egyptens land; han sade:
2. »Räknen antalet av Israels barn, deras hela menighet, efter
deras släkter och efter deras familjer, vart namn räknat
särskilt, allt mankön, var person för sig;
3. alla stridbara män i Israel, de män som äro tjugu år gamla eller
därutöver, dem skolen I inmönstra efter deras häravdelningar, du
och Aron.
4. I skolen därvid taga till eder en man av var stam, den som är
huvudman för sin stams familjer.
5. Och dessa äro namnen på de män som skola biträda eder: av Ruben:
Elisur, Sedeurs son;
6. av Simeon: Selumiel, Surisaddais son;
7. av Juda: Naheson, Amminadabs son;
8. av Isaskar: Netanel, Suars son;
9. av Sebulon: Eliab, Helons son;
10. av Josefs barn: av Efraim: Elisama, Ammihuds son; av Manasse:
Gamliel, Pedasurs son;
11. av Benjamin: Abidan, Gideonis son;
12. av Dan: Ahieser, Ammisaddais son;
13. av Aser: Pagiel, Okrans son;
14. av Gad: Eljasaf, Deguels son;
15. av Naftali: Ahira, Enans son.»
16. Dessa voro ombud för menigheten, hövdingar för sina
fädernestammar, huvudmän för Israels ätter.

17. Och Mose och Aron togo till sig dessa namngivna män;
18. och sedan de hade församlat hela menigheten på första dagen i
andra månaden, blev folket infört i förteckningen efter sina
släkter och efter sina familjer, vart namn räknat särskilt, de
som voro tjugu år gamla eller därutöver, var person för sig,
19. allt såsom HERREN hade bjudit Mose; och han mönstrade dem i
Sinais öken.

20. Och avkomlingarna av Rubens, Israels förstföddes, söner,
upptecknade efter sina släkter och efter sina familjer, vart
namn räknat särskilt, var person för sig, alla av mankön som
voro tjugu år gamla eller därutöver, alla stridbara män,
21. så många av Rubens stam som inmönstrades, utgjorde fyrtiosex
tusen fem hundra.

22. Avkomlingarna av Simeons söner, upptecknade efter sina släkter
och efter sina familjer, så många som inmönstrades, vart namn
räknat särskilt, var person för sig, alla av mankön som voro
tjugu år gamla eller därutöver, alla stridbara män,
23. så många av Simeons stam som inmönstrades, utgjorde femtionio
tusen tre hundra.

24. Avkomlingarna av Gads söner, upptecknade efter sina släkter och
efter sina familjer, vart namn räknat särskilt, de som voro
tjugu år gamla eller därutöver, alla stridbara män,
25. så många av Gads stam som inmönstrades, utgjorde fyrtiofem tusen
sex hundra femtio.

26. Avkomlingarna av Judas söner, upptecknade efter sina släkter och
efter sina familjer, vart namn räknat särskilt, de som voro
tjugu år gamla eller därutöver, alla stridbara män,
27. så många av Juda stam som inmönstrades, utgjorde sjuttiofyra
tusen sex hundra.

28. Avkomlingarna av Isaskars söner, upptecknade efter sina släkter
och efter sina familjer, vart namn räknat särskilt, de som voro
tjugu år gamla eller därutöver, alla stridbara män,
29. så många av Isaskars stam son inmönstrades, utgjorde femtiofyra
tusen fyra hundra.

30. Avkomlingarna av Sebulons söner upptecknade efter sina släkter
och efter sina familjer, vart namn räknat särskilt, de som voro
tjugu år gamla eller därutöver, alla stridbara män,
31. så många av Sebulons stam som inmönstrades, utgjorde femtiosju
tusen fyra hundra.

32. Avkomlingarna av Josefs söner:

Avkomlingarna av Efraims söner, upptecknade efter sina släkter
och efter sina familjer, vart namn räknat särskilt, de som voro
tjugu år gamla eller därutöver, alla stridbara män,
33. så många av Efraims stam som inmönstrades; utgjorde fyrtio tusen
fem hundra.

34. Avkomlingarna av Manasses söner, upptecknade efter sina släkter
och efter sina familjer, vart namn räknat särskilt, de som voro
tjugu år gamla eller därutöver, alla stridbara män,
35. så många av Manasse stam som inmönstrades, utgjorde trettiotvå
tusen två hundra.

36. Avkomlingarna av Benjamins söner, upptecknade efter sina släkter
och efter sina familjer, vart namn räknat särskilt, de som voro
tjugu år gamla eller därutöver, alla stridbara män,
37. så många av Benjamins stam som inmönstrades, utgjorde trettiofem
tusen fyra hundra.

38. Avkomlingarna av Dans söner, upptecknade efter sina släkter och
efter sina familjer, vart namn räknat särskilt, de som voro
tjugu år gamla eller därutöver, alla stridbara män,
39. så många av Dans stam som inmönstrades, utgjorde sextiotvå tusen
sju hundra.

40. Avkomlingarna av Asers söner, upptecknade efter sina släkter och
efter sina familjer, vart namn räknat särskilt, de som voro
tjugu år gamla eller därutöver, alla stridbara män,
41. så många av Asers stam som inmönstrades, utgjorde fyrtioett
tusen fem hundra.

42. Avkomlingarna av Naftalis söner, upptecknade efter sina släkter
och efter sina familjer, vart namn räknat särskilt, de som voro
tjugu år gamla eller därutöver, alla stridbara män,
43. så många av Naftali stam som inmönstrades, utgjorde femtiotre
tusen fyra hundra.

44. Dessa voro de inmönstrade, de som blevo inmönstrade av Mose och
Aron och Israels hövdingar, tolv män, som företrädde var och en
sin stamfamilj.
45. Och alla de av Israels barn som inmönstrades, efter deras
familjer, de som voro tjugu år gamla eller därutöver, alla
stridbara män i Israel,
46. alla dessa inmönstrade utgjorde sex hundra tre tusen fem hundra
femtio.
47. Men leviterna i sin fädernestam blevo icke inmönstrade med de
övriga.

48. Ty HERREN talade till Mose och sade:
49. Levi stam allenast skall du icke inmönstra, och du skall icke
räkna antalet av dem med de övriga israeliterna;
50. utan du skall förordna leviterna att förestå vittnesbördets
tabernakel med alla dess redskap och alla dess tillbehör. De
skola bära tabernaklet och alla dess redskap och göra tjänst
därvid; och runt omkring tabernaklet skola de hava sitt läger.
51. När tabernaklet skall bryta upp, skola leviterna nedtaga det,
och när tabernaklet skall slås upp, skola leviterna uppsätta
det; men om någon främmande kommer därvid, skall han dödas.
52. De övriga israeliterna skola lägra sig var och en i sitt läger,
och var och en under sitt baner, efter sina häravdelningar;
53. men leviterna skola lägra sig runt omkring vittnesbördets
tabernakel, för att icke förtörnelse må komma över Israels barns
menighet; och leviterna skola iakttaga vad som är att iakttaga
vid vittnesbördets tabernakel.

54. Och Israels barn gjorde så; de gjorde i alla stycken såsom
HERREN hade bjudit Mose.

*04/02 Fjärde Mosebok (Numeri), 2 Kapitlet
Fjärde Mosebok (Numeri), 2 Kapitlet

Föreskrifter om stammarnas plats i
lägret och under tåget.

1. Och HERREN talade till Mose och Aron och sade:
2. Israels barn skola lägra sig var och en under sitt baner, vid de
fälttecken som höra till deras särskilda familjer; runt omkring
uppenbarelsetältet skola de lägra sig så, att de hava det
framför sig.

3. På framsidan, österut, skall Juda lägra sig under sitt baner,
efter sina häravdelningar: Juda barns hövding Naheson,
Amminadabs son
4. med de inmönstrade som utgöra hans här, sjuttiofyra tusen sex
hundra man.
5. Bredvid honom skall Isaskars stam lägra sig: Isaskars barns
hövding Netanel, Suars son,
6. med de inmönstrade som utgöra hans här, femtiofyra tusen fyra
hundra man.
7. Därnäst Sebulons stam: Sebulons barns hövding Eliab, Helons son,
8. med de inmönstrade som utgöra hans här, femtiosju tusen fyra
hundra man.
9. De inmönstrade som tillhöra Juda läger utgöra alltså tillsammans
ett hundra åttiosex tusen fyra hundra man, delade i sina
häravdelningar. De skola vid uppbrott tåga främst.

10. Ruben skall lägra sig under sitt baner söderut, efter sina
häravdelningar: Rubens barns hövding Elisur, Sedeurs son,
11. med de inmönstrade som utgöra hans här, fyrtiosex tusen fem
hundra man.
12. Bredvid honom skall Simeons stam lägra sig: Simeons barns
hövding Selumiel, Surisaddais son,
13. med de inmönstrade som utgöra hans här, femtionio tusen tre
hundra man.
14. Därnäst Gads stam: Gads barns hövding Eljasaf, Reguels son
15. med de inmönstrade som utgöra hans här, fyrtiofem tusen sex
hundra femtio man.
16. De inmönstrade som tillhöra Rubens läger utgöra alltså
tillsammans ett hundra femtioett tusen fyra hundra femtio man,
delade i sina häravdelningar. Och de skola vid uppbrott tåga i
andra rummet.

17. Sedan skall uppenbarelsetältet med leviternas läger hava sin
plats i tåget, mitt emellan de övriga lägren. I den ordning de
lägra sig skola de ock tåga, var och en på sin plats, under sina
baner.

18. Efraim skall lägra sig under sitt baner västerut, efter sina
häravdelningar: Efraims barns hövding Elisama, Ammihuds son,
19. med de inmönstrade som utgöra hans här, fyrtio tusen fem hundra
man.
20. Bredvid honom skall Manasse stam lägra sig: Manasse barns
hövding Gamliel, Pedasurs son,
21. med de inmönstrade som utgöra hans här, trettiotvå tusen två
hundra man.
22. Därnäst Benjamins stam: Benjamins barns hövding Abidan, Gideonis
son,
23. med de inmönstrade som utgöra hans här, trettiofem tusen fyra
hundra man.
24. De inmönstrade som tillhöra Efraims läger utgöra alltså
tillsammans ett hundra åtta tusen ett hundra man, delade i sina
häravdelningar. Och de skola vid uppbrott tåga i tredje rummet.

25. Dan skall lägra sig under sitt baner norrut, efter sina
häravdelningar: Dans barns hövding Ahieser, Ammisaddais son,
26. med de inmönstrade som utgöra hans här, sextiotvå tusen sju
hundra man.
27. Bredvid honom skall Asers stam lägra sig: Asers barns hövding
Pagiel, Okrans son,
28. med de inmönstrade som utgöra hans har, fyrtioett tusen fem
hundra man.
29. Därnäst Naftali stam: Naftali barns hövding Ahira, Enans son,
30. med de inmönstrade som utgöra hans här, femtiotre tusen fyra
hundra man.
31. De inmönstrade som tillhöra Dans läger utgöra alltså tillsammans
ett hundra femtiosju tusen sex hundra man. De skola vid uppbrott
tåga sist, under sina baner.

32. Dessa voro, efter sina familjer, de av Israels barn som
inmönstrades. De som inmönstrades i lägren, efter sina
häravdelningar, utgjorde tillsammans sex hundra tre tusen fem
hundra femtio man.
33. Men leviterna blevo icke inmönstrade med de övriga israeliterna,
ty så hade HERREN: bjudit Mose.

34. Och Israels barn gjorde så; alldeles så, som HERREN hade bjudit
Mose, lägrade de sig under sina baner, och så tågade de ock, var
och en i sin släkt, efter sin familj.

*04/03 Fjärde Mosebok (Numeri), 3 Kapitlet
Fjärde Mosebok (Numeri), 3 Kapitlet

Räkning av leviterna och av de
förstfödde. Föreskrifter om leviternas
tjänstgöring vid helgedomen.

1. Detta är berättelsen om Arons och Moses släkt, vid den tid då
HERREN talade med Mose på Sinai berg.
2. Dessa äro namnen på Arons söner: Nadab, den förstfödde, och
Abihu, Eleasar och Itamar.
3. Dessa voro namnen på Arons söner, de smorda prästerna, som hade
mottagit handfyllning till att vara präster.
4. Men Nadab och Abihu föllo döda ned inför HERRENS ansikte, när de
framburo främmande eld inför HERRENS ansikte i Sinais öken; och
de hade inga söner. Sedan voro Eleasar och Itamar präster under
sin fader Aron.

5. Och HERREN talade till Mose och sade:
6. Levi stam skall du låta få tillträde hit; du skall låta dem stå
inför prästen Aron för att betjäna honom.
7. De skola iakttaga vad han har att iakttaga, och vad hela
menigheten har att iakttaga, inför uppenbarelsetältet, i det att
de förrätta tjänsten vid tabernaklet.
8. Och de skola hava vården om alla uppenbarelsetältets tillbehör,
och iakttaga vad Israels barn hava att iakttaga, i det att de
förrätta tjänsten vid tabernaklet.
9. Alltså skall du giva leviterna åt Aron och hans söner; de skola
vara honom givna såsom gåva av Israels barn.
10. Men Aron och hans söner skall du anbefalla att iakttaga vad som
hör till deras prästämbete. Om någon främmande kommer därvid,
skall han dödas.
11. Och HERREN talade till Mose och sade:
12. Se, jag har själv bland Israels barn uttagit leviterna i stället
för allt förstfött bland Israels barn, allt som öppnar
moderlivet, så att leviterna skola tillhöra mig.
13. Ty mig tillhör allt förstfött; på den dag då jag slog allt
förstfött i Egyptens land helgade jag åt mig allt förstfött i
Israel, såväl människor som boskap. Mig skola de tillhöra. Jag
är HERREN.

14. Och HERREN talade till Mose i Sinais öken och sade:
15. Mönstra Levi barn, efter deras familjer och efter deras släkter;
alla av mankön som äro en månad gamla eller därutöver skall du
inmönstra.
16. och Mose inmönstrade dem efter HERRENS befallning, såsom honom
hade blivit bjudet.
17. Och dessa voro Levis söner, efter deras namn: Gerson, Kehat och
Merari.
18. Och dessa voro namnen på Gersons söner, efter deras släkter:
Libni och Simei.
19. Och Kehats söner efter sina släkter voro Amram och Jishar,
Hebron och Ussiel.
20. Och Meraris söner efter sina släkter voro Maheli och Musi. Dessa
voro leviternas släkter, efter deras familjer.

21. Från Gerson härstammade libniternas släkt och simeiternas släkt;
dessa voro gersoniternas släkter.
22. De av dem som inmönstrades, i det att man räknade alla dem av
mankön som voro en månad gamla eller därutöver dessa inmönstrade
utgjorde sju tusen fem hundra.
23. Gersoniternas släkter hade sitt läger bakom tabernaklet,
västerut.
24. Och hövding för gersoniternas stamfamilj var Eljasaf, Laels son.
25. Och Gersons barn skulle vid uppenbarelsetältet hava vården om
själva tabernaklet och dess täckelse, om dess överdrag och om
förhänget för ingången till uppenbarelsetältet,
26. vidare om förgårdens omhängen och om förhänget för ingången till
förgården, som omgav tabernaklet och altaret, så ock om dess
streck -- vad arbete nu kunde förekomma därvid.

27. Från Kehat härstammade amramiternas släkt, jishariternas släkt
hebroniternas släkt och ussieliternas släkt; dessa voro
kehatiternas släkter.
28. När man räknade alla dem av mankön som voro en månad gamla eller
därutöver, utgjorde de åtta tusen sex hundra; dessa voro de som
skulle hava vården om de heliga föremålen.
29. Kehats barns släkter hade sitt läger vid sidan av tabernaklet,
söderut.
30. Och hövding för de kehatitiska släkternas stamfamilj; var
Elisafan, Ussiels son.
31. De skulle hava vården om arken, bordet, ljusstaken, altarna och
de tillbehör till de heliga föremålen, som begagnades vid
gudstjänsten, så ock om förhänget och om allt arbete därvid.
32. Men överhövding över alla leviterna var Eleasar, prästen Arons
son; han var förman för dem som skulle hava vården om de heliga
föremålen.

33. Från Merari härstammade maheliternas släkt och musiternas släkt;
dessa voro merariternas släkter.
34. Och de av dem som inmönstrades, i det att man räknade alla dem
av mankön som voro en månad gamla eller därutöver, utgjorde sex
tusen två hundra.
35. Och hövding för de meraritiska släkternas stamfamilj var Suriel,
Abihails son. De hade sitt läger vid sidan av tabernaklet,
norrut.
36. Och Meraris barn fingo till åliggande att hava vården om
bräderna till tabernaklet, om dess tvärstänger, stolpar och
fotstycken och om alla dess tillbehör och om allt arbete därvid,
37. så ock om stolparna till förgården runt omkring med deras
fotstycken, deras pluggar och streck.

38. Men mitt för tabernaklet, på framsidan, mitt för
uppenbarelsetältet, österut, hade Mose och Aron och hans söner
sitt läger; dessa skulle iakttaga vad som var att iakttaga vid
helgedomen, vad Israels barn hade att iakttaga; men om någon
främmande kom därvid, skulle han dödas.

39. De inmönstrade av leviterna som Mose och Aron inmönstrade efter
deras släkter, enligt HERRENS befallning, alla av mankön som
voro en månad gamla eller därutöver, utgjorde tillsammans
tjugutvå tusen.

40. Och HERREN sade till Mose: Mönstra allt förstfött av mankön
bland Israels barn, alla som äro en månad gamla eller därutöver,
och räkna antalet av deras namn.
41. Och tag ut åt mig -- ty jag är HERREN -- leviterna i stället för
allt förstfött bland Israels barn, så ock leviternas boskap i
stället för allt förstfött bland Israels barns boskap.

42. Och Mose mönstrade allt förstfött bland Israels barn, såsom
HERREN hade bjudit honom.
43. Och de förstfödde av mankön, vart namn räknat särskilt, de som
voro en månad gamla eller därutöver, utgjorde, så många som
inmönstrades, tillsammans tjugutvå tusen två hundra sjuttiotre.

44. Och HERREN talade till Mose och sade:
45. Du skall uttaga leviterna i stället för allt förstfött bland
Israels barn, så ock leviternas boskap i stället för dessas
boskap; så att leviterna skola tillhöra mig. Jag är HERREN.
46. Men till lösen för de två hundra sjuttiotre personer med vilka
antalet av Israels barns förstfödde överstiger leviternas antal,
47. skall du taga fem siklar för var person; du skall taga upp dessa
efter helgedomssikelns vikt, sikeln räknad till tjugu gera.
48. Och du skall giva penningarna åt Aron och hans söner såsom lösen
för de övertaliga bland folket.

49. Och Mose tog lösesumman av dem som voro övertaliga, när man
räknade dem som voro lösta genom leviterna.
50. Av Israels barns förstfödde tog han penningarna, ett tusen tre
hundra sextiofem siklar, efter helgedomssikelns vikt.
51. Och Mose gav lösesumman åt Aron och hans söner, efter HERRENS
befallning, såsom HERREN hade bjudit Mose.

*04/04 Fjärde Mosebok (Numeri), 4 Kapitlet
Fjärde Mosebok (Numeri), 4 Kapitlet

Leviternas tjänsteåligganden.

1. Och HERREN talade till Mose och Aron och sade:
2. Räknen bland Levi barn antalet av Kehats barn, efter deras
släkter och efter deras familjer,
3. dem som äro trettio år gamla eller därutöver, ända till femtio
år, alla tjänstbara män som kunna förrätta sysslor vid
uppenbarelsetältet.
4. Och detta skall vara Kehats barns tjänstgöring vid
uppenbarelsetältet: de skola hava hand om de högheliga
föremålen.
5. När lägret skall bryta upp, skola Aron och hans söner gå in och
taga ned den förlåt som hänger framför arken och med den
övertäcka vittnesbördets ark;
6. däröver skola de lägga ett överdrag av tahasskinn och över detta
ytterligare breda ett kläde, helt och hållet mörkblått; sedan
skola de sätta in stängerna.
7. Och över skådebrödsbordet skola de breda ett mörkblått kläde och
ställa därpå faten, skålarna och bägarna, ävensom kannorna till
drickoffren; »det beständiga brödet» skall ock läggas därpå.
8. Häröver skola de breda ett rosenrött kläde och betäcka detta med
ett överdrag av tahasskinn; sedan skola de sätta in stängerna.
9. Och de skola taga ett mörkblått kläde och därmed övertäcka
ljusstaken och dess lampor, lamptänger och brickor, så ock alla
tillhörande oljekärl som begagnas under tjänstgöringen därvid;
10. och de skola lägga den med alla dess tillbehör i ett överdrag av
tahasskinn och sedan lägga alltsammans på en bår.
11. Över det gyllene altaret skola de likaledes breda ett mörkblått
kläde och betäcka detta med ett överdrag av tahasskinn, sedan
skola de sätta in stängerna.
12. Och de skola taga alla gudstjänstredskap, som begagnas vid
tjänstgöringen i helgedomen, och lägga dem i ett mörkblått kläde
och betäcka dem med ett överdrag av tahasskinn, och sedan lägga
dem på en bår.
13. Och de skola taga bort askan från altaret och breda över det ett
purpurrött kläde
14. och lägga därpå alla tillbehör som begagnas under tjänstgöringen
därvid, fyrfaten, gafflarna, skovlarna och skålarna, korteligen,
altarets alla tillbehör; och däröver skola de breda ett överdrag
av tahasskinn och så sätta in stängerna.

15. Sedan nu Aron och hans söner, när lägret skall bryta upp, så
hava övertäckt de heliga föremålen och alla tillbehör till dessa
heliga föremål, skola därefter Kehats barn komma för att bära;
men de må icke röra vid de heliga föremålen, ty då skola de
dö. Detta är vad Kehats barn hava att bära av det som hör till
uppenbarelsetältet.

16. Och Eleasars, prästen Arons sons åliggande skall vara att hava
vården om oljan till ljusstaken, om den välluktande rökelsen, om
det dagliga spisoffret och om smörjelseoljan; hans åliggande
skall vara att hava vården om hela tabernaklet och om allt vad
däri är, de heliga föremålen och deras tillbehör.

17. Och HERREN talade till Mose och Aron och sade:
18. Låten icke kehatiternas släktgren utrotas ur leviternas stam.
19. Utan gören på följande sätt med dem, för att de må leva och icke
dö, när de nalkas de högheliga föremålen: Aron och hans söner
skola gå in och anvisa var och en av dem vad han har att göra
eller bära
20. men själva må de icke gå in och se de heliga föremålen, icke ens
ett ögonblick, ty då skola de dö.

21. Och HERREN talade till Mose och sade:
22. Räkna ock antalet av Gersons barn, efter deras familjer och
efter deras släkter.
23. Dem som äro trettio år gamla eller därutöver, ända till femtio
år, skall du inmönstra, alla tjänstbara män som kunna förrätta
arbete vid uppenbarelsetältet.
24. Detta skall vara gersoniternas släkters tjänstgöring, vad de
hava att göra och vad de hava att bära:
25. de skola bära de tygvåder av vilka tabernaklet bildas,
uppenbarelsetältets täckelse, dess överdrag och det överdrag av
tahasskinn som ligger ovanpå detta, förhänget för ingången till
uppenbarelsetältet,
26. vidare omhängena till förgården, förhänget för porten till
förgården, som omgiver tabernaklet och altaret, så ock
tillhörande streck och alla redskap till arbetet därvid; och
allt som härvid är att göra skola de förrätta.
27. På det sätt Aron och hans söner bestämma skall Gersons barns
hela tjänstgöring försiggå, i fråga om allt vad de hava att bära
och göra; och I skolen överlämna i deras vård allt vad de hava
att bära.
28. Detta är den tjänstgöring som Gersons barns släkter skola hava
vid uppenbarelsetältet; och vad de hava att iakttaga skola de
utföra under ledning av Itamar, prästen Arons son

29. Meraris barn skall du inmönstra, efter deras släkter och efter
deras familjer.
30. Dem som äro trettio år gamla eller därutöver, ända till femtio
år, skall du inmönstra, alla tjänstbara män som kunna förrätta
arbete vid uppenbarelsetältet.
31. Och detta är vad som skall åligga dem att bära, allt vad som hör
till deras tjänstgöring vid uppenbarelsetältet: bräderna till
tabernaklet, dess tvärstänger, stolpar och fotstycken,
32. så ock stolparna till förgården runt omkring med deras
fotstycken, pluggar och streck, korteligen, alla deras tillbehör
och allt som hör till arbetet därvid; och I skolen lämna dem
uppgift på de särskilda föremål som det åligger dem att bära.
33. Detta skall vara de meraritiska släkternas tjänstgöring, allt
vad som hör till deras tjänstgöring vid uppenbarelsetältet; och
det skall utföras under ledning av Itamar, prästen Arons son.

34. Och Mose och Aron och menighetens hövdingar inmönstrade Kehats
barn, efter deras släkter och efter deras familjer,
35. dem som voro trettio år gamla eller därutöver, ända till femtio
år alla tjänstbara män som kunde göra arbete vid
uppenbarelsetältet.
36. Och de av dem som inmönstrades, efter deras släkter, utgjorde
två tusen sju hundra femtio.
37. Så många voro de av kehatiternas släkter som inmönstrades,
summan av dem som skulle göra tjänst vid uppenbarelsetältet, de
som Mose och Aron inmönstrade, efter HERRENS befallning genom
Mose.

38. Och de av Gersons barn som inmönstrades, efter deras släkter och
efter deras familjer,
39. de som voro trettio år gamla eller därutöver, ända till femtio
år, alla tjänstbara män som kunde göra arbete vid
uppenbarelsetältet,
40. dessa som inmönstrades efter sina släkter och efter sina
familjer utgjorde två tusen sex hundra trettio.
41. Så många voro de av Gersons barns släkter som inmönstrades,
summan av dem som skulle göra tjänst vid uppenbarelsetältet, de
som Mose och Aron inmönstrade, efter HERRENS befallning.

42. Och de av Meraris barns släkter som inmönstrades, efter deras
släkter och efter deras familjer,
43. de som voro trettio år gamla eller därutöver, ända till femtio
år, alla tjänstbara män som kunde göra arbete vid
uppenbarelsetältet,
44. dessa som inmönstrades efter sina släkter utgjorde tre tusen två
hundra.
45. Så många voro de av Meraris barns släkter som inmönstrades, de
som Mose och Aron inmönstrade efter HERRENS befallning genom
Mose.

46. De av leviterna som Mose och Aron och Israels hövdingar
inmönstrade, efter deras släkter och efter deras familjer,
47. de som voro trettio år gamla eller därutöver, ända till femtio
år, alla som kunde förrätta något tjänstgöringsarbete eller
något bärarearbete vid uppenbarelsetältet,
48. dessa som inmönstrades utgjorde tillsammans åtta tusen fem
hundra åttio.
49. Efter HERRENS befallning blevo de inmönstrade genom Mose, var
och en till det som han hade att göra eller bära, och var och en
fick det åliggande som HERREN hade bjudit Mose.

*04/05 Fjärde Mosebok (Numeri), 5 Kapitlet
Fjärde Mosebok (Numeri), 5 Kapitlet

Åtgärder för lägrets renhet. Lag om
orättrådighet mot Herren. Lag om hustru
som misstänkes för otrohet.

1. Och HERREN talade till Mose och sade:
2. Bjud Israels barn att de skaffa bort ur lägret var och en som är
spetälsk eller har flytning och var och en som har blivit oren
genom någon död.
3. En sådan, vare sig man eller kvinna, skolen I skaffa bort; till
något ställe utanför lägret skolen I skicka honom, för att han
icke må orena deras läger; jag har ju min boning mitt ibland
dem.

4. Och Israels barn gjorde så; de skickade dem till ett ställe
utanför lägret; såsom HERREN hade tillsagt Mose, så gjorde
Israels barn.

5. Och HERREN talade till Mose och sade:
6. Tala till Israels barn: Om någon, vare sig man eller kvinna,
begår någon synd -- vad det nu må vara, vari en människa kan
försynda sig -- i det han gör sig skyldig till en orättrådighet
mot HERREN, och denna person alltså ådrager sig skuld,
7. så skall han bekänna den synd han har begått, och ersätta det
han har förbrutit sig på till dess fulla belopp och lägga
femtedelen av värdet därtill; och detta skall han giva åt den
som han har förbrutit sig emot.
8. Men om denne icke har efterlämnat någon bördeman, åt vilken
ersättning kan givas för det han har förbrutit sig på, då skall
ersättningen för detta givas åt HERREN och tillhöra prästen,
utom försoningsväduren, med vilken försoning bringas för den
skyldige.
9. Och alla heliga gåvor som Israels barn giva såsom en gärd,
vilken de bära fram till prästen, skola tillhöra denne;
10. honom skola allas heliga gåvor tillhöra; vad någon giver åt
prästen skall tillhöra denne.

11. Och HERREN talade till Mose och sade:
12. Tala till Israels barn och säg till dem: Om en hustru har svikit
sin man och varit honom otrogen,
13. i det att någon annan har legat hos henne och beblandat sig med
henne, utan att hennes man har fått veta därav, och utan att hon
har blivit röjd, fastän hon verkligen har låtit skända sig; om
alltså intet vittne finnes mot henne och hon icke har blivit
gripen på bar gärning,
14. men misstankens ande likväl kommer över honom, så att han får
misstanke mot sin hustru, och det verkligen är så, att hon har
låtit skända sig; eller om misstankens ande kommer över honom,
så att han får misstanke mot sin hustru, och detta fastän hon
icke har låtit skända sig:
15. så skall mannen föra sin hustru till prästen och såsom offer för
henne bära fram en tiondedels efa kornmjöl, men ingen olja skall
han gjuta därpå och ingen rökelse lägga därpå, ty det är ett
misstankeoffer, ett åminnelseoffer, som bringar en missgärning i
åminnelse.
16. Och prästen skall föra henne fram och ställa henne inför HERRENS
ansikte.
17. Och prästen skall taga heligt vatten i ett lerkärl, och sedan
skall prästen taga något av stoftet på tabernaklets golv och
lägga i vattnet.
18. Och prästen skall ställa kvinnan fram inför HERRENS ansikte och
lösa upp kvinnans hår och lägga på hennes händer
åminnelseoffret, det är misstankeoffret; men prästen själv skall
hålla i sin hand det förbannelsebringande olycksvattnet.
19. Därefter skall prästen besvärja kvinnan och säga till henne: »Om
ingen har lägrat dig och du icke har svikit din man genom att
låta skända dig, så må detta förbannelsebringande olycksvatten
icke skada dig.
20. Men om du har svikit din man och låtit skända dig, i det att
någon annan än din man har beblandat sig med dig»
21. (prästen besvärjer nu kvinnan med förbannelsens ed, i det han
säger till kvinnan:) »Då må HERREN göra dig till ett exempel som
man nämner, när man förbannar och svär bland ditt folk; HERREN
må då låta din länd förvissna och din buk svälla upp;
22. ja, när du har fått detta förbannelsebringande vatten in i ditt
liv, då må det komma din buk att svälla upp och din länd att
förvissna.» Och kvinnan skall säga: »Amen, amen.»
23. Sedan skall prästen skriva upp dessa förbannelser på ett blad
och därefter avtvå dem i olycksvattnet
24. och giva kvinnan det förbannelsebringande olycksvattnet att
dricka, för att detta förbannelsebringande vatten må bliva henne
till olycka, när hon har fått det i sig.
25. Och prästen skall taga misstankeoffret ur kvinnans hand och
vifta detta offer inför HERRENS ansikte och bära det fram till
altaret.
26. Och prästen skall av offret taga en handfull, det som utgör
själva altaroffret, och förbränna det på altaret; därefter skall
han giva kvinnan vattnet att dricka.
27. Och när han så har givit henne vattnet att dricka, då skall
detta ske: om hon har låtit skända sig och varit sin man
otrogen, så skall det förbannelsebringande vattnet, när hon har
fått det i sig, bliva henne till olycka, i det att hennes buk
sväller upp och hennes länd förvissnar; och kvinnan skall bliva
ett exempel som man nämner, när man förbannar bland hennes folk.
28. Men om kvinnan icke har låtit skända sig, utan är ren, då skall
hon förbliva oskadd och kunna undfå livsfrukt.

29. Detta är misstankelagen, om huru förfaras skall, när en kvinna
har svikit sin man och låtit skända sig,
30. eller när eljest misstankens ande kommer över en man, så att han
misstänker sin hustru; han skall då ställa hustrun fram inför
HERRENS ansikte, och prästen skall med henne göra allt vad denna
lag stadgar.
31. Så skall mannen vara fri ifrån missgärning, men hustrun kommer
att bära på missgärning.

*04/06 Fjärde Mosebok (Numeri), 6 Kapitlet
Fjärde Mosebok (Numeri), 6 Kapitlet

Nasirlöften. Den prästerliga
välsignelsen.

1. Och HERREN talade till Mose och sade:
2. Tala till Israels barn och säg till dem:

Om någon, vare sig man eller kvinna, har att fullgöra ett
nasirlöfte, ett löfte att vara HERRENS nasir,
3. så skall han avhålla sig från vin och starka drycker; han skall
icke dricka någon syrad dryck av vin eller någon annan syrad
stark dryck; intet slags druvsaft skall han dricka, ej heller
skall han äta druvor, vare sig friska eller torra.
4. Så länge hans nasirtid varar, skall han icke äta något som
kommer av vinträdet, icke ens dess kartar eller späda skott.
5. Så länge hans nasirlöfte varar, skall ingen rakkniv komma på
hans huvud; till dess att den tid är ute, under vilken han skall
vara HERRENS nasir, skall han vara helig och låte håret växa
långt på sitt huvud.
6. Så länge han är HERRENS nasir, skall han icke nalkas någon död.
7. Icke ens genom sin fader eller sin moder, sin broder eller sin
syster får han ådraga sig orenhet, om de dö ty han bär på sitt
huvud tecknet till att han är sin Guds nasir;
8. så länge hans nasirtid varar, är han helgad åt HERREN.
9. Men om någon oförtänkt och plötsligt dör i hans närhet, och
därmed orenar hans huvud, på vilket han bär nasirtecknet, så
skall han raka sitt huvud den dag han bliver ren; han skall raka
det på sjunde dagen.
10. Och på åttonde dagen skall han bära fram till prästen två
turturduvor eller två unga duvor, till uppenbarelsetältets
ingång.
11. Och prästen skall offra en till syndoffer och en till brännoffer
och bringa försoning för honom, till rening från den synd han
har dragit över sig genom den döde; sedan skall han samma dag
åter helga sitt huvud;
12. han skall inviga sig till nasir åt HERREN för lika lång tid som
han förut hade lovat. Och han skall föra fram ett årsgammalt
lamm till skuldoffer. Den förra löftestiden skall vara ogill,
därför att hans nasirat blev orenat.

13. Och detta är lagen om en nasir: Den dag hans nasirtid är ute
skall han föras fram till uppenbarelsetältets ingång;
14. och han skall såsom sitt offer åt HERREN frambära ett årsgammalt
felfritt lamm av hankön till brännoffer och ett årsgammalt
felfritt lamm av honkön till syndoffer och en felfri vädur till
tackoffer,
15. därjämte en korg med osyrat bröd, kakor av fint mjöl, begjutna
med olja, och osyrade tunnkakor, smorda med olja, så ock
tillhörande spis offer och drickoffer.
16. Och prästen skall bära fram detta inför HERRENS ansikte och
offra hans syndoffer och hans brännoffer.
17. Och väduren skall han offra till tackoffer åt HERREN, jämte
korgen med de osyrade bröden; prästen skall ock offra
tillhörande spisoffer och drickoffer.
18. Och nasiren skall vid ingången till uppenbarelsetältet raka sitt
huvud, på vilket han bär nasirtecknet, och taga sitt huvudhår,
sitt nasirtecken, och lägga det på elden som brinner under
tackoffret.
19. Och prästen skall taga den kokta vädursbogen, och därjämte ur
korgen en osyrad kaka och en osyrad tunnkaka, och lägga detta på
nasirens händer, sedan denne har rakat av sig nasirtecknet.
20. Och prästen skall vifta detta såsom ett viftoffer inför HERRENS
ansikte; det skall vara helgat åt prästen, jämte
viftoffersbringan och offergärdslåret. Sedan får nasiren åter
dricka vin.

21. Detta är lagen om den som har avlagt ett nasirlöfte, och om vad
han på grund av nasirlöftet skall offra åt HERREN, förutom vad
han eljest kan anskaffa; efter innehållet i det löfte han har
avlagt skall han göra, enligt lagen om hans nasirat.

22. Och HERREN talade till Mose och sade:
23. Tala till Aron och hans söner och säg: När I välsignen Israels
barn, skolen I säga så till dem:
24. HERREN välsigne dig och bevare dig.
25. HERREN låte sitt ansikte lysa över dig och vare dig nådig.
26. HERREN vände sitt ansikte till dig och give dig frid.

27. Så skola de lägga mitt namn på Israels barn, och jag skall då
välsigna dem.
*04/07 Fjärde Mosebok (Numeri), 7 Kapitlet
Fjärde Mosebok (Numeri), 7 Kapitlet

Stamhövdingarnas skänker till
helgedomen.

1. Då nu Mose hade satt upp tabernaklet och smort och helgat det,
med alla dess tillbehör, och hade satt upp altaret med alla dess
tillbehör, och smort och helgat detta,
2. framburos offergåvor av Israels hövdingar, huvudmännen för
stamfamiljerna, det är stamhövdingarna, som stodo i spetsen för
de inmönstrade.
3. De förde fram såsom sin offergåva inför HERRENS ansikte sex
övertäckta vagnar och tolv oxar: två hövdingar tillhopa en vagn
och var hövding en oxe; dessa förde de fram inför tabernaklet.
4. Och HERREN sade till Mose:
5. »Tag emot detta av dem för att bruka det till
uppenbarelsetältets tjänst; och lämna det åt leviterna,
alltefter beskaffenheten av vars och ens tjänst.»
6. Och Mose tog emot vagnarna och oxarna och gav dem åt leviterna.
7. Två vagnar och fyra oxar gav han åt Gersons barn, efter
beskaffenheten av deras tjänst;
8. fyra vagnar och åtta oxar gav han åt Meraris barn, efter
beskaffenheten av den tjänst de förrättade under ledning av
Itamar, prästen Arons son;
9. men åt Kehats barn gav han icke något, ty dem ålåg att hava hand
om de heliga föremålen, och dessa skulle bäras på axlarna.

10. Och hövdingarna förde fram skänker till altarets invigning, när
det smordes; hövdingarna förde fram dessa sina offergåvor inför
altaret.
11. Och HERREN sade till Mose: »Låt hövdingarna, en i sänder, var
och en på sin dag, föra fram sina offergåvor till altarets
invigning.»

12. Och den som på första dagen förde fram sin offergåva var
Naheson, Amminadabs son, av Juda stam
13. Hans offergåva var ett silverfat, ett hundra trettio siklar i
vikt, och en silverskål om sjuttio siklar, efter
helgedomssikelns vikt, båda fulla med fint mjöl, begjutet med
olja, till spisoffer,
14. vidare en skål av guld om tio siklar, full med rökelse,
15. vidare en ungtjur, en vädur och ett årsgammalt lamm till
brännoffer
16. och en bock till syndoffer,
17. samt till tackoffret två tjurar, fem vädurar, fem bockar och fem
årsgamla lamm. Detta var Nahesons, Amminadabs sons, offergåva.

18. På andra dagen förde Netanel, Suars son, hövdingen för Isaskar,
fram sin gåva;
19. han framförde såsom sin offergåva ett silverfat, ett hundra
trettio siklar i vikt, och en silverskål om sjuttio siklar,
efter helgedomssikelns vikt, båda fulla med fint mjöl, begjutet
med olja, till spisoffer,
20. vidare en skål av guld om tio siklar, full med rökelse,
21. vidare en ungtjur, en vädur och ett årsgammalt lamm till
brännoffer
22. och en bock till syndoffer,
23. samt till tackoffret två tjurar, fem vädurar, fem bockar och fem
årsgamla lamm. Detta var Netanels, Suars sons, offergåva.

24. På tredje dagen kom hövdingen för Sebulons barn, Eliab, Helons
son;
25. hans offergåva var ett silverfat, ett hundra trettio siklar i
vikt, och en silverskål om sjuttio siklar, efter
helgedomssikelns vikt, båda fulla med fint mjöl, begjutet med
olja, till spisoffer
26. vidare en skål av guld om tio siklar, full med rökelse,
27. vidare en ungtjur, en vädur och ett årsgammalt lamm till
brännoffer
28. och en bock till syndoffer,
29. samt till tackoffret två tjurar, fem vädurar, fem bockar och fem
årsgamla lamm. Detta var Eliabs, Helons sons, offergåva.

30. På fjärde dagen kom hövdingen för Rubens barn, Elisur, Sedeurs
son;
31. hans offergåva var ett silverfat, ett hundra trettio siklar i
vikt, och en silverskål om sjuttio siklar, efter
helgedomssikelns vikt, båda fulla med fint mjöl, begjutet med
olja, till spisoffer,
32. vidare en skål av guld om tio siklar, full med rökelse,
33. vidare en ungtjur, en vädur och ett årsgammalt lamm till
brännoffer
34. och en bock till syndoffer,
35. samt till tackoffret två tjurar, fem vädurar, fem bockar och fem
årsgamla lamm. Detta var Elisurs, Sedeurs sons, offergåva.

36. På femte dagen kom hövdingen för Simeons barn, Selumiel,
Surisaddais son;
37. hans offergåva var ett silverfat, ett hundra trettio siklar i
vikt, och en silverskål om sjuttio siklar, efter
helgedomssikelns vikt, båda fulla med fint mjöl, begjutet med
olja, till spisoffer,
38. vidare en skål av guld om tio siklar, full med rökelse,
39. vidare en ungtjur, en vädur och ett årsgammalt lamm till
brännoffer
40. och en bock till syndoffer,
41. samt till tackoffret två tjurar, fem vädurar, fem bockar och fem
årsgamla lamm. Detta var Selumiels, Surisaddais sons, offergåva.

42. På sjätte dagen kom hövdingen för Gads barn, Eljasaf, Deguels
son;
43. hans offergåva var ett silverfat, ett hundra trettio siklar i
vikt, och en silverskål om sjuttio siklar, efter
helgedomssikelns vikt, båda fulla med fint mjöl, begjutet med
olja, till spisoffer,
44. vidare en skål av guld om tio siklar, full med rökelse,
45. vidare en ungtjur, en vädur och ett årsgammalt lamm till
brännoffer
46. och en bock till syndoffer,
47. samt till tackoffret två tjurar, fem vädurar, fem bockar och fem
årsgamla lamm. Detta var Eljasafs, Deguels sons, offergåva.

48. På sjunde dagen kom hövdingen för Efraims barn, Elisama,
Ammihuds son;
49. hans offergåva var ett silverfat, ett hundra trettio siklar i
vikt, och en silverskål om sjuttio siklar, efter
helgedomssikelns vikt, båda fulla med fint mjöl, begjutet med
olja, till spisoffer,
50. vidare en skål av guld om tio siklar, full med rökelse,
51. vidare en ungtjur, en vädur och ett årsgammalt lamm till
brännoffer
52. och en bock till syndoffer,
53. samt till tackoffret två tjurar, fem vädurar, fem bockar och fem
årsgamla lamm. Detta var Elisamas, Ammihuds sons, offergåva.

54. På åttonde dagen kom hövdingen för Manasse barn, Gamliel,
Pedasurs son;
55. hans offergåva var ett silverfat, ett hundra trettio siklar i
vikt, och en silverskål om sjuttio siklar, efter
helgedomssikelns vikt, båda fulla med fint mjöl, begjutet med
olja, till spisoffer,
56. vidare en skål av guld om tio siklar, full med rökelse,
57. vidare en ungtjur en vädur och ett årsgammalt lamm till
brännoffer
58. och en bock till syndoffer,
59. samt till tackoffret två tjurar, fem vädurar, fem bockar och fem
årsgamla lamm. Detta var Gamliels Pedasurs sons, offergåva.

60. På nionde dagen kom hövdingen för Benjamins barn, Abidan,
Gideonis son;
61. hans offergåva var ett silverfat, ett hundra trettio siklar i
vikt, och en silverskål om sjuttio siklar, efter
helgedomssikelns vikt, båda fulla med fint mjöl, begjutet med
olja, till spisoffer,
62. vidare en skål av guld om tio siklar, full med rökelse,
63. vidare en ungtjur, en vädur och ett årsgammalt lamm till
brännoffer
64. och en bock till syndoffer,
65. samt till tackoffret två tjurar, fem vädurar, fem bockar och fem
årsgamla lamm. Detta var Abidans, Gideonis sons, offergåva.

66. På tionde dagen kom hövdingen för Dans barn, Ahieser,
Ammisaddais son;
67. hans offergåva var ett silverfat, ett hundra trettio siklar i
vikt, och en silverskål om sjuttio siklar, efter
helgedomssikelns vikt, båda fulla med fint mjöl, begjutet med
olja, till spisoffer,
68. vidare en skål av guld om tio siklar, full med rökelse,
69. vidare en ungtjur, en vädur och ett årsgammalt lamm till
brännoffer
70. och en bock till syndoffer,
71. samt till tackoffret två tjurar, fem vädurar, fem bockar och fem
årsgamla lamm. Detta var Ahiesers, Ammisaddais sons, offergåva.

72. På elfte dagen kom hövdingen för Asers barn, Pagiel, Okrans son;
73. hans offergåva var ett silverfat, ett hundra trettio siklar i
vikt, och en silverskål om sjuttio siklar, efter
helgedomssikelns vikt, båda fulla med fint mjöl, begjutet med
olja, till spisoffer,
74. vidare en skål av guld om tio siklar, full med rökelse,
75. vidare en ungtjur, en vädur och ett årsgammalt lamm till
brännoffer
76. och en bock till syndoffer,
77. samt till tackoffret två tjurar, fem vädurar, fem bockar och fem
årsgamla lamm. Detta var Pagiels, Okrans sons, offergåva.

78. På tolfte dagen kom hövdingen för Naftali barn, Ahira, Enans
son;
79. hans offergåva var ett silverfat, ett hundra trettio siklar i
vikt, och en silverskål om sjuttio siklar, efter
helgedomssikelns vikt, båda fulla med fint mjöl, begjutet med
olja, till spisoffer,
80. vidare en skål av guld om tio siklar, full med rökelse,
81. vidare en ungtjur, en vädur och ett årsgammalt lamm till
brännoffer
82. och en bock till syndoffer,
83. samt till tackoffret två tjurar, fem vädurar, fem bockar och fem
årsgamla lamm. Detta var Ahiras, Enans sons, offergåva.

84. Detta var vad Israels hövdingar skänkte till altarets invigning,
när det smordes: tolv silverfat, tolv silverskålar och tolv
guldskålar.
85. Vart fat kom på ett hundra trettio silversiklar och var skål på
sjuttio siklar, så att silvret i dessa kärl sammanlagt utgjorde
två tusen fyra hundra siklar, efter helgedomssikelns vikt.
86. Av de tolv guldskålarna, som voro fulla med rökelse, vägde var
och en tio siklar, efter helgedomssikelns vikt, så att guldet i
skålarna sammanlagt utgjorde ett hundra tjugu siklar.
87. Brännoffers-fäkreaturen utgjorde tillsammans tolv tjurar,
vartill kommo tolv vädurar, tolv årsgamla lamm, med tillhörande
spisoffer, och tolv bockar till syndoffer.
88. Och tackoffers-fäkreaturen utgjorde tillsammans tjugufyra
tjurar, vartill kommo sextio vädurar, sextio bockar och sextio
årsgamla lamm. Detta var vad som skänktes till altarets
invigning, sedan det hade blivit smort.

89. Och när Mose gick in i uppenbarelsetältet för att tala med
honom, hörde han rösten tala till sig från nådastolen ovanpå
vittnesbördets ark, från platsen mellan de två keruberna; där
talade rösten till honom.

*04/08 Fjärde Mosebok (Numeri), 8 Kapitlet
Fjärde Mosebok (Numeri), 8 Kapitlet

Lamporna på ljusstaken. Leviternas
invigning; deras tjänstgöringstid.

1. Och HERREN talade till Mose och sade:
2. »Tala till Aron och säg till honom: När du sätter upp lamporna,
skall detta ske så, att de sju lamporna kasta sitt sken över
platsen framför ljusstaken.»
3. Och Aron gjorde så; han satte upp lamporna så, att de kastade
sitt sken över platsen framför ljusstaken, såsom HERREN hade
bjudit Mose.
4. Och ljusstaken var gjord på följande sätt: den var av guld i
drivet arbete; också dess fotställning och blommorna därpå voro
i drivet arbete. Efter det mönster som HERREN hade visat Mose
hade denne låtit göra ljusstaken.

5. Och HERREN talade till Mose och sade:
6. Du skall bland Israels barn uttaga leviterna och rena dem.
7. Och på följande sätt skall du göra med dem för att rena dem: Du
skall stänka reningsvatten på dem; och de skola låta raka hela
sin kropp och två sina kläder och skola så rena sig.
8. Sedan skola de taga en ungtjur, med tillhörande spisoffer av
fint mjöl, begjutet med olja; därjämte skall du taga en annan
ungtjur till syndoffer.
9. Och du skall föra leviterna fram inför uppenbarelsetältet, och
du skall församla Israels barns hela menighet
10. Och när du har fört leviterna fram inför HERRENS ansikte, skola
Israels barn lägga sina händer på dem.
11. Och Aron skall vifta leviterna inför HERRENS ansikte såsom ett
viftoffer från Israels barn, och de skola sedan hava till
åliggande att förrätta HERRENS tjänst.
12. Och leviterna skola lägga sina händer på tjurarnas huvuden, och
den ena skall du offra till syndoffer och den andra till
brännoffer åt HERREN, för att bringa försoning för leviterna.
13. Så skall du ställa leviterna inför Aron och hans söner och
vifta dem såsom ett viftoffer åt HERREN.
14. På detta sätt skall du bland Israels barn avskilja leviterna, så
att leviterna skola tillhöra mig.
15. Därefter skola leviterna gå in och göra tjänst vid
uppenbarelsetältet, sedan du har renat dem och viftat dem såsom
ett viftoffer;
16. ty bland Israels barn äro de givna åt mig såsom gåva; i stället
för allt som öppnar moderlivet, allt förstfött bland Israels
barn, har jag uttagit dem åt mig.
17. Ty mig tillhör allt förstfött bland, Israels barn, både
människor och boskap; på den dag då jag slog allt förstfött i
Egyptens land helgade jag det åt mig.
18. Och jag har tagit leviterna i stället för allt förstfött bland
Israels barn.
19. Och jag har bland Israels barn givit leviterna såsom gåva åt
Aron och hans söner, till att förrätta Israels barns tjänst vid
uppenbarelsetältet och bringa försoning för Israels barn, på det
att ingen hemsökelse må drabba Israels barn, därigenom att
Israels barn nalkas helgedomen.

20. Och Mose och Aron och Israels barns hela menighet gjorde så med
leviterna; Israels barn gjorde med leviterna i alla stycken
såsom HERREN hade bjudit Mose angående dem.
21. Och leviterna renade sig och tvådde sina kläder, och Aron
viftade dem såsom ett viftoffer inför HERRENS ansikte, och Aron
bragte försoning för dem och renade dem.
22. Därefter gingo leviterna in och förrättade sin tjänst vid
uppenbarelsetältet under Aron och hans söner. Såsom HERREN hade
bjudit Mose angående leviterna, så gjorde de med dem.

23. och HERREN talade till Mose och sade:
24. Detta är vad som skall gälla angående leviterna: Den som är
tjugufem år gammal eller därutöver skall infinna sig och göra
tjänst med arbete vid uppenbarelsetältet.
25. Men när leviten bliver femtio år gammal, skall han vara fri
ifrån att tjäna med arbete; han skall då icke längre arbeta.
26. Han må betjäna sina bröder vid uppenbarelsetältet med att
iakttaga vad som där är att iakttaga; men något bestämt arbete
skall han icke förrätta. Så skall du förfara med leviterna i vad
som angår deras åligganden.

*04/09 Fjärde Mosebok (Numeri), 9 Kapitlet
Fjärde Mosebok (Numeri), 9 Kapitlet

Påskhögtid i öknen. Molnskyn över
tabernaklet.

1. Och HERREN talade till Mose Sinais öken, i första månaden av det
andra året efter deras uttåg ur Egyptens land; han sade:
2. Israels barn skola ock hålla påsk högtid på den bestämda tiden.
3. På fjortonde dagen i denna månad, vid aftontiden, skolen I hålla
den, på bestämd tid. Enligt alla stadgar och föreskrifter därom
skolen I hålla den.

4. Så sade då Mose till Israels barn att de skulle hålla
påskhögtid.
5. Och de höllo påskhögtid i först månaden, på fjortonde dagen i
månaden, vid aftontiden, i Sinais öken Israels barn gjorde i
alla stycken såsom HERREN hade bjudit Mose

6. Men där voro några män som hade blivit orena genom en död
människa, så att de icke kunde hålla påskhögtid på den dagen;
dessa trädde på den dagen fram inför Mose och Aron.
7. Och männen sade till honom: »Vi hava blivit orena genom en död
människa; skall det därför förmenas oss att bland Israels barn
bära fram HERRENS offergåva på bestämd?»
8. Mose svarade dem: »Stannen så vill jag höra vad HERREN bjuder
angående eder.»

9. Och HERREN talade till Mose och sade:
10. Tala till Israels barn och säg: Om någon bland eder eller edra
efterkommande har blivit oren genom en död, eller är ute på resa
långt borta, och han ändå vill hålla HERRENS påskhögtid
11. så skall han hålla den i andra månaden, på fjortonde dagen, vid
aftontiden. Med osyrat bröd och bittra örter skall han äta
påskalammet.
12. Intet därav skall lämnas kvar till morgonen, och intet ben skall
sönderslås därpå. I alla stycken skall påskhögtiden hållas såsom
stadgat är därom.
13. Men om någon som är ren, och som icke är ute på resa ändå
underlåter att hålla påskhögtid, så skall han utrotas ur sin
släkt, eftersom han icke har burit fram HERRENS offergåva på
bestämd tid; den mannen bär på synd.
14. Och om någon främling bor hos eder och vill hålla HERRENS
påskhögtid, så skall han hålla den enligt den stadga och
föreskrift som gäller för påskhögtiden. En och samma stadga
skall gälla för eder, lika väl för främlingen som för infödingen
i landet.

15. Och på den dag då tabernaklet sattes upp övertäckte molnskyn
tabernaklet, vittnesbördets tält, och om aftonen, och sedan ända
till morgonen, var det såsom såge man en eld över tabernaklet.
16. Så var det beständigt: molnskyn övertäckte det, och om natten
var det såsom såge man en eld.
17. Och så ofta molnskyn höjde sig från tältet, bröto Israels barn
strax upp, och på det ställe där molnskyn stannade, där slogo
Israels barn läger.
18. Efter HERRENS befallning bröto Israels barn upp, och efter
HERRENS befallning slogo de läger. Så länge molnskyn vilade över
tabernaklet, lågo de i läger.
19. Och om molnskyn en längre tid förblev över tabernaklet, så
iakttogo Israels barn vad HERREN bjöd dem iakttaga och bröto
icke upp.
20. Stundom kunde det hända att molnskyn allenast några få dagar
stannade över tabernaklet; då lågo de efter HERRENS befallning i
läger och bröto sedan upp efter HERRENS befallning.
21. Stundom kunde det ock hända att molnskyn stannade allenast från
aftonen till morgonen; när då molnskyn om morgonen höjde sig,
bröto de upp; eller om så var, att molnskyn stannade en dag och
en natt och sedan höjde sig, så bröto de upp då.
22. Eller om den stannade två dagar, eller en månad, eller vilken
tid som helst, så att molnskyn länge förblev vilande över
tabernaklet, så lågo Israels barn stilla i läger och bröto icke
upp; men när den sedan höjde sig, bröto de upp.
23. Efter HERRENS befallning slogo de läger, och efter HERRENS
befallning bröto de upp. Vad HERREN bjöd dem iakttaga, det
iakttogo de, efter HERRENS befallning genom Mose.

*04/10 Fjärde Mosebok (Numeri), 10 Kapitlet
Fjärde Mosebok (Numeri), 10 Kapitlet

Silvertrumpeterna. Uppbrottet från
Sinai. Förhandling med Hobab. Moses
bön, när arken bröt upp, och när den
sattes ned.

1. Och HERREN talade till Mose och sade:
2. »Gör dig två trumpeter av silver; i drivet arbete skall du göra
dem. Dessa skall du bruka, när menigheten skall sammankallas,
och när lägren skola bryta upp.

3. När man stöter i dem båda, skall hela menigheten församla sig
till dig, vid ingången till uppenbarelsetältet.
4. Men när man stöter allenast i den ena, skola hövdingarna,
huvudmännen för Israels ätter, församla sig till dig.
5. Och när I blåsen en larmsignal, skola de läger bryta upp, som
ligga österut.
6. Men när I blåsen larmsignal för andra gången, skola de läger
bryta upp, som ligga söderut. När lägren skola bryta upp, skall
man blåsa larmsignal,
7. men när församlingen skall sammankallas, skolen I icke blåsa
larmsignal, utan stöta i trumpeterna.
8. Och Arons söner, prästerna, äro de som skola blåsa i
trumpeterna. Detta skall vara en evärdlig stadga för eder från
släkte till släkte.
9. Och om I, i edert land, dragen ut till strid mot någon eder ovän
som angriper eder, så skolen I blåsa larmsignal med trumpeterna;
härigenom skolen I då bringas i åminnelse inför HERRENS, eder
Guds, ansikte, och I skolen så bliva frälsta ifrån edra fiender.
10. Och när I haven en glädjedag och haven edra högtider och
nymånader, skolen I stöta i trumpeterna, då I offren edra
brännoffer och tackoffer; så skola de bringa eder i åminnelse
inför eder Guds ansikte. Jag är HERREN, eder Gud.»
11. I andra året, i andra månaden, på tjugonde dagen i månaden höjde
sig molnskyn från vittnesbördets tabernakel.
12. Då bröto Israels barn upp från Sinais öken och tågade från
lägerplats till lägerplats; och molnskyn stannade i öknen Paran.
13. Och när de nu första gången bröto upp, efter HERRENS befallning
genom Mose,
14. var Juda barns läger under sitt baner det första som bröt upp,
häravdelning efter häravdelning; och anförare för denna här var
Naheson, Amminadabs son.
15. Och anförare för den här som utgjordes av Isaskars barns stam
var Netanel, Suars son.
16. Och anförare för den här som utgjordes av Sebulons barns stam
var Eliab, Helons son.
17. Därefter, sedan tabernaklet hade blivit nedtaget, bröto Gersons
barn och Meraris barn upp och buro tabernaklet.
18. Därefter bröt Rubens läger upp under sitt baner, häravdelning
efter häravdelning; och anförare för denna här var Elisur,
Sedeurs son.
19. Och anförare för den här som utgjordes av Simeons barns stam var
Selumiel, Surisaddais son.
20. Och anförare för den här som utgjordes av Gads barns stam var
Eljasaf, Deguels son.
21. Därefter bröto kehatiterna upp och buro de heliga tingen, och de
andra satte upp tabernaklet, innan dessa hunno fram.
22. Därefter bröt Efraims barns läger upp under sitt baner,
häravdelning efter häravdelning; och anförare för denna här var
Elisama, Ammihuds son.
23. Och anförare för den här som utgjordes av Manasse barns stam var
Gamliel, Pedasurs son.
24. Och anförare for den här som utgjordes av Benjamins barns stam
var Abidan, Gideonis son.
25. Därefter bröt Dans barns läger upp under sitt baner, såsom
eftertrupp i hela lägertåget, häravdelning efter häravdelning;
och anförare för denna här var Ahieser, Ammisaddais son.
26. Och anförare för den här som utgjordes av Asers barns stam var
Pagiel, Okrans son.
27. Och anförare för den här som utgjordes av Naftali barns stam var
Ahira, Enans son.
28. I denna ordning bröto Israels barn upp, häravdelning efter
häravdelning. Och de bröto nu upp.

29. Och Mose sade till Hobab, som var son till midjaniten Reguel,
Moses svärfader: »Vi bryta nu upp och tåga till det land om
vilket HERREN har sagt: 'Det vill jag giva eder.' Följ du med
oss, så vilja vi göra dig gott, ty HERREN har lovat Israel vad
gott är.
30. Men han svarade honom: »Jag vill icke följa med, utan jag vill
gå hem till mitt land och till min släkt.»
31. Då sade han: »Ack nej, övergiv oss icke. Du vet ju bäst var vi
kunna lägra oss i öknen; bliv du därför nu vårt öga.
32. Om du följer med oss, skola vi låta också dig få gott av det
goda som HERREN gör mot oss.

33. Så bröto de upp och tågade från HERRENS berg tre dagsresor. Och
HERRENS förbundsark gick framför dem tre dagsresor, för att utse
viloplats åt dem.
34. Och HERRENS molnsky svävade över dem om dagen, när de bröto upp
från sitt lägerställe.
35. Och så ofta arken bröt upp, sade Mose:
»Stå upp, HERRE;
må dina fiender varda förskingrade,
och må de som hata dig fly för ditt ansikte.»
36. Och när den sattes ned, sade han:
»Kom tillbaka, HERRE,
till Israels ätters mångtusenden.»
*04/11 Fjärde Mosebok (Numeri), 11 Kapitlet
Fjärde Mosebok (Numeri), 11 Kapitlet

Folkets knorrande i Tabeera och
Kibrot-Hattaava. De sjuttio äldste.
Vaktlar.

1. Men folket knorrade, och detta misshagade HERREN. Ty när HERREN
hörde det, upptändes hans vrede, och HERRENS eld begynte brinna
ibland dem och förtärde de som voro ytterst i lägret.
2. Då ropade folket till Mose, och Mose bad till HERREN, och så
stannade elden av.
3. Och detta ställe fick namnet Tabeera, därför att HERRENS eld
hade brunnit ibland dem.

4. Och den blandade folkhop som åtföljde dem greps av lystnad;
Israels barn själva begynte då ock åter att gråta och sade: »Ack
om vi hade kött att äta!
5. Vi komma ihåg fisken som vi åt i Egypten för intet, så ock
gurkorna, melonerna, purjolöken, rödlöken och vitlöken.
6. Men nu försmäkta våra själar, ty här finnes alls intet; vi få
intet annat se än manna.

7. Men mannat liknade korianderfrö och hade samma utseende som
bdelliumharts.
8. Folket gick omkring och samlade sådant, och malde det därefter
på handkvarn eller stötte sönder det i mortel, och kokte det
sedan i gryta och bakade kakor därav; och det smakade såsom fint
bakverk med olja.
9. När daggen om natten föll över lägret, föll ock mannat där.

10. Och Mose hörde huru folket i sina särskilda släkter grät, var
och en vid ingången till sitt tält; och HERRENS vrede upptändes
storligen, och Mose själv blev misslynt.
11. Och Mose sade till HERREN: »Varför har du gjort så illa mot din
tjänare, och varför har jag så litet funnit nåd för dina ögon,
att du har lagt på mig bördan av hela detta folk?
12. Är då jag moder eller fader till hela detta folk, eftersom du
säger till mig att jag skall bära det i min famn, såsom
spenabarnet bäres av sin vårdare, in i det land som du med ed
har lovat åt deras fäder?
13. Varifrån skall jag få kött att giva åt hela detta folk? De gråta
ju och vända sig mot mig och säga: 'Giv oss kött, så att vi få
äta.'
14. Jag förmår icke ensam bära hela detta folk, ty det bliver mig
för tungt.
15. Vill du så handla mot mig, så dräp mig hellre med ens, om jag
har funnit nåd för dina ögon, och låt mig slippa detta elände.»

16. Då sade HERREN till Mose: »Samla ihop åt mig sjuttio män av de
äldste i Israel, dem som du vet höra till de äldste i folket och
till dess tillsyningsmän; och för dessa fram till
uppenbarelsetältet och låt dem ställa sig där hos dig.
17. Där vill jag då stiga ned och tala med dig, och jag vill taga av
den ande som är över dig och låta komma över dem; sedan skola de
bistå dig med att bära på bördan av folket, så att du slipper
bära den ensam.
18. Och till folket skall du säga: Helgen eder till i morgon, så
skolen I få kött att äta, eftersom I haven gråtit inför HERREN
och sagt: 'Ack om vi hade kött att äta! I Egypten var oss gott
att vara!' Så skall nu HERREN giva eder kött att äta.
19. Icke allenast en dag eller två dagar skolen I få äta det, icke
allenast fem dagar eller tio dagar eller tjugu dagar,
20. utan en hel månads tid, till dess att det går ut genom näsan på
eder och bliver eder vämjeligt; detta därför att I haven
förkastat HERREN, som är mitt ibland eder, och haven gråtit
inför hans ansikte och sagt: 'Varför drogo vi då ut ur
Egypten?'»
21. Mose sade: »Av sex hundra tusen man till fots utgöres det folk
som jag har omkring mig, och dock säger du: 'Kött vill jag giva
dem, så att de hava att äta en månads tid!'
22. Finnas då får och fäkreatur att slakta åt dem i sådan mängd att
det räcker till för dem? Eller skall man samla ihop alla havets
fiskar åt dem, så att det räcker till för dem?»
23. HERREN svarade Mose: »Är då HERRENS arm för kort? Du skall nu få
se om det som jag har sagt skall vederfaras dig eller icke.»

24. Och Mose gick ut och förkunnade för folket vad HERREN hade sagt.
Sedan samlade han ihop sjuttio män av de äldste i folket och lät
dem ställa sig runt omkring tältet.
25. Då steg HERREN ned i molnskyn och talade till honom, och tog av
den ande som var över honom och lät komma över de sjuttio
äldste. Då nu anden föll på dem, begynte de profetera, vilket
de sedan icke mer gjorde.
26. Och två män hade stannat kvar i lägret; den ene hette Eldad och
den andre Medad. Också på dem föll anden, ty de voro bland de
uppskrivna, men hade likväl icke gått ut till tältet; och de
profeterade i lägret.
27. Då skyndade en ung man bort och berättade detta för Mose och
sade: »Eldad och Medad profetera i lägret.»
28. Josua, Nuns son, som hade varit Moses tjänare allt ifrån sin
ungdom, tog då till orda och sade: »Mose, min herre, förbjud dem
det.»
29. Men Mose sade till honom: »Skall du så nitälska för mig? Ack att
fastmer allt HERRENS folk bleve profeter, därigenom att HERREN
läte sin Ande komma över dem!»
30. Sedan gick Mose tillbaka till lägret med de äldste i Israel.

31. Och en stormvind for ut ifrån HERREN, och den förde med sig
vaktlar från havet och drev dem över lägret, en dagsresa vitt på
vardera sidan, runt omkring lägret, och vid pass två alnar högt
över marken.
32. Då stod folket upp och gick hela den dagen och sedan hela natten
och hela den följande dagen och samlade ihop vaktlar; det minsta
någon samlade var tio homer. Och de bredde ut dem runt omkring
lägret.
33. Men under det att de ännu hade köttet mellan tänderna, innan det
var förtärt, upptändes HERRENS vrede mot folket, och HERREN
anställde ett mycket stort nederlag bland folket.
34. Och detta ställe fick namnet Kibrot-Hattaava, ty där begrov man
dem av folket, som hade gripits av lystnad.

35. Från Kibrot-Hattaava bröt folket upp och tågade till Haserot;
och i Haserot stannade de.

*04/12 Fjärde Mosebok (Numeri), 12 Kapitlet
Fjärde Mosebok (Numeri), 12 Kapitlet

Mirjam och Aron sätta sig upp emot Mose.
Mirjam straffas.

1. Och Mirjam jämte Aron talade illa om Mose för den etiopiska
kvinnans skull som han hade tagit till hustru; han hade nämligen
tagit en etiopisk kvinna till hustru.
2. Och de sade: »Är då Mose den ende som HERREN talar med? Talar
han icke också med oss?» Och HERREN hörde detta.
3. Men mannen Mose var mycket saktmodig, mer än någon annan
människa på jorden.
4. Och strax sade HERREN till Mose, Aron och Mirjam: »Gån ut, I
tre, till uppenbarelsetältet.» Och de gingo ditut, alla tre.
5. Då steg HERREN ned i en molnstod och blev stående vid ingången
till tältet; och han kallade på Aron och Mirjam, och de gingo
båda ditut.
6. Och han sade: »Hören nu mina ord. Eljest om någon är en profet
bland eder, giver jag, HERREN, mig till känna för honom i syner
och talar med honom i drömmar.
7. Men så gör jag icke med min tjänare Mose; i hela mitt hus är han
betrodd.
8. Muntligen talar jag med honom, öppet och icke i förtäckta ord,
och han får skåda HERRENS gestalt. Varför haven I då icke haft
försyn för att tala illa om min tjänare Mose?»
9. Och HERRENS vrede upptändes mot dem, och han övergav dem.
10. När så molnskyn drog sig tillbaka från tältet, se, då var Mirjam
vit såsom snö av spetälska; när Aron vände sig till Mirjam, fick
han se att hon var spetälsk.
11. Då sade Aron till Mose: »Ack, min herre, lägg icke på oss bördan
av en synd som vi i vår dårskap hava begått.
12. Låt henne icke bliva lik ett dödfött foster, vars kropp är till
hälften förstörd, när det kommer ut ur sin moders liv.»
13. Då ropade Mose till HERREN och sade: »O Gud, gör henne åter
frisk.»
14. HERREN svarade Mose: »Om hennes fader hade spottat henne i
ansiktet, skulle hon ju hava fått sitta med skam i sju dagar. Må
hon alltså nu hållas innestängd i sju dagar utanför lägret;
sedan får hon komma tillbaka dit igen.»
15. Så hölls då Mirjam innestängd i sju dagar utanför lägret, och
folket bröt icke upp, förrän Mirjam hade kommit tillbaka.

*04/13 Fjärde Mosebok (Numeri), 13 Kapitlet
Fjärde Mosebok (Numeri), 13 Kapitlet

De tolv spejarna.

1. Därefter bröt folket upp från Haserot och lägrade sig i öknen
Paran.
2. Och HERREN talade till Mose och sade:
3. »Sänd åstad några män för att bespeja Kanaans land, som jag vill
giva åt Israels barn. En man ur var fädernestam skolen I sända,
men allenast sådana som äro hövdingar bland dem.»
4. Och Mose sände från öknen Paran åstad sådana män, efter HERRENS
befallning; allasammans hörde de till huvudmännen bland Israels
barn.
5. Och dessa voro namnen på dem: Av Rubens stam: Sammua, Sackurs
son;
6. av Simeons stam: Safat, Horis son;
7. av Juda stam: Kaleb, Jefunnes son;
8. av Isaskars stam: Jigeal, Josefs son;
9. av Efraims stam: Hosea, Nuns son;
10. av Benjamins stam: Palti, Rafus son;
11. av Sebulons stam: Gaddiel, Sodis son;
12. av Josefs stam: av Manasse stam: Gaddi, Susis son;
13. av Dans stam: Ammiel, Gemallis son;
14. av Asers stam: Setur, Mikaels son;
15. av Naftali stam: Nahebi, Vofsis son;
16. av Gads stam; Geuel, Makis son.
17. Dessa voro namnen på de män som Mose sände åstad för att bespeja
landet. Men Mose gav Hosea, Nuns son, namnet Josua.
18. Och Mose sände dessa åstad för att bespeja Kanaans land.

Och han sade till dem: »Dragen nu upp till Sydlandet, och dragen
vidare upp till Bergsbygden.
19. Och sen efter, hurudant landet är, och om folket som bor däri är
starkt eller svagt, om det är litet eller stort,
20. och hurudant landet är, vari de bo, om det är gott eller dåligt,
och hurudana de platser äro, där de bo, om de bo i läger eller i
befästa städer,
21. och hurudant själva landet är, om det är fett eller magert, om
träd finnas där eller icke. Varen vid gott mod, och tagen med
eder hit av landets frukt.» Det var nämligen vid den tid då de
första druvorna voro mogna

22. Så drogo de åstad och bespejade landet från öknen Sin ända till
Rehob, där vägen går till Hamat.
23. De drogo upp till Sydlandet och kommo till Hebron; där bodde
Ahiman, Sesai och Talmai, Anaks avkomlingar. Men Hebron byggdes
sju år före Soan i Egypten.
24. Och de kommo till Druvdalen; där skuro de av en kvist med en
ensam druvklase på, och denna bars sedan på en stång av två
man. Därtill togo de granatäpplen och fikon.
25. Detta ställe blev kallat Druvdalen för den druvklases skull som
Israels barn där skuro av.
26. Och efter fyrtio dagar vände de tillbaka, sedan de hade bespejat
landet.
27. De gingo åstad och kommo till Mose och Aron och Israels barns
hela menighet i öknen Paran, i Kades, och avgåvo sin berättelse
inför dem och hela menigheten och visade dem landets frukt.
28. De förtäljde för honom och sade: »Vi kommo till det land dit du
sände oss. Och det flyter i sanning av mjölk och honung, och här
är dess frukt.
29. Men folket som bor i landet är starkt, och städerna äro
välbefästa och mycket stora; ja, vi sågo där också avkomlingar
av Anak.
30. Amalekiterna bo i Sydlandet, hetiterna, jebuséerna och amoréerna
bo i Bergsbygden, och kananéerna bo vid havet och utmed Jordan.»

31. Men Kaleb sökte stilla folket, så att de icke skulle knota emot
Mose; han sade: »Låt oss ändå draga ditupp och intaga det, ty
förvisso skola vi bliva det övermäktiga.»
32. Men de män som hade varit däruppe med honom sade: »Vi kunna icke
draga upp mot detta folk, ty de äro oss för starka.»
33. Och de talade bland Israels barn illa om landet som de hade
bespejat; de sade: »Det land som vi hava genomvandrat och
bespejat är ett land som förtär sina inbyggare, och alla
människor, som vi där sågo, voro resligt folk.
34. Vi sågo där ock jättarna, Anaks barn, av jättestammen; vi tyckte
då att vi själva voro såsom gräshoppor, och sammalunda tyckte de
om oss.

*04/14 Fjärde Mosebok (Numeri), 14 Kapitlet
Fjärde Mosebok (Numeri), 14 Kapitlet

Folkets knorrande. Spejarnas straff. De
knorrandes försök att söderifrån tränga
in i Kanaans land.

1. Då begynte hela menigheten ropa och skria, och folket grät den
natten.
2. Och alla Israels barn knorrade emot Mose och Aron, och hela
menigheten sade till dem: »O att vi hade fått dö i Egyptens
land, eller att vi hade fått dö här i öknen!
3. Varför vill då HERREN föra oss in i detta andra land, där vi
måste falla för svärd, och där våra hustrur och barn skola bliva
fiendens byte? Det vore förvisso bättre för oss att vända
tillbaka till Egypten.»
4. Och de sade till varandra: »Låt oss välja en anförare och vända
tillbaka till Egypten.»
5. Då föllo Mose och Aron ned på sina ansikten inför Israels barns
hela församlade menighet.
6. Och Josua, Nuns son, och Kaleb, Jefunnes son, vilka voro bland
dem som hade bespejat landet, revo sönder sina kläder
7. och sade till Israels barns hela menighet: »Det land som vi hava
genomvandrat och bespejat är ett övermåttan gott land.
8. Om HERREN har behag till oss, så skall han föra oss in i det
landet och giva det åt oss -- ett land som flyter av mjölk och
honung.
9. Allenast mån I icke sätta eder upp mot HERREN; och för folket i
landet mån I icke frukta, ty de skola bliva såsom en munsbit för
oss. Deras beskärm har vikit ifrån dem, men med oss är HERREN;
frukten icke för dem.»

10. Men hela menigheten ropade att man skulle stena dem. Då visade
sig HERRENS härlighet i uppenbarelsetältet för alla Israels
barn.
11. Och HERREN sade till Mose: »Huru länge skall detta folk förakta
mig, och huru länge skola de framhärda i att icke vilja tro på
mig, oaktat alla de tecken jag har gjort bland dem?
12. Jag skall slå dem med pest och förgöra dem, men dig vill jag
göra till ett folk, större och mäktigare än detta.»
13. Mose sade till HERREN: »Egyptierna hava ju förnummit att du med
din kraft har fört detta folk ut ifrån dem hitupp,
14. och de hava omtalat det för inbyggarna här i landet, så att de
hava fått höra att du är HERREN mitt ibland detta folk, att du,
HERRE, visar dig för dem ansikte mot ansikte, att din molnsky
står över dem, och att du går framför dem i en molnstod om dagen
och i en eldstod om natten.
15. Om du nu dödade detta folk, alla tillsammans, då skulle
hedningarna, som finge höra detta berättas om dig, säga så:
16. 'Därför att HERREN icke förmådde föra detta folk in i det land
som han med ed hade lovat åt dem, därför har han slaktat dem i
öknen.'
17. Nej, må nu Herrens kraft bevisa sig stor, såsom du har talat och
sagt:
18. 'HERREN är långmodig och stor i mildhet, han förlåter
missgärning och överträdelse, fastän han icke låter någon bliva
ostraffad, utan hemsöker fädernas missgärning på barn och
efterkommande i tredje och fjärde led.'
19. Så tillgiv nu detta folk dess missgärning, enligt din stora nåd,
såsom du har låtit din förlåtelse följa detta folk allt ifrån
Egypten och ända hit.»
20. Då sade HERREN: »Jag vill tillgiva dem efter din bön.
21. Men så sant jag lever, och så sant hela jorden skall bliva full
av HERRENS härlighet:
22. av alla de män som hava sett min härlighet och de tecken jag har
gjort i Egypten och i öknen, och som dock nu tio gånger hava
frestat mig och icke velat höra min röst,
23. av dem skall ingen få se det land som jag med ed har lovat åt
deras fäder; ingen av dem som hava föraktat mig skall få se det.
24. Men eftersom i min tjänare Kaleb är en annan ande, så att han i
allt har efterföljt mig, därför vill jag låta honom komma in i
det land där han nu har varit, och hans avkomlingar skola
besitta det.
25. Men då nu amalekiterna och kananéerna bo i dalbygden, så vänden
eder i morgon åt annat håll bryten upp och tagen vägen mot
öknen, åt Röda havet till.»

26. Och HERREN talade till Mose och Aron och sade:
27. »Huru länge skall denna onda menighet fortfara att knorra mot
mig? Ty jag har hört huru Israels barn knorra mot mig.
28. Säg nu till dem: 'Så sant jag lever, säger HERREN, jag skall
göra med eder såsom I själva haven sagt inför mig.
29. Här i öknen skola edra döda kroppar bliva liggande; så skall det
gå eder alla, så många I ären som haren blivit inmönstrade, alla
som äro tjugu år gamla eller därutöver, eftersom I haven knorrat
mot mig.
30. Sannerligen, ingen av eder skall komma in i det land som jag med
upplyft hand har lovat giva eder till boning, ingen förutom
Kaleb, Jefunnes son, och Josua, Nuns son.
31. Men edra barn, om vilka I saden att de skulle bliva fiendens
byte? dem skall jag låta komma ditin, och de skola lära känna
det land som I haven föraktat.
32. I själva däremot -- edra döda kroppar skola bliva liggande här i
öknen.
33. Och edra barn skola draga omkring såsom herdar i öknen i fyrtio
år, och skola bära på bördan av eder trolösa avfällighet, till
dess att edra döda kroppar hava förgåtts i öknen.
34. Såsom I under fyrtio dagar haven bespejat landet, så skolen I
under fyrtio år -- ett år för var dag -- komma att bära på edra
missgärningar; I skolen då förnimma vad det är att jag tager min
hand ifrån eder.'
35. Jag, HERREN, talar; jag skall förvisso göra så med hela denna
onda menighet, som har rotat sig samman mot mig; här i öknen
skola de förgås, här skola de dö.»

36. Och de män som Mose hade sänt åstad för att bespeja landet, och
som vid sin återkomst hade förlett hela menigheten att knorra
mot honom, därigenom att de talade illa om landet,
37. dessa män som hade talat illa om landet träffades nu av döden
genom en hemsökelse, inför HERRENS ansikte.
38. Av de män som hade gått åstad för att bespeja landet blevo dock
Josua, Nuns son, och Kaleb, Jefunnes son, vid liv.

39. Och Mose talade detta till alla Israels barn. Då blev folket
mycket sorgset.
40. Och de stodo upp bittida följande morgon för att draga åstad upp
mot den övre bergsbygden; och de sade: »Se, här äro vi; vi vilja
nu draga upp till det land som HERREN har talat om; ty vi hava
syndat.»
41. Men Mose sade: »Varför viljen I så överträda HERRENS befallning?
Det kan ju icke lyckas väl.
42. HERREN är icke med bland eder; dragen därför icke ditupp, på det
att I icke mån bliva slagna av edra fiender.
43. Ty amalekiterna och kananéerna skola där möta eder, och I skolen
falla för svärd; I haven ju vänt eder bort ifrån HERREN, och
HERREN skall därför icke vara med eder.»
44. Likväl drogo de i sitt övermod upp mot den övre bergsbygden; men
HERRENS förbundsark och Mose lämnade icke lägret.
45. Då kommo amalekiterna och kananéerna, som bodde där i
bergsbygden, ned och slogo dem och förskingrade dem och drevo
dem ända till Horma.

*04/15 Fjärde Mosebok (Numeri), 15 Kapitlet
Fjärde Mosebok (Numeri), 15 Kapitlet

Tillägg till lagarna om offer och
förstlingsgåvor. En sabbatsbrytare
stenad. Stadga om tofsarna på
israeliternas kläder.

1. Och HERREN talade till Mose och sade:
2. Tala till Israels barn och säg till dem: Om I, när I kommen in i
det land som jag vill giva eder, och där I skolen bo,
3. viljen offra ett eldsoffer åt HERREN, ett brännoffer eller ett
slaktoffer -- vare sig det gäller att fullgöra ett löfte, eller
det gäller ett frivilligt offer, eller det gäller edra
högtidsoffer -- för att bereda HERREN en välbehaglig lukt, genom
fäkreatur eller småboskap,
4. så skall den som vill offra åt HERREN ett sådant offer bära fram
såsom spisoffer en tiondedels efa fint mjöl, begjutet med en
fjärdedels hin olja;
5. och såsom drickoffer skall du offra en fjärdedels hin vin till
vart lamm, vare sig det är ett brännoffer som offras, eller det
är ett slaktoffer.
6. Men till en vädur skall du såsom spisoffer offra två tiondedels
efa fint mjöl, begjutet med en tredjedels hin olja,
7. och såsom drickoffer skall du bära fram en tredjedels hin vin,
till er välbehaglig lukt för HERREN.
8. Och när du offrar en ungtjur till brännoffer eller till
slaktoffer, vare sig det gäller att fullgöra ett löfte eller det
gäller tackoffer åt HERREN.
9. Så skall, jämte ungtjuren, såsom spisoffer frambäras tre
tiondedels efa fint mjöl, begjutet med en halv in olja,
10. och såsom drickoffer skall du bära fram en halv hin vin: ett
eldsoffer till en välbehaglig lukt för HERREN.

11. Vad här är sagt skall offras till var tjur, var vädur, vart djur
av småboskapen, vare sig får eller get.
12. Efter antalet av de djur I offren skolen I offra till vart och
ett vad här är sagt, efter deras antal.
13. Var inföding skall offra detta, såsom här är sagt, när han vill
offra ett eldsoffer till en välbehaglig lukt för HERREN.
14. Och när en främling som vistas hos eder, eller som i kommande
släkten bor ibland eder, vill offra ett eldsoffer till en
välbehaglig lukt för HERREN, så skall han offra på samma sätt
som I offren.
15. Inom församlingen skall en och samma stadga gälla för eder och
för främlingen som bor ibland eder. Detta skall vara en
evärdlig stadga för eder från släkte till släkte: I själva och
främlingen skolen förfara på samma sätt inför HERRENS ansikte.
16. Samma lag och samma rätt skall gälla för eder och för främlingen
som bor hos eder.

17. Och HERREN talade till Mose och sade:
18. Tala till Israels barn och säg till dem: När I kommen in i det
land dit jag vill föra eder,
19. skolen I, då I äten av landets bröd, giva åt HERREN en offergärd
därav.
20. Såsom förstling av edert mjöl skolen I giva en kaka till
offergärd; I skolen giva den, likasom I given en offergärd från
eder loge.
21. Av förstlingen av edert mjöl skolen I giva åt HERREN en
offergärd, släkte efter släkte.

22. Och om I begån synd ouppsåtligen, i det att I underlåten att
göra efter något av dessa bud som HERREN har kungjort för Mose,
23. efter något av det som HERRENS har bjudit eder genom Mose, från
den dag då HERREN gav sina bud och allt framgent, släkte efter
släkte,
24. så skall, om synden har blivit begången ouppsåtligen, utan att
menigheten visste det, hela menigheten offra en ungtjur såsom
brännoffer, till en välbehaglig lukt för HERREN, med det
spisoffer och det drickoffer som på föreskrivet sätt skall
offras därtill, och tillika en bock såsom syndoffer.
25. Och prästen skall bringa försoning för Israels barns hela
menighet, och så bliver dem förlåtet; ty det var en ouppsåtlig
synd, och de hava burit fram sitt offer, ett eldsoffer åt
HERREN, och sitt syndoffer inför HERRENS ansikte för sin
ouppsåtliga synd.
26. Ja, så bliver dem förlåtet, Israels barns hela menighet och
främlingen som bor ibland dem; ty hela folket var delaktigt i
den ouppsåtliga synden.

27. Och om någon enskild syndar ouppsåtligen, skall han såsom
syndoffer föra fram en årsgammal get.
28. Och prästen skall bringa försoning för denne som har försyndat
sig genom ouppsåtlig synd, inför HERRENS ansikte; på det att
honom må bliva förlåtet, när försoning bringas för honom.
29. För infödingen bland Israels barn och för främlingen som bor
ibland dem, för eder alla skall gälla en och samma lag, när
någon begår synd ouppsåtligen.
30. Men den som begår något med upplyft hand, evad han är inföding
eller främling, han hånar HERREN, och han skall utrotas ur sitt
folk.
31. Ty HERRENS ord har han föraktat, och mot hans bud har han
brutit; utan förskoning skall han utrotas; missgärning vilar på
honom.

32. Medan nu Israels barn voro i öknen, ertappades en man med att
samla ihop ved på sabbatsdagen.
33. Och de som ertappade honom med att samla ihop ved förde honom
fram inför Mose och Aron och hela menigheten.
34. Och då det icke var bestämt vad som borde göras med honom, satte
de honom i förvar.
35. Och HERREN sade till Mose: »Mannen skall straffas med döden;
hela menigheten skall stena honom utanför lägret.»
36. Då förde hela menigheten ut honom utanför lägret och stenade
honom till döds, såsom HERREN hade bjudit Mose.

37. Och HERREN talade till Mose och sade:
38. Tala till Israels barn och säg till dem att de och deras
efterkommande skola göra sig tofsar i hörnen på sina kläder och
sätta ett mörkblått snöre på var hörntofs.
39. Och detta skolen I hava till tofsprydnad, för att I, när I sen
därpå, mån tänka på alla HERRENS bud och göra efter dem, och
icke sväva omkring efter edra hjärtans och ögons lustar, som I
nu löpen efter i trolös avfällighet.
40. Ty jag vill att I skolen tänka på och göra efter alla mina bud
och vara helgade åt eder Gud.
41. Jag är HERREN, eder Gud, som har fört eder ut ur Egyptens land,
för att jag skall vara eder Gud Jag är HERREN, eder Gud.

*04/16 Fjärde Mosebok (Numeri), 16 Kapitlet
Fjärde Mosebok (Numeri), 16 Kapitlet

Koras, Datans och Abirams uppror.

1. Och Kora, son till Jishar, son till Kehat, son till Levi, samt
Datan och Abiram, Eliabs söner, och On, Pelets son, av Rubens
söner, dessa togo till sig folk
2. och gjorde uppror emot Mose; och dem följde två hundra femtio
män av Israels barn, hövdingar i menigheten, ombud i
folkförsamlingen, ansedda män.
3. Och de församlade sig emot Mose och Aron och sade till dem: »Nu
må det vara nog. Hela menigheten är ju helig, alla äro det, och
HERREN är mitt ibland dem; varför upphäven I eder då över
HERRENS församling?»
4. När Mose hörde detta, föll han ned på sitt ansikte.
5. Sedan talade han till Kora och hela hans hop och sade: »I morgon
skall HERREN göra kunnigt vem som hör honom till, och vem som är
den helige åt vilken han giver tillträde till sig. Och den han
utväljer, honom skall han giva tillträde till sig.
6. Gören nu på detta sätt: tagen edra fyrfat, du Kora och hela din
hop,
7. och läggen eld i dem och strön rökelse på dem inför HERRENS
ansikte i morgon; den man som HERREN då utväljer, han är den
helige. Ja, nu må det vara nog, I Levi söner.»

8. Ytterligare sade Mose till Kora: Hören nu, I Levi söner.
9. Är det eder icke nog att Israels Gud har avskilt eder från
Israels menighet och givit eder tillträde till sig, så att I fån
förrätta tjänsten i HERRENS tabernakel och stå inför menigheten
och betjäna den?
10. Åt dig, och åt alla dina bröder, Levi söner, jämte dig, har han
givit tillträde till sig; och nu stån I också efter prästadömet!
11. Därför, tagen eder till vara, du och hela din hop, I som haven
rotat eder samman mot HERREN -- ty vad är Aron, att I knorren
mot honom?»

12. Och Mose sände och lät kalla till sig Datan och Abiram, Eliabs
söner. Men de sade: »vi komma icke.
13. Är det icke nog att du har fört oss hitupp ur ett land som flöt
av mjölk och honung, för att låta oss dö I öknen? Vill du nu ock
upphäva dig till herre över oss?
14. Ingalunda har du fört oss in i ett land som flyter av mjölk och
honung, eller givit oss åkrar och vingårdar till arvedel. Eller
tror du att du kan sticka ut ögonen på dessa människor? Nej, vi
komma icke.»
15. Då blev Mose mycket vred och sade till HERREN: »Se icke till
deras offergåva. Icke så mycket som en enda åsna har jag tagit
av dem, och ingen av dem har jag gjort något ont.»

16. Och Mose sade till Kora: »Du och hela din hop mån inställa eder
inför HERRENS ansikte i morgon, du själv och de, så ock Aron.
17. Och var och en av eder må taga sitt fyrfat och lägga rökelse
därpå, och sedan bära sitt fyrfat fram inför HERRENS ansikte,
två hundra femtio fyrfat; du själv och Aron mån ock taga var
sitt fyrfat.»
18. Och de togo var och en sitt fyrfat och lade eld därpå och
strödde rökelse därpå, och ställde sig vid ingången till
uppenbarelsetältet; och Mose och Aron likaså.
19. Och Kora församlade mot dem hela menigheten vid ingången till
uppenbarelsetältet. Då visade sig HERRENS härlighet för hela
menigheten.
20. och HERREN talade till Mose och Aron och sade:
21. »Skiljen eder från denna menighet, så skall jag i ett ögonblick
förgöra dem.»
22. Då föllo de ned på sina ansikten och sade: »O Gud, du Gud som
råder över allt kötts anda, skall du förtörnas på hela
menigheten, därför att en enda man syndar?»
23. Då talade HERREN till Mose och sade:
24. »Tala till menigheten och säg: Dragen eder bort ifrån platsen
runt omkring Koras, Datans och Abirams lägerställe.»

25. Och Mose stod upp och gick till Datan och Abiram, och de äldste
i Israel följde honom.
26. Och han talade till menigheten och sade: »Viken bort ifrån dessa
ogudaktiga människors tält, och kommen icke vid något som
tillhör dem, på det att I icke mån förgås genom alla deras
synder.»
27. Då drogo de sig bort ifrån platsen runt omkring Koras, Datans
och Abirams lägerställe; men Datan och Abiram hade gått ut och
ställt sig vid ingången till sina tält med sina hustrur och
barn, både stora och små.
28. Och Mose sade: »Därav skolen I förnimma att det är HERREN som
har sänt mig för att göra alla dessa gärningar, och att jag icke
har handlat efter eget tycke:
29. om dessa dö på samma sätt som andra människor dö, eller drabbas
av hemsökelse på samma sätt som andra människor, så har HERREN
icke sänt mig;
30. men om HERREN här låter något alldeles nytt ske, i det att
marken öppnar sin mun och uppslukar dem med allt vad de hava, så
att de levande fara ned i dödsriket, då skolen I därav veta att
dessa människor hava föraktat HERREN.»
31. Och just som han hade slutat att tala allt detta, rämnade marken
under dem,
32. och jorden öppnade sin mun och uppslukade dem och deras hus och
allt Koras folk och alla deras ägodelar;
33. och de foro levande ned i dödsriket, de med allt vad de hade,
och jorden övertäckte dem, och så utrotades de ur församlingen.
34. Och hela Israel, som stod runt omkring dem, flydde vid deras
rop, ty de fruktade att bliva uppslukade av jorden.
35. Men eld gick ut från HERREN och förtärde de två hundra femtio
männen som hade burit fram rökelse.

36. Och HERREN talade till Mose och sade:
37. »Säg till Eleasar, prästen Arons son, att han skall taga
fyrfaten ut ur branden, men kasta ut elden i dem långt bort,
38. ty de hava blivit heliga. Och dessa fyrfat -- de mäns som genom
sin synd förverkade sina liv -- dem skall man hamra ut till
plåtar för att därmed överdraga altaret; ty de hava varit
framburna inför HERRENS ansikte och hava därigenom blivit
heliga. Och de skola så vara ett tecken för Israels barn.»
39. Då tog prästen Eleasar kopparfyrfaten som de uppbrända männen
hade burit fram, och man hamrade ut dem för att därmed överdraga
altaret,
40. till en påminnelse för Israels barn att ingen främmande, ingen
som icke vore av Arons säd, måtte träda fram för att antända
rökelse inför HERRENS ansikte, på det att det icke skulle gå
honom såsom det gick Kora och hans hop: allt i enlighet med vad
HERREN hade sagt honom genom Mose.

41. Men dagen därefter knorrade Israels barns hela menighet emot
Mose och Aron och sade: »Det är I som haven dödat HERRENS folk.»
42. Då nu menigheten församlade sig emot Mose och Aron, vände dessa
sig mot uppenbarelsetältet och fingo då se molnskyn övertäcka
det; och HERRENS härlighet visade sig.
43. Då gingo Mose och Aron fram inför uppenbarelsetältet.
44. Och HERREN talade till Mose och sade:
45. »Gån bort ifrån denna menighet, så skall jag i ett ögonblick
förgöra dem.» Då föllo de ned på sina ansikten.
46. Och Mose sade till Aron: »Tag ditt fyrfat och lägg eld från
altaret därpå och strö rökelse därpå, och bär det så med hast
bort till menigheten och bringa försoning för dem; ty
förtörnelse har gått ut från HERRENS ansikte, och hemsökelsen
har begynt.»
47. Då tog Aron det som Mose hade tillsagt honom och skyndade mitt
in i församlingen, och se, hemsökelsen hade redan begynt ibland
folket, men han lade rökelsen på och bragte försoning för
folket.
48. När han så stod mellan de döda och de levande, upphörde
hemsökelsen.
49. Men de som hade omkommit genom hemsökelsen utgjorde fjorton
tusen sju hundra, förutom dem som hade omkommit för Koras skull.
50. Sedan vände Aron tillbaka till Mose vid uppenbarelsetältets
ingång; och hemsökelsen hade upphört.

*04/17 Fjärde Mosebok (Numeri), 17 Kapitlet
Fjärde Mosebok (Numeri), 17 Kapitlet

Arons stav grönskar.

1. Och HERREN talade till Mose och sade:
2. »Tala till Israels barn, och tag av dem, av alla som bland dem
äro hövdingar för stamfamiljer, en stav för var stamfamilj,
tillsammans tolv stavar. Vars och ens namn skall du skriva på
hans stav.
3. Och Arons namn skall du skriva på Levi stav; ty huvudmannen för
denna stams familjer skall hava sin särskilda stav.
4. Sedan skall du lägga in dem i uppenbarelsetältet framför
vittnesbördet, där jag uppenbarar mig för eder.
5. Då skall ske att den man som jag utväljer, hans stav skall
grönska. Och så skall jag göra slut på Israels barns knorrande,
så att jag slipper höra huru de knorra mot eder.»
6. Och Mose talade till Israels barn, och hövdingarna för deras
stamfamiljer gåvo honom alla var och en sin stav, tillsammans
tolv stavar; och Arons stav var med bland deras stavar.
7. Och Mose lade stavarna inför HERRENS ansikte i vittnesbördets
tält.

8. När nu Mose dagen därefter gick in i vittnesbördets tält, se, då
grönskade Arons stav, som var där för Levi hus, den hade knoppar
och utslagna blommor och mogna mandlar.
9. Och Mose bar alla stavarna ut från HERRENS ansikte till alla
Israels barn; och de sågo på dem och togo var och en sin stav.
10. Och HERREN sade till Mose: »Lägg Arons stav tillbaka framför
vittnesbördet, för att den där må förvaras såsom ett tecken för
de gensträviga; så skall du göra en ände på deras knorrande, så
att jag slipper höra det, på det att de icke må dö.»
11. Och Mose gjorde så; såsom HERREN hade bjudit honom, så gjorde
han.

12. Och Israels barn ropade till Mose: »Se, vi omkomma, vi förgås,
vi förgås allasammans!
13. Var och en som kommer därvid, som kommer vid HERRENS tabernakel,
han dör. Skola vi då verkligen alla omkomma?»

*04/18 Fjärde Mosebok (Numeri), 18 Kapitlet
Fjärde Mosebok (Numeri), 18 Kapitlet

Prästernas och leviternas åligganden och
rättigheter.

1. Och HERREN sade till Aron: Du och dina söner, och din faders hus
jämte dig, skolen bära den missgärning som vidlåder helgedomen;
och du och dina söner jämte dig skolen bära den missgärning som
vidlåder edert prästämbete.
2. Men också dina fränder, Levi stam, din faders stam, skall du
låta få tillträde dit jämte dig, och de skola hålla sig till dig
och betjäna dig, under det att du och dina söner jämte dig gören
tjänst inför vittnesbördets tält.
3. Och de skola iakttaga vad du har att iakttaga, och vad som
eljest är att iakttaga vid hela tältet; men de må icke komma vid
de heliga redskapen eller altaret, på det att icke både de och I
mån dö.
4. De skola hålla sig till dig och iakttaga vad som är att iakttaga
vid uppenbarelsetältet, under all tjänstgöring vid tältet; men
ingen främmande får komma eder nära.
5. Och I skolen iakttaga vad som är att iakttaga vid helgedomen och
vid altaret, på det att icke förtörnelse åter må komma över
Israels barn.
6. Se, jag har uttagit edra bröder, leviterna, bland Israels barn;
en gåva äro de åt eder, givna åt HERREN, till att förrätta
tjänsten vid uppenbarelsetältet.
7. Men du och dina söner jämte dig skolen iakttaga vad som hör till
edert prästämbete, i allt vad som angår altaret och det som är
innanför förlåten, och skolen så göra tjänst. Jag giver eder
edert prästämbete såsom en gåvotjänst; men om någon främmande
kommer därvid, skall han dödas.

8. Och HERREN talade till Aron: Se, jag giver åt dig vad som skall
förvaras av det som gives mig såsom gärd. Av Israels barns alla
heliga gåvor giver jag detta till ämbetslott åt dig och dina
söner, såsom en evärdlig rätt.
9. Detta skall tillhöra dig av det! högheliga som icke lämnas åt
elden: alla deras offergåvor, så ofta de frambära spisoffer
eller syndoffer, eller frambära skuldoffer till ersättning åt
mig, detta skall såsom högheligt tillhöra dig och dina söner.
10. På en höghelig plats skall du äta detta; allt mankön må äta det,
det skall vara dig heligt.
11. Och detta är rad som skall tillhöra dig såsom en gärd av Israels
barns gåvor, så ofta de frambära viftoffer; åt dig och åt dina
söner och döttrar jämte dig giver jag det till en evärdlig rätt;
var och en i ditt hus som är ren må äta det:
12. allt det bästa av olja och allt det bästa av vin och av säd,
förstlingen därav, som de giva åt HERREN, detta giver jag åt
dig.
13. Förstlingsfrukterna av allt som växer i deras land, vilka de
bära fram åt HERREN, skola tillhöra dig; var och en i ditt hus
som är ren må äta därav.
14. Allt tillspillogivet i Israel skall tillhöra dig.
15. Allt det som öppnar moderlivet, vad kött det vara må, evad det
är människor eller boskap som de föra fram till HERREN, det
skall tillhöra dig; dock så, att du tager lösen för det som är
förstfött bland människor, och likaledes tager lösen för det som
är förstfött bland orena djur.
16. Och vad angår dem som skola lösas, skall du taga lösen för dem,
när de äro en månad gamla, och detta efter det värde du har
bestämt: fem siklar silver, efter helgedomssikelns vikt, denna
räknad till tjugu gera.
17. Men för det som är förstfött bland fäkreatur eller får eller
getter må du icke taga lösen; det är heligt. Deras blod skall
du stänka på altaret, och deras fett skall du förbränna såsom
ett eldsoffer, till en välbehaglig lukt för HERREN.
18. Men deras kött skall tillhöra dig; det skall tillhöra dig
likasom viftoffersbringan och det högra lårstycket.
19. Alla heliga gåvor som Israels barn giva åt HERREN såsom gärd,
dem giver jag åt dig och åt dina söner och döttrar jämte dig,
såsom en evärdlig rätt. Ett evärdligt saltförbund[1] inför
HERRENS ansikte skall detta vara för dig och för dina
avkomlingar jämte dig.
20. och HERREN sade till Aron: I deras land skall du icke hava någon
arvedel, och du skall icke hava någon lott bland dem; jag skall
vara din lott och arvedel bland Israels barn.

21. Och se, åt Levi barn giver jag all tionde i Israel till arvedel,
såsom lön för den tjänst de förrätta, tjänsten vid
uppenbarelsetältet.
22. Men de övriga israeliterna må hädanefter icke komma vid
uppenbarelsetältet, ty de skola därigenom komma att bära på synd
och så träffas av döden;
23. utan leviterna skola förrätta tjänsten vid uppenbarelsetältet,
och de skola bära de missgärningar som begås. Detta skall vara
en evärdlig stadga för eder från släkte till släkte; bland
Israels barn skola de icke hava någon arvedel.
24. Ty den tionde som Israels barn giva åt HERREN såsom gärd, den
giver jag åt leviterna till arvedel. Därför är det som jag
säger om dem att de icke skola hava någon arvedel bland Israels
barn.

25. Och HERREN talade till Mose och sade:
26. Till leviterna skall du så tala och säga: När I av Israels barn
mottagen den tionde som jag har bestämt att I skolen få av dem
såsom eder arvedel, då skolen I därav giva en gärd åt HERREN, en
tionde av tionden.
27. Och denna eder gärd skall så anses, som när andra giva säd från
logen och vin och olja från pressen.
28. På detta sätt skolen ock I av all tionde som I mottagen av
Israels barn giva en gärd åt HERREN; och denna HERRENS gärd av
tionden skolen I giva åt prästen Aron.
29. Av alla gåvor som I fån skolen giva åt HERREN hela den gärd som
tillkommer honom; av allt det bästa av gåvorna skolen I giva
den, sådant bland dessa som passar till heliga gåvor.
30. Och du skall säga till dem: När I nu given såsom gärd det bästa
av dem, skall denna leviternas gåva så anses, som när andra giva
vad loge och press avkasta.
31. I med edert husfolk mån äta det på vilken plats som helst; ty
det är eder lön för eder tjänstgöring vid uppenbarelsetältet.
32. När I så given det bästa av dem såsom gärd, skolen I icke för
deras skull komma att bära på synd; och då skolen I icke ohelga
Israels barns heliga gåvor och så träffas av döden.

[1] Se Saltförbund i Ordförkl.
*04/19 Fjärde Mosebok (Numeri), 19 Kapitlet
Fjärde Mosebok (Numeri), 19 Kapitlet

Den röda kon. Stänkelsevattnet.

1. Och HERREN talade till Mose och Aron och sade:

2. Detta är den lagstadga som HERREN har påbjudit: Säg till Israels
barn att de skaffa fram till dig en röd, felfri ko, en som icke
har något lyte, och som icke har burit något ok.
3. Denna skolen I lämna åt prästen Eleasar; och man skall föra ut
henne utanför lägret och slakta henne i hans åsyn.
4. Och prästen Eleasar skall taga något av hennes blod på sitt
finger, och stänka med hennes blod sju gånger mot framsidan av
uppenbarelsetältet.
5. Sedan skall man bränna upp kon inför hans ögon; hennes hud och
kött och blod jämte hennes orenlighet skall man bränna upp.
6. Och prästen skall taga cederträ, isop och rosenrött garn och
kasta det i elden vari kon brännes upp.
7. Och prästen skall två sina kläder och bada sin kropp i vatten;
därefter får han gå in i lägret. Dock skall prästen vara oren
ända till aftonen.
8. Också den som brände upp henne skall två sina kläder i vatten
och bada sin kropp i vatten, och vara oren ända till aftonen.
9. Och en man som är ren skall samla ihop askan efter kon och lägga
den utanför lägret på en ren plats. Den skall förvaras åt
Israels barns menighet, till stänkelsevatten. Det är ett
syndoffer.
10. Och mannen som samlade ihop askan efter kon skall två sina
kläder och vara oren ända till aftonen. Detta skall vara en
evärdlig stadga för Israels barn och för främlingen som bor
ibland dem.
11. Den som kommer vid någon död, vid en människas lik, han skall
vara oren i sju dagar.
12. Han skall rena sig härmed på tredje dagen och på sjunde dagen,
så bliver han ren. Men om han icke renar sig på tredje dagen och
på sjunde dagen, så bliver han icke ren.
13. Var och en som kommer vid någon död, vid liket av en människa
som har dött, och sedan icke renar sig, han orenar HERRENS
tabernakel, och han skall utrotas ur Israel. Därför att
stänkelsevatten icke har blivit stänkt på honom, skall han vara
oren; orenhet låder alltjämt vid honom.

14. Detta är lagen: När en människa dör i ett tält, skall var och en
som kommer in i tältet och var och en som redan är i tältet vara
oren i sju dagar.
15. Och alla öppna kärl, alla som icke hava stått överbundna, skola
vara orena.
16. Och var och en som ute på marken kommer vid någon som har fallit
för svärd eller på annat sätt träffats av döden, eller vid
människoben eller vid en grav, han skall vara oren i sju dagar.
17. Och för att rena den som så har blivit oren skall man taga av
askan efter det uppbrända syndoffret och gjuta friskt vatten
därpå i ett kärl.
18. Och en man som är ren skall taga isop och doppa i vattnet och
stänka på tältet och på allt bohaget, och på de personer som
hava varit därinne, och på honom som har kommit vid benen eller
vid den fallne eller vid den som har dött på annat sätt, eller
vid graven.
19. Och mannen som är ren skall på tredje dagen och på sjunde dagen
bestänka den som har blivit oren. När så på sjunde dagen hans
rening är avslutad, skall han två sina kläder och bada sig i
vatten, så bliver han ren om aftonen.
20. Men om någon har blivit oren och sedan icke renar sig, skall han
utrotas ur församlingen; ty han har orenat HERRENS helgedom;
stänkelsevatten har icke blivit stänkt på honom, han är oren.
21. Och detta skall vara för dem en evärdlig stadga. Mannen som
stänkte stänkelsevattnet skall två sina kläder; och om någon
annan kommer vid stänkelsevattnet, skall han vara oren ända till
aftonen.
22. Och allt som den orene kommer vid skall vara orent, och den som
kommer vid honom skall vara oren ända till aftonen.

*04/20 Fjärde Mosebok (Numeri), 20 Kapitlet
Fjärde Mosebok (Numeri), 20 Kapitlet

Mirjams död. Vattnet ur klippan i
Meriba. Edoméernas avoghet. Arons död.

1. Och Israels barn, hela menigheten, kommo in i öknen Sin i den
första månaden, och folket stannade i Kades; där dog Mirjam och
blev där också begraven.

2. Och menigheten hade intet vatten; då församlade de sig emot Mose
och Aron.
3. Och folket begynte tvista med Mose och sade: »O att också vi
hade fått förgås, när våra broder förgingos inför HERRENS
ansikte!
4. Varför haven I fört HERRENS församling in i denna öken, så att
vi och vår boskap måste dö här?
5. Och varför haven I fört oss upp ur Egypten och låtit oss komma
till denna svåra plats, där varken säd eller fikonträd eller
vinträd eller granatträd växa, och där intet vatten finnes att
dricka?»
6. Men Mose och Aron gingo bort ifrån församlingen till
uppenbarelsetältets ingång och föllo ned på sina ansikten. Då
visade sig HERRENS härlighet för dem.
7. Och HERREN talade till Mose och sade:
8. »Tag staven, och församla menigheten, du med din broder Aron,
och talen till klippan inför deras ögon, så skall den giva
vatten ifrån sig; så skaffar du fram vatten åt dem ur klippan
och giver menigheten och dess boskap att dricka.
9. Då tog Mose stav en från dess plats inför HERRENS ansikte, såsom
han hade bjudit honom.
10. Och Mose och Aron sammankallade församlingen framför klippan;
där sade han till dem: »Hören nu, I gensträvige; kunna vi väl ur
denna klippa skaffa fram vatten åt eder?»
11. Och Mose lyfte upp sin hand och slog på klippan med sin stav två
gånger; då kom mycket vatten ut, så att menigheten och dess
boskap fick dricka.
12. Men HERREN sade till Mose och Aron: »Eftersom I icke trodden på
mig och icke höllen mig helig inför Israels barns ögon, därför
skolen I icke få föra denna församling in i det land som jag har
givit dem.»
13. Detta var Meribas vatten, där Israels barn tvistade med HERREN,
och där han bevisade sig helig på dem.

14. Och Mose skickade sändebud från Kades till konungen i Edom och
lät säga: »Så säger din broder Israel: Du känner alla de
vedermödor som vi hava haft att utstå,
15. huru våra fäder drogo ned till Egypten, och huru vi bodde i
Egypten i lång tid, och huru vi och våra fäder blevo illa
behandlade av egyptierna.
16. Men vi ropade till HERREN, och han hörde vår röst och sände en
ängel som förde oss ut ur Egypten; och se, vi äro nu i Kades,
staden som ligger vid gränsen till ditt område.
17. Låt oss tåga genom ditt land. Vi skola icke taga vägen över
åkrar och vingårdar, och icke dricka vatten ur brunnarna; stora
vägen skola vi gå, utan att vika av vare sig till höger eller
till vänster, till dess vi hava kommit igenom ditt område.»
18. Men Edom svarade honom: »Du får icke tåga genom mitt land. Om du
det gör, skall jag draga ut emot dig med svärd.»
19. Men Israels barn sade till honom: »På den allmänna farvägen
skola vi draga fram, och om jag eller min boskap dricker av ditt
vatten, skall jag betala det. Jag begär ju ingenting: allenast
att få tåga vägen fram härigenom.»
20. Han svarade: »Nej, du får icke tåga härigenom.» Och Edom drog ut
mot honom med mycket folk och ned stor makt.
21. Då alltså Edom icke tillstadde Israel att tåga genom sitt
område, vek Israel av och gick undan för honom.

22. Och de bröto upp från Kades. Och Israels barn, hela menigheten,
kommo till berget Hor.
23. Och HERREN talade till Aron på berget Hor, vid gränsen till
Edoms land, och sade:
24. »Aron skall samlas till sina fäder: han skall icke komma in i
det land som jag har givit åt Israels barn; ty I voren
gensträviga mot min befallning vid Meribas vatten.
25. Tag nu Aron och hans son Eleasar med dig, och för dem upp på
berget Hor,
26. och tag av Aron hans kläder och sätt dem på hans son Eleasar. Så
skall Aron samlas till sina fäder och I dö där.»
27. Och Mose gjorde såsom HERREN hade bjudit; och de stego upp på
berget Hor inför hela menighetens ögon.
28. Och Mose tog av Aron hans kläder och satte dem på hans son
Eleasar. Och Aron dog där uppe på bergets topp; men Mose och
Eleasar stego ned från berget.
29. Och när hela menigheten förnam att Aron hade givit upp andan,
begräto de honom i trettio dagar, hela Israels hus.

*04/21 Fjärde Mosebok (Numeri), 21 Kapitlet
Fjärde Mosebok (Numeri), 21 Kapitlet

Konungen i Arad besegrad. Kopparormen.
Sihon och Og slagna.

1. Då nu konungen i Arad, kananéen, som bodde i Sydlandet, hörde
att Israel var i antågande på Atarimvägen, gav han sig i strid
med Israel och tog några av dem till fånga.
2. Då gjorde Israel ett löfte åt HERREN och sade: »Om du giver
detta folk i min hand, så skall jag giva deras städer till
spillo.»
3. Och HERREN hörde Israels röst och gav kananéerna i deras hand,
och de gåvo dem och deras städer till spillo; så fick stället
namnet Horma.

4. Och de bröto upp från berget Hor och togo vägen åt Röda havet
till, för att gå omkring Edoms land. Men under vägen blev
folket otåligt.
5. Och folket talade emot Gud och emot Mose och sade: »Varför haven
I fört oss upp ur Egypten, så att vi måste dö i öknen? Här
finnes ju varken bröd eller vatten, och vår själ vämjes vid den
usla föda vi få.»
6. Då sände HERREN giftiga ormar bland folket, och dessa stungo
folket; och mycket folk i Israel blev dödat.
7. Då kom folket till Mose och sade: »Vi hava syndat därmed att vi
talade mot HERREN och mot dig. Bed till HERREN att han tager
bort dessa ormar ifrån oss.» Och Mose bad för folket.
8. Då sade HERREN till Mose: »Gör dig en orm och sätt upp den på en
stång; sedan må var och en som har blivit ormstungen se på den,
så skall han bliva vid liv.»
9. Då gjorde Mose en orm av koppar och satte upp den på en stång;
när sedan någon hade blivit stungen av en orm, såg han upp på
kopparormen och blev så vid liv.

10. Och Israels barn bröto upp och lägrade sig i Obot;
11. och från Obot bröto de upp och lägrade sig vid Ije-Haabarim i
öknen som ligger framför Moab, österut.
12. Därifrån bröto de upp och lägrade sig i Sereds dal.
13. Därifrån bröto de upp och lägrade sig på andra sidan Arnon, där
denna bäck från amoréernas område, där den har runnit upp,
flyter fram i öknen; ty Arnon är Moabs gräns och flyter fram
mellan Moabs land och amoréernas.
14. Därför heter det i »Boken om HERRENS krig»:
»Vaheb i Sufa
och dalarna där Arnon går fram,
15. och dalarnas sluttning,
som sänker sig mot Ars bygd
och stöder sig mot Moabs gräns.»

16. Därifrån drogo de till Beeri om brunnen där var det som HERREN
sade till Mose: »Församla folket, så vill jag giva dem vatten.»
17. Då sjöng Israel denna sång:

»Flöda, du brunn! Ja, sjungen om den,
18. om brunnen som furstar grävde,
som folkets ypperste borrade,
med spiran, med sina stavar.

19. Från öknen drogo de till Mattana, från Mattana till Nahaliel,
från: Nahaliel till Bamot,
20. från Bamot till den dal som ligger: på Moabs mark uppe på Pisga,
där man kan se ut över ödemarken.

21. Och Israel skickade sändebud till Sihon, amoréernas konung, och
lät säga:
22. »Låt mig taga genom ditt land. Vi skola icke vika av ifrån
vägen in i åkrar eller vingårdar, och icke dricka vatten ur
brunnarna. Stora vägen skola vi gå, till dess vi hava kommit
igenom ditt område.»
23. Men Sihon tillstadde icke Israel att tåga genom sitt område,
utan församlade allt sitt folk och drog ut mot Israel i öknen,
till dess han kom till Jahas; där gav han sig i strid med
Israel.
24. Men Israel slog honom med svärdsegg och intog hans land från
Arnon ända till Jabbok, ända till Ammons barns land, ty Ammons
barns gräns var befäst.
25. Och Israel intog alla städerna där; och Israel bosatte sig i
amoréernas alla städer, i Hesbon och alla underlydande orter.
26. Hesbon var nämligen Sihons, amoréernas konungs, stad, ty denne
hade fört krig med den förre konungen i Moab och tagit ifrån
honom hela hans land ända till Arnon.
27. Därför säga skalderna:

»Kommen till Hesbon!
Byggas och befästas
skall Sihons stad.
28. Ty eld gick ut från Hesbon,
en låga från Sihons stad;
den förtärde Ar i Moab,
dem som bodde på Arnons höjder.
29. Ve dig, Moab!
Förlorat är du, Kemos' folk!
Han lät sina söner bliva slagna på flykten
och sina döttrar föras bort i fångenskap,
bort till amoréernas konung, Sihon.
30. Vi sköto ned dem -- förlorat var Hesbon,
landet ända till Dibon;
vi härjade ända till Nofa,
Nofa, som når till Medeba.»

31. Så bosatte sig då Israel i amoréernas land.
32. Och Mose sände ut och lät bespeja Jaeser, och de intogo dess
underlydande orter; och han fördrev amoréerna som bodde där.
33. Sedan vände de sig åt annat hål. och drogo upp åt Basan
till. Och Og, konungen i Basan, drog med allt sitt folk ut till
strid mot dem, till Edrei.
34. Men HERREN sade till Mose: »Frukta icke för honom, ty i din hand
har jag givit honom och allt hans folk och hans land. Och du
skall göra med honom på samma sätt som du gjorde med Sihon,
amoréernas konung, som bodde i Hesbon.»
35. Och de slogo honom jämte hans söner och allt hans folk, och läto
ingen av dem slippa undan. Så intogo de hans land.

*04/22 Fjärde Mosebok (Numeri), 22 Kapitlet
Fjärde Mosebok (Numeri), 22 Kapitlet

Balak låter hämta Bileam.

1. Och Israels barn bröto upp och lägrade sig på Moabs hedar, på
andra sidan Jordan mitt emot Jeriko.

2. Och Balak, Sippors son, såg allt vad Israel hade gjort mot
amoréerna.
3. Och Moab bävade storligen för folket, därför att det var så
talrikt; Moab gruvade sig för Israels barn.
4. Och Moab sade till de äldste i Midjan: »Nu kommer denna hop att
äta upp allt som finnes här runt omkring oss, likasom oxen äter
upp vad grönt som finnes på marken.» Och Balak, Sippors son,
var på den tiden konung i Moab.
5. Och han skickade sändebud till Bileam, Beors son, i Petor vid
floden, i hans stamfränders land, för att kalla honom till sig;
han lät säga: »Se, här är ett folk som har dragit ut ur Egypten;
se, det övertäcker marken, och det har lägrat sig mitt emot mig.
6. Så kom nu och förbanna åt mig detta folk, ty det är mig för
mäktigt; kanhända skall jag då kunna slå det och förjaga det ur
landet. Ty jag vet att den du välsignar, han är välsignad, och
den du förbannar, han bliver förbannad.»
7. Så gingo nu de äldste i Moab och de äldste i Midjan åstad och
hade med sig spådomslön; och de kommo till Bileam och framförde
till honom Balaks ord.
8. Och han sade till dem: »Stannen här över natten, så vill jag
sedan giva eder svar efter vad HERREN talar till mig.» Då
stannade Moabs furstar kvar hos Bileam.
9. Och Gud kom till Bileam; han sade: »Vad är det för män som du
har hos dig?»
10. Bileam svarade Gud: »Balak, Sippors son, konungen i Moab, har
sänt till mig detta bud:
11. 'Se, här är det folk som har dragit ut ur Egypten, och det
övertäcker marken. Så kom nu och förbanna det åt mig; kanhända
skall jag då kunna giva mig i strid med det och förjaga det.'»
12. Då sade Gud till Bileam: »Du skall icke gå med dem; du skall
icke förbanna detta folk, ty det är välsignat.»
13. Om morgonen, när Bileam hade stått upp, sade han alltså till
Balaks furstar: »Gån hem till edert land, ty HERREN vill icke
tillstädja mig att följa med eder.»
14. Då stodo Moabs furstar upp och gingo hem till Balak och sade:
»Bileam vägrade att följa med oss.»

15. Men Balak sände ännu en gång åstad furstar, flera och
förnämligare än de förra.
16. Och de kommo till Bileam och sade till honom: »Så säger Balak
Sippors son: 'Låt dig icke avhållas från att komma till mig;
17. ty jag vill bevisa dig övermåttan stor ära, och allt vad du
begär av mig skall jag göra. Kom nu och förbanna åt mig detta
folk.'»
18. Då svarade Bileam och sade till Balaks tjänare: »Om Balak än
gåve mig så mycket silver och guld som hans hus rymmer, kunde
jag dock icke överträda HERRENS min Guds befallning, så att jag
gjorde något däremot, vare sig litet eller stort.
19. Men stannen nu också I kvar har över natten, för att jag må
förnimma vad HERREN ytterligare kan vilja tala till mig.»
20. Och Gud kom till Bileam om natten och sade till honom: »Om dessa
män hava kommit för att kalla dig, så stå upp och följ med dem.
Men allenast vad jag säger dig skall du göra.»
21. Om morgonen, när Bileam hade stått upp, sadlade han alltså sin
åsninna och följde med Moabs furstar.

22. Men då han nu följde med, upptändes Guds vrede, och HERRENS
ängel ställde sig på vägen för att hindra honom, där han red på
sin åsninna, åtföljd av två sina tjänare.
23. När då åsninnan såg HERRENS ängel stå på vägen med ett draget
svärd i sin hand, vek hon av ifrån vägen och gick in på åkern;
men Bileam slog åsninnan för att driva henne tillbaka in på
vägen.
24. Därefter ställde sig HERRENS ängel i en smal gata mellan
vingårdarna, där murar funnos på båda sidor.
25. När nu åsninnan såg HERRENS ängel, trängde hon sig mot muren och
klämde så Bileams ben mot muren; och han slog henne ännu en
gång.
26. Då gick HERRENS ängel längre fram och ställde sig på ett trångt
ställe, där ingen utväg fanns att vika undan, vare sig till
höger eller till vänster.
27. När åsninnan nu såg HERRENS ängel, lade hon sig ned under
Bileam. Då upptändes Bileams vrede och han slog åsninnan med sin
stav.
28. Men HERREN öppnade åsninnans mun, och hon sade till Bileam: »Vad
har jag gjort dig, eftersom du nu tre gånger har slagit mig?»
29. Bileam svarade åsninnan: »Du har ju handlat skamligt mot mig; om
jag hade haft ett svärd i min hand, skulle jag nu hava dräpt
dig.»
30. Men åsninnan sade till Bileam: »Är icke jag din egen åsninna,
som du har ridit på i all din tid intill denna dag? Och har jag
någonsin förut plägat göra så mot dig? Han svarade: »Nej.»
31. Och HERREN öppnade Bileams ögon, så att han såg HERRENS ängel
stå på vägen med ett draget svärd i sin hand. Då bugade han sig
och föll ned på sitt ansikte.
32. Och HERRENS ängel sade till honom: »Varför har du nu tre gånger
slagit din åsninna? Se, jag har gått ut för att hindra dig, ty
denna väg leder till fördärv och är mig emot.
33. Och åsninnan såg mig, och hon har nu tre gånger vikit undan for
mig. Om hon icke hade vikit undan för mig, så skulle jag nu hava
dräpt dig, men låtit henne leva.»
34. Då sade Bileam till HERRENS ängel: »Jag har syndat, ty jag
visste icke att du stod mig emot på vägen. Om nu min resa
misshagar dig, så vill jag vända tillbaka.»
35. Men HERRENS ängel svarade Bileam: »Följ med dessa män; men intet
annat än vad jag säger dig skall du tala.» Så följde då Bileam
med Balaks furstar.

36. När Balak hörde att Bileam kom, gick han honom till mötes till
Ir i Moab, vid gränsen där Arnon flyter, vid yttersta gränsen.
37. Och Balak sade till Bileam: »Sände jag icke enträget bud till
dig för att kalla dig hit? Varför ville du då icke begiva dig
till mig? Skulle jag icke kunna bevisa dig tillräcklig ära?»
38. Bileam svarade Balak: »Du ser nu att jag har kommit till
dig. Men det står ingalunda i min egen makt att tala något. Vad
Gud lägger i min mun, det måste jag tala.»
39. Sedan följde Bileam med Balak, och de kommo till Kirjat-Husot.
40. Och Balak slaktade fäkreatur och småboskap och sände till Bileam
och de furstar som voro med honom.
41. Och följande morgon tog Balak Bileam med sig och förde honom upp
på Bamot-Baal; och han kunde från denna plats se en del av
folket.

*04/23 Fjärde Mosebok (Numeri), 23 Kapitlet
Fjärde Mosebok (Numeri), 23 Kapitlet

Bileam välsignar Israel.

1. Och Bileam sade till Balak: »Bygg här åt mig sju altaren, och
skaffa hit åt mig sju tjurar och sju vädurar.»
2. Balak gjorde såsom Bileam sade; och Balak och Bileam offrade en
tjur och en vädur på vart altare
3. Därefter sade Bileam till Balak »Stanna kvar vid ditt
brännoffer; jag vill gå bort och se om till äventyrs HERREN
visar sig för mig; och vad helst han uppenbarar för mig, det
skall jag förkunna för dig.» Och han gick upp på en kal höjd.
4. Och Gud visade sig för Bileam; då sade denne till honom: »De sju
altarna har jag uppfört, och på vart altare har jag offrat en
tjur och en vädur.»
5. Och HERREN lade i Bileams mun vad han skulle tala; han sade: »Gå
tillbaka till Balak och tala så och så.»
6. När han nu kom tillbaka till honom, fann han honom stående vid
sitt brännoffer tillsammans med alla Moabs furstar.
7. Då hör han upp sin röst och kvad:

»Från Aram hämtade mig Balak,
från österns berg Moabs konung:
'Kom och förbanna åt mig Jakob,
kom och tala ofärd över Israel.
8. Huru kan jag förbanna den gud ej förbannar,
och tala ofärd över den som HERREN ej talar ofärd över?
9. Från klippornas topp ser jag ju honom,
och från höjderna skådar jag honom:
se, det är ett folk som bor för sig självt
och icke anser sig likt andra folkslag.
10. Vem kan räkna Jakob, tallös såsom stoftet,
eller tälja ens fjärdedelen av Israel?
Må jag få dö de rättfärdigas död,
och blive mitt slut såsom deras!»

11. Då sade Balak till Bileam: »Vad har du gjort mot mig! Till att
förbanna mina fiender hämtade jag dig, och nu har du i stället
välsignat dem.»
12. Men han svarade och sade: »Skulle jag då icke akta på vad HERREN
lägger i min mun, och tala det?»

13. Och Balak sade till honom: »Följ nu med mig till ett annat
ställe, varifrån du ser dem; du ser här allenast en del av dem,
du ser dem icke allasammans. Från det stället må du förbanna dem
åt mig.»
14. Och han tog honom med sig till Väktarplanen på toppen av Pisga.
Där byggde han sju altaren och offrade en tjur och en vädur på
vart altare.
15. Därefter sade han till Balak: »Stanna kvar har vid ditt
brännoffer; jag själv vill därborta se till, om något visar
sig.»
16. Och HERREN visade sig för Bileam och lade i hans mun vad han
skulle tala; han sade: »Gå tillbaka till Balak och tala så och
så.»
17. När han nu kom till honom, fann han honom stående vid sitt
brännoffer, och Moabs furstar stodo där med honom. Och Balak
frågade honom: »Vad har HERREN talat?»
18. Då hov han upp sin röst och kvad:

»Stå upp, Balak, och hör;
lyssna till mig, du Sippors son.
19. Gud är icke en människa, så att han kan ljuga,
icke en människoson, så att han kan ångra något.
Skulle han säga något och icke göra det,
tala något och icke fullborda det?
20. Se, att välsigna har jag fått i uppdrag;
han har välsignat, och jag kan icke rygga det.
21. Ofärd är icke att skåda i Jakob
och olycka icke att se i Israel.
HERREN, hans Gud, är med honom,
och jubel såsom mot en konung höres där.
22. Det är Gud som har fört dem ut ur Egypten;
deras styrka är såsom vildoxars.
23. Ty trolldom båtar intet mot Jakob,
ej heller spådom mot Israel.
Nej, nu måste sägas om Jakob
och om Israel: 'Vad gör icke Gud!'
24. Se, det är ett folk som står upp likt en lejoninna,
ett folk som reser sig likasom ett lejon.
Det lägger sig ej ned, förrän det har ätit rov
och druckit blod av slagna man.»

25. Då sade Balak till Bileam: »Om du nu icke vill förbanna dem, så
må du åtminstone icke välsigna dem.
26. Men Bileam svarade och sade till Balak: »Sade jag icke till dig:
'Allt vad HERREN säger, det måste jag göra'?»

27. Och Balak sade till Bileam: »Kom, jag vill taga dig med mig till
ett annat ställe. Kanhända skall det behaga Gud att du därifrån
förbannar dem åt mig.
28. Och Balak tog Bileam med sig upp på toppen av Peor, där man kan
se ut över ödemarken.
29. Och Bileam sade till Balak: »Bygg här åt mig sju altaren, och
skaffa hit åt mig sju tjurar och sju vädurar.
30. Och Balak gjorde såsom Bileam sade; och han offrade en tjur och
en vädur på vart altare.

*04/24 Fjärde Mosebok (Numeri), 24 Kapitlet
Fjärde Mosebok (Numeri), 24 Kapitlet

Bileam välsignar ytterligare Israel och
återvänder hem.

1. Då nu Bileam såg att det var: HERRENS vilja att han skulle
välsigna Israel, gick han icke, såsom de förra gångerna, bort
och såg efter tecken, utan vände sitt ansikte mot öknen.
2. Och när Bileam lyfte upp sina ögon och såg Israel lägrad efter
sina stammar, kom Guds Ande över honom.
3. Och han hov upp sin röst och kvad:
»Så säger Bileam, Beors son,
så säger mannen med det slutna ögat,
4. så säger han som hör Guds tal,
han som skådar syner från den Allsmäktige,
i det han sjunker ned och får sina ögon öppnade:
5. Huru sköna äro icke dina tält, du Jakob,
dina boningar, du Israel!
6. De likna dalar som utbreda sig vida,
de äro såsom lustgårdar invid en ström,
såsom aloeträd, planterade av HERREN,
såsom cedrar invid vatten.
7. Vatten flödar ur hans ämbar,
hans sådd bliver rikligen vattnad.
Större än Agag skall hans konung vara,
ja, upphöjd bliver hans konungamakt.
8. Det är Gud som har fört honom ut ur Egypten.
Hans styrka är såsom en vildoxes.
Han skall uppsluka de folk som stå honom emot,
deras ben skall han sönderkrossa,
och med sina pilar skall han genomborra dem.
9. Han har lagt sig ned, han vilar såsom ett lejon, såsom en
lejoninna -- vem vågar oroa honom? Välsignad vare den som
välsignar dig, och förbannad vare den som förbannar dig!»

10. Då upptändes Balaks vrede mot Bileam, och han slog ihop
händerna. Och Balak sade till Bileam: »Till att förbanna mina
fiender kallade jag dig hit, och se, du har i stället nu tre
gånger välsignat dem.
11. Giv dig nu av hem igen. Jag tänkte att jag skulle få bevisa dig
stor ära; men se, HERREN har förmenat dig att bliva ärad.»
12. Bileam svarade Balak: »Sade jag icke redan till sändebuden som
du skickade till mig:
13. 'Om Balak än gåve mig så mycket silver och guld som hans hus
rymmer, kunde jag dock icke överträda HERRENS befallning, så att
jag efter eget tycke gjorde något, vad det vara må.' Vad HERREN
säger, det måste jag tala.
14. Se, jag går nu hem till mitt folk; men jag vill varsko dig om
vad detta folk skall göra mot ditt folk i kommande dagar.»
15. Och han hov upp sin röst och kvad:
»Så säger Bileam, Beors son,
så säger mannen med det slutna ögat,
16. så säger han som hör Guds tal
och har kunskap från den Högste,
han som skådar syner från den Allsmäktige,
i det han sjunker ned och får sina ögon öppnade:
17. Jag ser honom, men icke denna tid,
jag skådar honom, men icke nära.
En stjärna träder fram ur Jakob,
och en spira höjer sig ur Israel.
Den krossar Moabs tinningar
och slår ned alla söner till Set.
18. Edom skall han få till besittning
till besittning Seir -- sina fienders länder.
Ty Israel skall göra mäktiga ting;
19. ur Jakob skall en härskare komma;
han skall förgöra i städerna dem som rädda sig dit.»

20. Och han fick se Amalek; då hov han upp sin röst och kvad:
»En förstling bland folken är Amalek,
men på sistone hemfaller han åt undergång.»

21. Och han fick se kainéerna; då hov han upp sin röst och kvad:
»Fast är din boning,
och lagt på klippan är ditt näste.
22. Likväl skall Kain bliva utrotad;
ja, Assur skall omsider föra dig i fångenskap.»

23. Och han lov åter upp sin röst och kvad:

»O ve! Vem skall bliva vid liv,
när Gud låter detta ske?
24. Skepp skola komma från kittéernas kust,
de skola tukta Assur, tukta Eber;
också han skall hemfalla åt undergång.»

25. Och Bileam stod upp och vände tillbaka hem; också Balak for sin
väg.

*04/25 Fjärde Mosebok (Numeri), 25 Kapitlet
Fjärde Mosebok (Numeri), 25 Kapitlet

Israeliternas synd med Moabs döttrar och
deras avgudadyrkan. Pinehas' nitälskan.

1. Och medan Israel uppehöll sig i Sittim, begynte folket bedriva
otukt med Moabs döttrar.
2. Dessa inbjödo folket till sina gudars offermåltider,
3. Och folket åt och tillbad deras gudar. Och Israel slöt sig till
Baal-Peor. Då upptändes HERRENS vrede mot Israel.
4. Och HERREN sade till Mose: »Hämta folkets alla huvudman, och låt
upphänga sådana i solen för HERREN, på det att HERRENS vredes
glöd må vändas ifrån Israel.»
5. Då sade Mose till Israels domare: »Var och en av eder dräpe
bland sina män dem som hava slutit sig till Baal-Peor.»

6. Nu kom en man av Israels barn och förde in bland sina bröder en
midjanitisk kvinna, inför Moses och Israels barns hela menighets
ögon, under det att dessa stodo gråtande vid ingången till
uppenbarelsetältet.
7. När Pinehas, son till Eleasar, son till prästen Aron, såg
detta, stod han upp i menigheten och tog ett spjut i sin hand
8. och följde efter den israelitiske mannen in i tältets sovrum och
genomborrade dem båda, såväl den israelitiske mannen som ock
kvinnan, i det att han stack henne genom underlivet. Så upphörde
hemsökelsen bland Israels barn.
9. Men de som hade omkommit genom hemsökelsen utgjorde tjugufyra
tusen.

10. Och HERREN talade till Mose och sade:
11. »Pinehas, han som är son till prästen Arons son Eleasar, har
avvänt min vrede från Israels barn, i det att han har nitälskat
bland dem såsom jag nitälskar; därför har jag icke i min
nitälskan förgjort Israels barn.
12. Säg fördenskull: Se, jag gör med honom ett fridsförbund;
13. och för honom, och för hans avkomlingar efter honom, skall detta
vara ett förbund genom vilket han får ett evärdligt prästadöme,
till lön för att han nitälskade för sin Gud och bragte försoning
för Israels barn.»
14. Och den dödade israelitiske mannen, han som dödades jämte den
midjanitiska kvinnan, hette Simri, Salus son, och var hövding
för en familj bland simeoniterna.
15. Och den dödade midjanitiska kvinnan hette Kosbi, dotter till
Sur; denne var stamhövding, hövding för en stamfamilj i Midjan.

16. Och HERREN talade till Mose och sade:
17. »Angripen midjaniterna och slån dem.
18. Ty de hava angripit eder genom de onda råd som de lade mot eder
i saken med Peor och i saken med Kosbi, den midjanitiska
hövdingdottern, deras syster, vilken dödades på den dag då
hemsökelsen drabbade eder för Peors skull.»
*04/26 Fjärde Mosebok (Numeri), 26 Kapitlet
Fjärde Mosebok (Numeri), 26 Kapitlet

Ny mönstring av Israels stammar, på
Moabs hedar.

1. Efter denna hemsökelse talade HERREN till Mose och till Eleasar,
prästen Arons son, och sade:
2. »Räknen antalet av Israels barn, deras hela menighet, dem som
äro tjugu år gamla eller därutöver, efter deras familjer, alla
stridbara män i Israel.»
3. Och Mose och prästen Eleasar talade till dem på Moabs hedar, vid
Jordan mitt emot Jeriko, och sade:
4. »De som äro tjugu år gamla eller därutöver skola räknas.» Så
hade ju HERREN bjudit Mose och Israels barn, dem som hade dragit
ut ur Egyptens land.

5. Ruben var Israels förstfödde. Rubens barn voro: Av Hanok
hanokiternas släkt, av Pallu palluiternas släkt,
6. av Hesron hesroniternas släkt, av Karmi karmiternas släkt.
7. Dessa voro rubeniternas släkter. Och de av dem som inmönstrades
utgjorde fyrtiotre tusen sju hundra trettio.
8. Men Pallus söner voro Eliab.
9. Och Eliabs söner voro Nemuel, Datan och Abiram; det var den
Datan och den Abiram, båda ombud för menigheten, som satte sig
upp emot Mose och Aron, tillika med Koras hop, när dessa satte
sig upp emot HERREN,
10. varvid jorden öppnade sin mun och uppslukade dem jämte Kora, vid
det tillfälle då dennes hop omkom, i det att elden förtärde de
två hundra femtio männen, så att de blevo till en varnagel.
11. Men Koras söner omkommo icke.

12. Simeons barn, efter deras släkter, voro: Av Nemuel nemueliternas
släkt, av Jamin jaminiternas släkt, av Jakin jakiniternas släkt,
13. av Sera seraiternas släkt, av Saul sauliternas släkt.
14. Dessa voro simeoniternas släkter, tjugutvå tusen två hundra.

15. Gads barn, efter deras släkter, voro: Av Sefon sefoniternas
släkt, av Haggi haggiternas släkt, av Suni suniternas släkt,
16. av Osni osniternas släkt, av Eri eriternas släkt,
17. av Arod aroditernas släkt, av Areli areliternas släkt.
18. Dessa voro Gads barns släkter, så många av dem som inmönstrades,
fyrtio tusen fem hundra.

19. Judas söner voro Er och Onan; men Er och Onan dogo i Kanaans
land.
20. Och Juda barn, efter deras släkter, voro: Av Sela selaniternas
släkt, av Peres peresiternas släkt, av Sera seraiternas släkt.
21. Men Peres' barn voro: Av Hesron hesroniternas släkt, av Hamul
hamuliternas släkt.
22. Dessa voro Juda släkter, så många av dem som inmönstrades,
sjuttiosex tusen fem hundra.

23. Isaskars barn, efter deras släkter, voro: Av Tola tolaiternas
släkt, av Puva puniternas släkt,
24. av Jasub jasubiternas släkt, av Simron simroniternas släkt.
25. Dessa voro Isaskars släkter, så många av dem som inmönstrades,
sextiofyra tusen tre hundra.

26. Sebulons barn, efter deras släkter, voro: Av Sered serediternas
släkt, av Elon eloniternas släkt, av Jaleel jaleeliternas släkt.
27. Dessa voro sebuloniternas släkter, så många av dem som
inmönstrades, sextio tusen fem hundra.

28. Josefs barn, efter deras släkter voro Manasse och Efraim.

29. Manasse barn voro: Av Makir makiriternas släkt; men Makir födde
Gilead; av Gilead kom gileaditernas släkt.
30. Dessa voro Gileads barn: Av Ieser ieseriternas släkt, av Helek
helekiternas släkt,
31. av Asriel asrieliternas släkt, av Sikem sikemiternas släkt,
32. av Semida semidaiternas släkt och av Hefer heferiternas släkt.
33. Men Selofhad, Hefers son, hade inga söner, utan allenast
döttrar; och Selofhads döttrar hette Mahela, Noa, Hogla, Milka
och Tirsa.
34. Dessa voro Manasse släkter, och de av dem som inmönstrades
utgjorde femtiotvå tusen sju hundra.

35. Dessa voro Efraims barn, efter deras släkter: Av Sutela
sutelaiternas släkt, av Beker bekeriternas släkt, av Tahan
tahaniternas släkt.
36. Men dessa voro Sutelas barn: Av Eran eraniternas släkt
37. Dessa voro Efraims barns släkter, så många av dem som
inmönstrades trettiotvå tusen fem hundra.

Dessa voro Josefs barn, efter deras släkter.

38. Benjamins barn, efter deras släkter, voro: Av Bela belaiternas
släkt, av Asbel asbeliternas släkt, av Ahiram ahiramiternas
släkt,
39. av Sefufam sufamiternas släkt, av Hufam hufamiternas släkt.
40. Men Belas söner voro Ard och Naaman; arditernas släkt; av Naaman
naamiternas släkt.
41. Dessa voro Benjamins barn, efter deras släkter, och de av dem
som inmönstrades utgjorde fyrtiofem tusen sex hundra.

42. Dessa voro Dans barn, efter deras släkter: Av Suham suhamiternas
släkt. Dessa voro Dans släkter, efter deras släkter.
43. Suhamiternas släkter, så många av dem som inmönstrades, utgjorde
tillsammans sextiofyra tusen fyra hundra.

44. Asers barn, efter deras släkter, voro: Av Jimna Jimnasläkten, av
Jisvi jisviternas släkt, av Beria beriaiternas släkt.
45. Av Berias barn: Av Heber heberiternas släkt, av Malkiel
malkieliternas släkt.
46. Och Asers dotter hette Sera.
47. Dessa voro Asers barns släkter, så många av dem som
inmönstrades, femtiotre tusen fyra hundra.

48. Naftali barn, efter deras släkter, voro: Av Jaseel jaseeliternas
släkt, av Guni guniternas släkt,
49. av Jeser jeseriternas släkt, av Sillem sillemiternas släkt.
50. Dessa voro Naftali släkter, efter deras släkter; och de av dem
som inmönstrades utgjorde fyrtiofem tusen fyra hundra.

51. Dessa voro de av Israels barn som inmönstrades, sen hundra ett
tusen sju hundra trettio.

52. Och HERREN talade till Mose och sade:
53. Åt dessa skall landet utskiftas till arvedel, efter personernas
antal.
54. Åt en större stam skall du giva en större arvedel, och åt en
mindre stam en mindre arvedel; åt var stam skall arvedel givas
efter antalet av dess inmönstrade.
55. Men genom lottkastning skall landet utskiftas. Efter namnen på
sina fädernestammar skola de få sina arvedelar.
56. Efter lottens utslag skall var stam större eller mindre, få sin
arvedel sig tillskiftad.

57. Och dessa voro de av Levi stam som inmönstrades, efter deras
släkter: Av Gerson gersoniternas släkt av Kehat kehatiternas
släkt, av Merari merariternas släkt.
58. Dessa voro leviternas släkter: libniternas släkt, hebroniternas
släkt maheliternas släkt, musiternas släkt koraiternas
släkt. Men Kehat födde Amram.
59. Och Amrams hustru hette Jokebed, Levis dotter, som föddes åt
Levi i Egypten; och hon födde åt Amram Aron och Mose och deras
syster Mirjam.
60. Och åt Aron föddes Nadab och Abihu, Eleasar och Itamar.
61. Men Nadab och Abihu träffades av döden, när de buro fram
främmande eld inför HERRENS ansikte.
62. Och de av dem som inmönstrades utgjorde tjugutre tusen, alla av
mankön som voro en månad gamla eller därutöver. De hade nämligen
icke blivit inmönstrade bland Israels barn, eftersom icke någon
arvedel var given åt dem bland Israels barn.

63. Dessa voro de som inmönstrades av Mose och prästen Eleasar, när
dessa mönstrade Israels barn på Moabs hedar, vid Jordan mitt
emot Jeriko.
64. Bland dessa var ingen av dem som förut hade blivit inmönstrade
av Mose och prästen Aron, när dessa mönstrade Israels barn i
Sinais öken,
65. ty om dem hade HERREN sagt: »De skola döden dö i öknen.» Därför
var ingen kvar av dem, förutom Kaleb, Jefunnes son, och Josua,
Nuns son.

*04/27 Fjärde Mosebok (Numeri), 27 Kapitlet
Fjärde Mosebok (Numeri), 27 Kapitlet

Selofhads döttrar. Josua förordnad att
efterträda Mose.

1. Och Selofhads döttrar trädde fram Selofhads, som var son till
Hefer, son till Gilead, son till Makir son till Manasse, av
Manasses, Josefs sons, släkter. Och hans döttrar hette Mahela,
Noa, Hogla, Milka och Tirsa.
2. Dessa kommo nu inför Mose och prästen Eleasar och
stamhövdingarna och hela menigheten, vid ingången till
uppenbarelsetältet, och sade:
3. »Vår fader har dött i öknen, men han var icke med i den hop som
rotade sig samman mot HERREN, Koras hop, utan han dog genom egen
synd, och han hade inga söner.
4. Icke skall nu vår faders namn utplånas ur hans släkt för det att
han icke hade någon son? Giv åt oss en besittning ibland vår
faders bröder.»
5. och Mose bar fram deras sak inför HERREN.
6. Då talade HERREN till Mose och sade:
7. »Selofhads döttrar hava talat rätt. Du skall giva också dem en
arvsbesittning bland deras faders bröder genom att låta deras
faders arvedel övergå till dem.
8. Och till Israels barn skall du tala och säga: När någon dör utan
att efterlämna någon son, skolen I låta hans arvedel övergå till
hans dotter.
9. Men om han icke har någon dotter, så skolen I giva hans arvedel
åt hans bröder.
10. Har han icke heller några bröder, så skolen I giva hans arvedel
åt hans faders bröder.
11. Men om hans fader icke har några broder, så skolen I giva hans
arvedel åt närmaste blodsförvant inom hans släkt, och denne
skall då taga den i besittning.»

Detta skall vara en rättsstadga för Israels barn, såsom HERREN
har bjudit Mose.

12. Och HERREN sade till Mose: »Stig upp här på Abarimberget, så
skall du få se det land som jag har givit åt Israels barn.
13. Men när du har sett det, skall också du samlas till dina fäder,
likasom din broder Aron har blivit samlad till sina fäder;
14. detta därför att I, i öknen Sin, när menigheten tvistade med
mig, voren gensträviga mot min befallning och icke villen hålla
mig helig genom att skaffa fram vatten inför deras ögon.» Detta
gällde Meribas vatten vid Kades, i öknen Sin.

15. Och Mose talade till HERREN och sade:
16. »Må HERREN, den Gud som råder över allt kötts anda, sätta en man
över menigheten,
17. som kan gå i spetsen för dem, när de draga ut eller vända åter,
och som kan vara deras ledare och anförare, så att icke HERRENS
menighet kommer att likna får som icke hava någon herde.»
18. HERREN svarade Mose: »Tag till dig Josua, Nuns son, ty han är en
man i vilken ande är, och lägg din hand på honom.
19. Och för honom fram inför prästen Eleasar och hela menigheten,
och insätt honom i hans ämbete inför deras ögon,
20. och lägg något av din värdighet på honom, för att Israels barns
hela menighet må lyda honom.
21. Och hos prästen Eleasar skall han sedan hava att inställa sig,
för att denne genom urims[1] dom må hämta svar åt honom inför
HERRENS ansikte. Efter hans ord skola de draga ut och vända
åter, han själv och alla Israels barn med honom, hela
menigheten.»

22. och Mose gjorde såsom HERREN hade bjudit honom; han tog Josua
och förde honom fram inför prästen Eleasar och hela menigheten.
23. Och denne lade sina händer på honom och insatte honom i hans
ämbete, såsom HERREN hade befallt genom Mose.

[1] Se Urim och tummim i Ordförkl.
*04/28 Fjärde Mosebok (Numeri), 28 Kapitlet
Fjärde Mosebok (Numeri), 28 Kapitlet

Lagar om de dagliga offren och
högtidsoffren.

1. Och HERREN talade till Mose och sade:

2. Bjud Israels barn och säg till dem: Mina offer, det som är min
spis av mina eldsoffer, en välbehaglig lukt för mig, dem skolen
I akta på, så att I offren dem åt mig på bestämd tid.
3. Och säg till dem: Detta är vad I skolen offra åt HERREN såsom
eldsoffer: två årsgamla felfria lamm till brännoffer för var dag
beständigt.
4. Det ena lammet skall du offra om morgonen, och det andra lammet
skall du offra vid aftontiden,
5. och såsom spisoffer en tiondedels efa fint mjöl, begjutet med en
fjärdedels hin olja av stötta oliver.
6. Detta är det dagliga brännoffret, som offrades på Sinai berg,
till en välbehaglig lukt, ett eldsoffer åt HERREN.
7. Och såsom drickoffer därtill skall du offra en fjärdedels hin,
till det första lammet; i helgedomen skall drickoffer av stark
dryck utgjutas åt HERREN.
8. Det andra lammet skall du offra vid aftontiden; med likadant
spisoffer och drickoffer som om morgonen skall du offra det: ett
eldsoffer till en välbehaglig lukt för HERREN.

9. Men på sabbatsdagen skall du offra två årsgamla felfria lamm, så
ock två tiondedels efa fint mjöl, begjutet med olja, såsom
spisoffer, samt tillhörande drickoffer.
10. Detta är sabbatsbrännoffret, som skall offras var sabbat, jämte
det dagliga brännoffret med tillhörande drickoffer.

11. Och på edra nymånadsdagar skolen I offra till brännoffer åt
HERREN två ungtjurar och en vädur och sju årsgamla felfria lamm,
12. så ock tre tiondedels efa fint mjöl, begjutet med olja, såsom
spisoffer till var tjur, två tiondedels efa fint mjöl, begjutet
med olja, såsom spisoffer till väduren,
13. och en tiondedels efa fint mjöl begjutet med olja, såsom
spisoffer till vart lamm: ett brännoffer till en välbehaglig
lukt, ett eldsoffer åt HERREN.
14. Och de tillhörande drickoffren skola utgöras av en halv hin vin
till var tjur och en tredjedels hin till väduren och en
fjärdedels hin till vart lamm. Detta är nymånadsbrännoffret, som
skall offras i var och en av årets månader.
15. Tillika skolen I offra en bock till syndoffer åt HERREN; den
skall offras jämte det dagliga brännoffret med tillhörande
drickoffer.

16. Och i första månaden, på fjortonde dagen i månaden, är HERRENS
påsk.
17. Och på femtonde dagen i samma månad är högtid; då skall man äta
osyrat bröd, i sju dagar.
18. På den första dagen skall man hålla en helig sammankomst; ingen
arbetssyssla skolen I då göra.
19. Och såsom eldsoffer, såsom brännoffer åt HERREN, skolen I offra
två ungtjurar och en vädur och sju årsgamla lamm; felfria skola
de vara.
20. Och såsom spisoffer därtill skolen I offra fint mjöl, begjutet
med olja; tre tiondedels efa skolen I offra till var ungtjur och
två tiondedels efa till väduren;
21. en tiondedels efa skall du offra till vart och ett av de sju
lammen;
22. tillika skolen I offra en syndoffersbock till att bringa
försoning för eder.
23. Förutom morgonens brännoffer, som utgör det dagliga brännoffret,
skolen I offra detta.
24. Likadana offer skolen I offra var dag i sju dagar: en
eldsoffersspis, till en välbehaglig lukt för HERREN. Jämte det
dagliga brännoffret skall detta offras, med tillhörande
drickoffer.
25. Och på den sjunde dagen skolen I hålla en helig sammankomst;
ingen arbetssyssla skolen I då göra.

26. Och på förstlingsdagen, då I bären fram ett offer av den nya
grödan åt HERREN, vid eder veckohögtid, skolen I hålla en
helig sammankomst; ingen arbetssyssla skolen I då göra.
27. Såsom brännoffer till en välbehaglig lukt för HERREN skolen I då
offra två ungtjurar, en vädur, sju årsgamla lamm,
28. och såsom spisoffer därtill fint mjöl, begjutet med olja: tre
tiondedels efa till var tjur, två tiondedels efa till väduren,
29. en tiondedels efa till vart och ett av de sju lammen;
30. tillika skolen I offra en bock till att bringa försoning för
eder.
31. Förutom det dagliga brännoffret med tillhörande spisoffer skolen
I offra detta -- felfria skola djuren vara -- och därjämte
tillhörande drickoffer.

*04/29 Fjärde Mosebok (Numeri), 29 Kapitlet
Fjärde Mosebok (Numeri), 29 Kapitlet

Fortsättning av offerlagarna.

1. Och i sjunde månaden, på första dagen i månaden, skolen I hålla
en helig sammankomst; ingen arbetssyssla skolen I då göra. En
basunklangens dag skall den vara för eder.
2. Såsom brännoffer till en välbehaglig lukt för HERREN skolen I då
offra en ungtjur, en vädur, sju årsgamla felfria lamm,
3. och såsom spisoffer därtill fint mjöl, begjutet med olja: tre
tiondedels efa till tjuren, två tiondedels efa till väduren
4. och en tiondedels efa till vart och ett av de sju lammen;
5. tillika skolen I offra en bock såsom syndoffer, till att bringa
försoning för eder --
6. detta förutom nymånadsbrännoffret med tillhörande spisoffer, och
förutom det dagliga brännoffret med tillhörande spisoffer, och
förutom de drickoffer som på föreskrivet sätt skola offras till
båda: allt till en välbehaglig lukt, ett eldsoffer åt HERREN.

7. På tionde dagen i samma sjunde månad skolen I ock hålla en helig
sammankomst, och I skolen då späka eder; intet arbete skolen I
då göra.
8. Och såsom brännoffer till en välbehaglig lukt för HERREN skolen
I då offra en ungtjur, en vädur, sju årsgamla lamm -- felfria
skola de vara --
9. och såsom spisoffer därtill fint mjöl, begjutet med olja: tre
tiondedels efa till tjuren, två tiondedels efa till väduren,
10. en tiondedels efa till vart och ett av de sju lammen;
11. tillika skolen I offra en bock såsom syndoffer -- detta förutom
försoningssyndoffret och det dagliga brännoffret med tillhörande
spisoffer, och förutom de drickoffer som höra till båda.

12. På femtonde dagen i sjunde månaden skolen I ock hålla en helig
sammankomst; ingen arbetssyssla skolen I då göra. Då skolen I
fira en HERRENS högtid, i sju dagar.
13. Och såsom brännoffer, såsom eldsoffer, skolen I då offra till en
välbehaglig lukt för HERREN tretton ungtjurar, två vädurar,
fjorton årsgamla lamm -- felfria skola de vara --
14. och såsom spisoffer därtill fint mjöl, begjutet med olja: tre
tiondedels efa till var och en av de tretton tjurarna, två
tiondedels efa till var och en av de två vädurarna,
15. en tiondedels efa till vart och ett av de fjorton lammen;
16. tillika skolen I offra en bock såsom syndoffer -- detta förutom
det dagliga brännoffret med tillhörande spisoffer och
drickoffer.
17. Och på den andra dagen: tolv ungtjurar, två vädurar, fjorton
årsgamla felfria lamm,
18. med det spisoffer och de drickoffer som skola offras till dem,
till tjurarna, vädurarna och lammen, efter deras antal, på
föreskrivet sätt,
19. tillika också en bock såsom syndoffer -- detta förutom det
dagliga brännoffret med tillhörande spisoffer och det drickoffer
som hör till dem.
20. Och på den tredje dagen: elva tjurar, två vädurar, fjorton
årsgamla felfria lamm,
21. med det spisoffer och de drickoffer som skola offras till dem,
till tjurarna, vädurarna och lammen, efter deras antal, på
föreskrivet sätt,
22. tillika också en syndoffersbock -- detta förutom det dagliga
brännoffret med tillhörande spisoffer och drickoffer.
23. Och på den fjärde dagen; tio tjurar, två vädurar, fjorton
årsgamla felfria lamm,
24. med det spisoffer och de drickoffer som skola offras till dem,
till tjurarna, vädurarna och lammen, efter deras antal, på
föreskrivet satt,
25. tillika också en bock såsom syndoffer -- detta förutom det
dagliga brännoffret med tillhörande spisoffer och drickoffer.
26. Och på den femte dagen: nio tjurar, två vädurar, fjorton
årsgamla felfria lamm,
27. med det spisoffer och de drickoffer som skola offras till dem,
till tjurarna, vädurarna och lammen, efter deras antal, på
föreskrivet sätt,
28. tillika också en syndoffersbock -- detta förutom det dagliga
brännoffret med tillhörande spisoffer och drickoffer.
29. Och på den sjätte dagen: åtta tjurar, två vädurar, fjorton
årsgamla felfria lamm,
30. med det spisoffer och de drickoffer som skola offras till dem,
till tjurarna, vädurarna och lammen, efter deras antal, på
föreskrivet sätt,
31. tillika också en syndoffersbock -- detta förutom det dagliga
brännoffret med tillhörande spisoffer och drickoffer.
32. Och på den sjunde dagen: sju tjurar, två vädurar, fjorton
årsgamla felfria lamm,
33. med det spisoffer och de drickoffer som skola offras till dem,
till tjurarna, vädurarna och lammen, efter deras antal, på
föreskrivet sätt,
34. tillika också en syndoffersbock -- detta förutom det dagliga
brännoffret med tillhörande spisoffer och drickoffer.
35. På den åttonde dagen skolen I hålla en högtidsförsamling; ingen
arbetssyssla skolen I då göra.
36. Och såsom brännoffer, såsom eldsoffer, skolen I då offra till en
välbehaglig lukt för HERREN en tjur, en vädur, sju årsgamla
felfria lamm,
37. med det spisoffer och de drickoffer som skola offras till dem,
till tjuren, väduren och lammen, efter deras antal, på
föreskrivet sätt,
38. tillika också en syndoffersbock -- detta förutom det dagliga
brännoffret med tillhörande spisoffer och drickoffer.

39. Dessa offer skolen I offra åt HERREN vid edra högtider, förutom
edra löftesoffer och frivilliga offer, dessa må nu vara
brännoffer eller spisoffer eller drickoffer eller tackoffer.

30:1. [1]

[1] 4 Mos 30:1 hör egentligen hit, men återfinns nedan. --Red för
den elektroniska utgåvan.
*04/30 Fjärde Mosebok (Numeri), 30 Kapitlet
1. Och Mose sade detta till Israels barn, alldeles såsom HERREN
hade bjudit honom.

Fjärde Mosebok (Numeri), 30 Kapitlet

Lagar om löften.

2. Och Mose talade till Israels barns stamhövdingar och sade: Detta
är vad HERREN har bjudit:
3. om någon gör ett löfte åt HERREN, eller svär en ed genom vilken
han förbinder sig till återhållsamhet i något stycke, så skall
han icke sedan bryta sitt ord; han skall i alla stycken göra vad
hans mun har talat.

4. Och om en kvinna, medan hon vistas i sin faders hus och ännu är
ung, gör ett löfte åt HERREN och förbinder sig till
återhållsamhet i något stycke,
5. och hennes fader hör hennes löfte och huru hon förbinder sig
till återhållsamhet, och hennes fader icke säger något till
henne därom, så skola alla hennes löften hava gällande kraft,
och alla hennes förbindelser till återhållsamhet skola hava
gällande kraft.
6. Men om hennes fader samma dag han hör det säger nej därtill, då
skola hennes löften och hennes förbindelser till återhållsamhet
alla vara utan gällande kraft; och HERREN skall förlåta henne,
eftersom hennes fader sade nej till henne.
7. Och om hon bliver gift, och löften då vila på henne, eller något
obetänksamt ord från hennes läppar, varmed hon har bundit sig,
8. och hennes man får höra därom, men icke säger något till henne
därom samma dag han hör det, så skola hennes löften hava
gällande kraft, och hennes förbindelser till återhållsamhet
skola hava gällande kraft.
9. Men om hennes man samma dag han får höra det säger nej därtill,
då upphäver han därmed hennes givna löfte och det obetänksamma
ord från hennes läppar, varmed hon har bundit sig; och HERREN
skall förlåta henne det.
10. Men en änkas eller en förskjuten hustrus löfte skall hava
gällande kraft för henne, vartill hon än må hava förbundit sig.

11. Och om en kvinna i sin mans hus gör ett löfte, eller med ed
förbinder sig till återhållsamhet i något stycke,
12. och hennes man hör det, men icke säger något till henne därom --
icke säger nej till henne -- så skola alla hennes löften hava
gällande kraft, och alla hennes förbindelser till återhållsamhet
skola hava gällande kraft.
13. Men om hennes man upphäver dem samma dag han hör dem, då skall
allt som hennes läppar hava talat vara utan gällande kraft, det
må nu vara löften eller någon förbindelse till återhållsamhet;
hennes man har upphävt dem, därför skall HERREN förlåta henne.
14. Åt alla hennes löften och åt alla hennes edliga förbindelser
till att späka sig kan hennes man giva gällande kraft, och
hennes man kan ock upphäva dem.
15. Men om hennes man icke före påföljande dags ingång säger
någonting till henne därom, så giver han gällande kraft åt alla
hennes löften och åt alla de förbindelser till återhållsamhet,
som vila på henne; han giver dem gällande kraft därigenom att
han icke säger något till henne därom samma dag han hör dem.
16. Men om han upphäver dem först någon tid efter det han har hört
dem, då kommer han att bära på hennes missgärning.

17. Dessa äro de stadgar som HERREN av Mose angående förhållandet
mellan en man och hans hustru, och angående förhållandet mellan
en fader och hans dotter, medan denna ännu är ung och vistas i
sin faders hus.

*04/31 Fjärde Mosebok (Numeri), 31 Kapitlet
Fjärde Mosebok (Numeri), 31 Kapitlet

Hämnd på midjaniterna. Fördelning av
bytet.

1. Och HERREN talade till Mose och sade:
2. »Kräv ut hämnd för Israels barn midjaniterna; sedan skall du
samlas till dina fäder.
3. Då talade Mose till folket och sade: »Låten en del av edra män
väpna sig till strid; dessa skola tåga mot Midjan och utföra
HERRENS hämnd på Midjan.
4. Tusen man ur var och en särskild av Israels alla stammar skolen
I sända ut i striden.»
5. Så avlämnades då ur Israels ätter tusen man av var stam: tolv
tusen man, väpnade till strid.
6. Och Mose sände dessa, tusen man av var stam, ut i striden; han
sände med dem Pinehas, prästen Eleasars son, ut i striden, och
denne tog med sig de heliga redskapen och larmtrumpeterna.
7. Och de gingo till strids emot Midjan, såsom HERREN hade bjudit
Mose, och dräpte allt mankön.
8. Och jämte andra som då blevo slagna av dem dräptes ock de
midjanitiska konungarna Evi, Rekem, Sur, Hur och Reba, fem
midjanitiska konungar; Bileam, Beors son, dräpte de ock med
svärd.
9. Och Israels barn förde Midjans kvinnor och barn bort såsom
fångar; och alla deras dragare och all deras boskap och allt
deras övriga gods togo de såsom byte.
10. Och alla deras städer, i de trakter där de bodde, och alla deras
tältläger brände de upp i eld.
11. Och de togo med sig allt bytet, och allt vad de hade rövat, både
människor och boskap.
12. Och de förde fångarna och det rövade och bytet fram till Mose
och prästen Eleasar och Israels barns menighet i lägret på Moabs
hedar, som ligga vid Jordan mitt emot Jeriko.

13. Och Mose och prästen Eleasar och alla menighetens hövdingar
gingo dem till mötes utanför lägret.
14. Men Mose förtörnades på krigsbefälet, över- och
underhövitsmännen, när de kommo tillbaka från sitt krigståg.
15. Mose sade till dem: »Haven I då låtit alla kvinnorna leva?
16. Det var ju de som, på Bileams inrådan, förledde Israels barn
till att begå otrohet mot HERREN i saken med Peor, och som
därigenom vållade att en hemsökelse kom över HERRENS menighet.
17. Så dräpen nu alla gossebarn, och dräpen alla kvinnor som hava
haft med män, med mankön, att skaffa.
18. Men alla flickebarn som icke hava haft med mankön att skaffa,
dem mån I låta leva för eder räkning.
19. Själva skolen I nu lägra eder utanför lägret, i sju dagar. Var
och en av eder som har dräpt någon människa, och var och en som
har kommit vid någon slagen skall rena sig på tredje dagen och
på sjunde dagen -- såväl I själva som edra fångar.
20. Alla kläder och allt som är förfärdigat av skinn och allt som är
gjort av gethår och alla redskap av trä skolen I ock rena åt
eder.»

21. Och prästen Eleasar sade till stridsmännen som hade deltagit i
kriget: Detta är den lagstadga som HERREN har givit Mose:
22. Guld och silver, koppar, järn, tenn och bly,
23. allt sådant som tål eld, skolen I låta gå genom eld, så bliver
det rent; dock bör det tillika renas med stänkelsevatten. Men
allt som icke tål eld skolen I låta gå genom vatten.
24. Och I skolen två edra kläder på sjunde dagen, så bliven I rena;
därefter fån I gå in i lägret.

25. Och HERREN talade till Mose och sade:
26. Över det tagna rovet, både människor och boskap, skall du göra
en beräkning, du tillsammans med prästen Eleasar och huvudmännen
för menighetens familjer;
27. sedan skall du dela rovet i två delar, mellan de krigare som
hava varit med i striden och hela den övriga menigheten.
28. Och du skall låta det krigsfolk som har varit med i striden giva
var femhundrade av människor, fäkreatur, åsnor och får såsom
skatt åt HERREN.
29. Så mycket skall tagas av den hälft som tillfaller dem, och du
skall giva detta åt prästen Eleasar såsom en gärd åt HERREN.
30. Men ur den hälft som tillfaller de övriga israeliterna skall du
uttaga var femtionde av människor, sammalunda av fäkreatur,
åsnor och får, korteligen, av all boskap, och detta skall du
giva åt leviterna, som det åligger att iakttaga vad som är att
iakttaga vid HERRENS tabernakel.

31. Och Mose och prästen Eleasar gjorde såsom HERREN hade bjudit
Mose.
32. Och rovet, nämligen återstoden av det byte som krigsfolket hade
tagit utgjorde: av får sex hundra sjuttiofem tusen,
33. av fäkreatur sjuttiotvå tusen,
34. av åsnor sextioett tusen,
35. och av människor, sådana kvinnor som icke hade haft med mankön
att skaffa, tillsammans trettiotvå tusen personer.
36. Och hälften därav, eller den del om tillföll dem som hade varit
med striden, utgjorde: av får ett antal av tre hundra trettiosju
tusen fem hundra,
37. varav skatten åt HERREN utgjorde sex hundra sjuttiofem får;
38. av fäkreatur trettiosex tusen, varav skatten åt HERREN
sjuttiotvå;
39. av åsnor trettio tusen fem hundra, varav skatten åt HERREN
sextioen;
40. av människor sexton tusen, varav skatten åt HERREN trettiotvå
personer.
41. Och skatten, den för HERREN bestämda gärden, gav Mose åt prästen
Eleasar, såsom HERREN hade bjudit Mose.
42. Och den hälft, som tillföll de övriga israeliterna, och som Mose
hade avskilt från krigsfolkets,
43. denna hälft, den som tillföll menigheten, utgjorde: av får tre
hundra trettiosju tusen fem hundra,
44. av fäkreatur trettiosex tusen,
45. av åsnor trettio tusen fem hundra
46. och av människor sexton tusen.
47. Och ur denna hälft, som tillföll de övriga israeliterna, uttog
Mose var femtionde, både av människor och av boskap, och gav
detta åt leviterna, som det ålåg att iakttaga vad som var att
iakttaga vid HERRENS tabernakel, allt såsom HERREN hade bjudit
Mose.

48. Och befälhavarna över härens avdelningar, över- och
underhövitsmännen, trädde fram till Mose.
49. Och de sade till Mose: »Dina tjänare hava räknat antalet av de
krigsmän som vi hava haft under vårt befäl, och icke en enda
fattas bland oss.
50. Därför hava vi nu såsom en offergåva åt HERREN burit fram var
och en del som han har kommit över av gyllene klenoder, armband
av olika slag, ringar, örhängen och halssmycken, detta för att
bringa försoning för oss inför HERRENS ansikte.»
51. Och Mose och prästen Eleasar togo emot guldet av dem, alla slags
klenoder.
52. Och guldet som gavs såsom gärd åt HERREN av över- och
underhövitsmännen utgjorde sammanlagt sexton tusen sju hundra
femtio siklar.
53. Manskapet hade tagit byte var och en för sig.
54. Och Mose och prästen Eleasar togo emot guldet av över- och
underhövitsmännen och buro in det i uppenbarelsetältet, för att
det skulle bringa Israels barn i åminnelse inför HERRENS
ansikte.

*04/32 Fjärde Mosebok (Numeri), 32 Kapitlet
Fjärde Mosebok (Numeri), 32 Kapitlet

Rubens och Gads stammar samt ena hälften
av Manasse stam få till besittning landet
öster om Jordan.

1. Och Rubens barn och Gads barn hade stora och mycket talrika
boskapshjordar; och när de sågo Jaesers land och Gileads land,
funno de att detta var en trakt för boskap.
2. Då kommo Gads barn och Rubens barn och sade till Mose och
prästen Eleasar och menighetens hövdingar:
3. »Atarot, Dibon, Jaeser, Nimra, Hesbon, Eleale, Sebam, Nebo och
Beon,
4. det land som HERREN har låtit Israels menighet intaga, är ett
land för boskap, och dina tjänare hava boskap.»
5. Och de sade ytterligare: »Om vi hava funnit nåd inför dina ögon
så må detta land givas åt dina tjänare till besittning. Låt oss
slippa att gå över Jordan.»
6. Men Mose sade till Gads barn och Rubens barn: »Skolen då I
stanna här, under det att edra bröder draga ut i krig?
7. Varför viljen I avvända Israels barns hjärtan från att gå över
floden, in i det land som HERREN har givit åt dem?
8. Så gjorde ock edra fäder, när jag sände dem från Kades-Barnea
för att bese landet:
9. sedan de hade dragit upp till Druvdalen och besett landet,
avvände de Israels barns hjärtan från att gå in i det land som
HERREN hade givit åt dem.
10. Och på den dagen upptändes HERRENS vrede, och han svor och sade:
11. 'Av de män som hava dragit upp ur Egypten skall ingen som är
tjugu år gammal eller därutöver få se det land som jag med ed
har lovat åt Abraham, Isak och Jakob -- eftersom de icke i allt
hava efterföljt mig
12. ingen förutom Kaleb, Jefunnes son, kenaséen, och Josua, Nuns
son; ty de hava i allt efterföljt HERREN.'
13. Så upptändes HERRENS vrede mot Israel, och han lät dem driva
omkring i öknen i fyrtio år, till dess att hela det släkte hade
dött bort som hade gjort vad ont var i HERRENS ögon.
14. Och se, nu haven I trätt i edra fäders fotspår, I, syndiga mäns
avföda, och öken så ännu mer HERRENS vredes glöd mot Israel.
15. Då I nu vänden eder bort ifrån honom, skall han låta Israel ännu
längre bliva kvar i öknen, och I dragen så fördärv över allt
detta folk.»

16. Då trädde de fram till honom och sade: »Låt oss här bygga gårdar
åt var boskap och städer åt våra kvinnor och barn.
17. Själva vilja vi sedan skyndsamt väpna oss och gå åstad i spetsen
för Israels barn, till dess vi hava fört dem dit de skola. Under
tiden kunna våra kvinnor och barn bo i de befästa städerna och
så vara skyddade mot landets inbyggare.
18. Vi skola icke vända tillbaka hem, förrän Israels barn hava fått
var och en sin arvedel.
19. Ty vi vilja icke taga vår arvedel jämte dem, på andra sidan
Jordan och längre bort, utan vår arvedel har tillfallit oss här
på andra sidan Jordan, på östra sidan.»
20. Mose svarade dem: »Om I gören såsom I nu haven sagt, om I väpnen
eder inför HERREN till kriget,
21. så att alla edra väpnade män gå över Jordan inför HERREN och
stanna där, till dess han har fördrivit sina fiender för sig,
22. om I alltså vänden tillbaka först då landet har blivit HERREN
underdånigt, så skolen I vara utan skuld mot HERREN och Israel,
och detta land skall då bliva eder besittning inför HERREN.
23. Men om I icke så gören, se, då synden I mot HERREN, och I skolen
då komma att förnimma eder synd, ty den skall drabba eder.
24. Byggen eder nu städer åt edra kvinnor och barn, och gårdar åt
eder boskap, och gören vad eder mun har talat.»
25. Och Gads barn och Rubens barn talade till Mose och sade: »Dina
tjänare skola göra såsom min herre bjuder.
26. Våra barn våra hustrur, vår boskap och alla våra dragare skola
bliva kvar här i Gileads städer.
27. Men dina tjänare, vi så många som äro väpnade till strid, skola
draga ditöver och kämpa inför HERREN, såsom min herre har sagt.»

28. Och Mose gav befallning om dem åt prästen Eleasar och åt Josua,
Nuns son, och åt huvudmännen för familjerna inom Israels barns
stammar.
29. Mose sade till dem: »Om Gads barn och Rubens barn gå över Jordan
med eder, så många som äro väpnade till att kämpa inför HERREN,
och landet så bliver eder underdånigt, då skolen I åt dem giva
landet Gilead till besittning.
30. Men om de icke draga väpnade ditöver med eder, så skola de få
sin besittning ibland eder i Kanaans land.»
31. Och Gads barn och Rubens barn svarade och sade: »Vad HERREN har
sagt till dina tjänare, det vilja vi göra.
32. Vi vilja draga väpnade över till Kanaans land inför HERREN, och
så få vår arvsbesittning har på andra sidan Jordan.»

33. Så gav då Mose åt dem, åt Gads barn, Rubens barn och ena hälften
av Manasses, Josefs sons, stam, Sihons, amoréernas konungs, rike
och Ogs rike, konungens i Basan: själva landet med dess städer
och dessas områden, landets städer runt omkring.
34. Och Gads barn byggde upp Dibon, Atarot, Aroer,
35. Atrot-Sofan, Jaeser, Jogbeha,
36. Bet-Nimra och Bet-Haran, befästa städer och boskapsgårdar.
37. Och Rubens barn byggde upp Hesbon, Eleale, Kirjataim,
38. Nebo och Baal-Meon -- vilkas namn hava ändrats -- och Sibma.
Och de gåvo namn åt städerna som de byggde upp.
39. Och Makirs, Manasses sons, barn gingo åstad till Gilead och
intogo det och fördrevo amoréerna som bodde där.
40. Och Mose gav Gilead åt Makir, Manasses son, och han bosatte sig
där.
41. Och Jair, Manasses son, gick åstad och intog deras byar och
kallade dem Jairs byar.
42. Och Noba gick åstad och intog Kenat, med underlydande orter, och
kallade det Noba, efter sitt eget namn.

*04/33 Fjärde Mosebok (Numeri), 33 Kapitlet
Fjärde Mosebok (Numeri), 33 Kapitlet

Israeliternas lägerplatser under
ökenvandringen.

1. Dessa voro Israels barns lägerplatser, när de drogo ut ur
Egyptens land, efter sina härskaror, anförda av Mose och Aron.
2. Och Mose upptecknade på HERRENS befallning deras uppbrottsorter,
alltefter som de ändrade lägerplats. Och dessa voro nu deras
lägerplatser, alltefter som uppbrottsorterna följde på varandra:

3. De bröto upp från Rameses i första månaden, på femtonde dagen i
första månaden. Dagen efter påskhögtiden drogo Israels barn ut
med upplyft hand inför alla egyptiers ögon,
4. under det att egyptierna begrovo dem som HERREN hade slagit
bland dem, alla de förstfödda, då när HERREN höll dom över deras
gudar.
5. Så bröto nu Israels barn upp från Rameses och lägrade sig i
Suckot.
6. Och de bröto upp från Suckot och lägrade sig i Etam, där öknen
begynte.
7. Och de bröto upp från Etam och vände om till Pi-Hahirot, som
ligger mitt emot Baal-Sefon, och lägrade sig framför Migdol.
8. Och de bröto upp från Hahirot och gingo mitt igenom havet in i
öknen och tågade så tre dagsresor i Etams öken och lägrade sig i
Mara.
9. Och de bröto upp från Mara och kommo till Elim; och i Elim
funnos tolv vattenkällor och sjuttio palmträd, och de lägrade sig
där.
10. Och de bröto upp från Elim och lägrade sig vid Röda havet.
11. Och de bröto upp från Röda havet och lägrade sig i öknen Sin.
12. Och de bröto upp från öknen Sin och lägrade sig i Dofka.
13. Och de bröto upp från Dofka och lägrade sig i Alus.
14. Och de bröto upp från Alus och lägrade sig i Refidim, och där
fanns intet vatten åt folket att dricka.
15. Och de bröto upp från Refidim och lägrade sig i Sinais öken.
16. Och de bröto upp från Sinais öken och lägrade sig i
Kibrot-Hattaava.
17. Och de bröto upp från Kibrot-Hattaava och lägrade sig i Haserot.
18. Och de bröto upp från Haserot och lägrade sig i Ritma.
19. Och de bröto upp från Ritma och lägrade sig i Rimmon-Peres.
20. Och de bröto upp från Rimmon-Peres och lägrade sig i Libna.
21. Och de bröto upp från Libna och lägrade sig i Rissa.
22. Och de bröto upp från Rissa och lägrade sig i Kehelata.
23. Och de bröto upp från Kehelata och lägrade sig vid berget Sefer.
24. Och de bröto upp från berget Sefer och lägrade sig i Harada.
25. Och de bröto upp från Harada och lägrade sig i Makhelot.
26. Och de bröto upp från Makhelot och lägrade sig i Tahat.
27. Och de bröto upp från Tahat och lägrade sig i Tera.
28. Och de bröto upp från Tera och lägrade sig i Mitka.
29. Och de bröto upp från Mitka och lägrade sig i Hasmona.
30. Och de bröto upp från Hasmona och lägrade sig i Moserot.
31. Och de bröto upp från Moserot och lägrade sig i Bene-Jaakan.
32. Och de bröto upp från Bene-Jaakan och lägrade sig i
Hor-Haggidgad.
33. Och de bröto upp från Hor-Haggidgad och lägrade sig i Jotbata.
34. Och de bröto upp från Jotbata och lägrade sig i Abrona.
35. och de bröto upp från Abrona och lägrade sig i Esjon-Geber.
36. Och de bröto upp från Esjon-Geber och lägrade sig i öknen Sin,
det är Kades.
37. Och de bröto upp från Kades och lägrade sig vid berget Hor, på
gränsen till Edoms land.

38. Och prästen Aron steg upp på berget Hor, efter HERRENS
befallning, och dog där i det fyrtionde året efter Israels barns
uttåg ur Egyptens land, i femte månaden, på första dagen i
månaden.
39. Och Aron var ett hundra tjugutre år gammal, när han dog på
berget Hor.

40. Och konungen i Arad, kananéen, som bodde i Sydlandet i Kanaans
land, fick nu höra att Israels barn voro i antågande.
41. Och de bröto upp från berget Hor och lägrade sig i Salmona.
42. Och de bröto upp från Salmona och lägrade sig i Punon.
43. Och de bröto upp från Punon och lägrade sig i Obot.
44. Och de bröto upp från Obot och lägrade sig i Ije-Haabarim vid
Moabs gräns.
45. Och de bröto upp från Ijim och lägrade sig i Dibon-Gad.
46. Och de bröto upp från Dibon-Gad och lägrade sig i
Almon-Diblataima.
47. Och de bröto upp från Almon-Diblataima och lägrade sig vid
Abarimbergen, framför Nebo.
48. Och de bröto upp från Abarimbergen och lägrade sig på Moabs
hedar, vid Jordan mitt emot Jeriko.
49. Och deras läger vid Jordan sträckte sig från Bet-Hajesimot ända
till Abel-Hassitim på Moabs hedar.

50. Och HERREN talade till Mose på Moabs hedar, vid Jordan mitt emot
Jeriko, och sade:
51. Tala till Israels barn och säg till dem: När I haven gått över
Jordan, in i Kanaans land,
52. skolen I fördriva landets alla inbyggare för eder, och I skolen
förstöra alla deras stenar med inhuggna bilder, och alla deras
gjutna beläten skolen I förstöra, och alla deras offerhöjder
skolen I ödelägga.
53. Och I skolen intaga landet och bosätta eder där, ty åt eder har
jag givit landet till besittning.
54. Och I skolen utskifta landet såsom arvedel åt eder genom
lottkastning efter edra släkter; åt en större stam skolen I giva
en större arvedel, och åt en mindre stam en mindre arvedel; var
och en skall få sin del där lotten bestämmer att han skall hava
den; efter edra fädernestammar skolen I utskifta landet såsom
arvedel åt eder.
55. Men om I icke fördriven landets inbyggare för eder, så skola de
som I låten vara kvar av dem bliva törnen i edra ögon och taggar
i edra sidor, och skola tränga eder i landet där I bon.
56. Och då skall jag göra med eder så, som jag hade tänkt göra med
dem.

*04/34 Fjärde Mosebok (Numeri), 34 Kapitlet
Fjärde Mosebok (Numeri), 34 Kapitlet

Landets gränser bestämmas. Skiftesmän
utses.

1. Och HERREN talade till Mose och sade:
2. Bjud Israels barn och säg till dem:
När I kommen till Kanaans land, då är detta det land som skall
tillfalla eder såsom arvedel: Kanaans land, så långt dess
gränser nå.
3. Edert land skall på södra sidan sträcka sig från öknen Sin utmed
Edom; och eder södra gräns skall i öster begynna vid ändan av
Salthavet.
4. Sedan skall eder gräns böja sig söder om Skorpionhöjden och gå
fram till Sin och gå ut söder om Kades-Barnea. Och den skall gå
vidare ut till Hasar-Addar och fram till Asmon.
5. Och från Asmon skall gränsen böja sig mot Egyptens bäck och gå
ut vid havet.
6. Och eder gräns i väster skall vara Stora havet; det skall utgöra
gränsen. Detta skall vara eder gräns i väster.
7. Och detta skall vara eder gräns i norr: Från Stora havet skolen
I draga eder gränslinje fram vid berget Hor.
8. Från berget Hor skolen I draga eder gränslinje dit där vägen går
till Hamat, och gränsen skall gå ut vid Sedad.
9. Sedan skall gränsen gå till Sifron och därifrån ut vid
Hasar-Enan. Detta skall vara eder gräns i norr.
10. och såsom eder gräns i öster skolen I draga upp en linje från
Hasar-Enan fram till Sefam.
11. Och från Sefam skall gränsen gå ned till Haribla, öster om Ain,
och gränsen skall gå vidare ned och intill bergsluttningen vid
Kinneretsjön, österut.
12. Sedan skall gränsen gå ned till Jordan och ut vid Salthavet.

Detta skall vara edert land, med dess gränser runt omkring.

13. Och Mose bjöd Israels barn och sade: Detta är det land som I
genom lottkastning skolen utskifta såsom arvedel åt eder, det
land om vilket HERREN har bjudit att det skall givas åt de nio
stammarna och den ena halva stammen.
14. Ty rubeniternas barns stam, efter dess familjer, och gaditernas
barns stam, efter dess familjer, och den andra hälften av
Manasse stam, dessa hava redan fått sin arvedel.
15. Dessa två stammar och denna halva stam hava fått sin arvedel på
andra sidan Jordan mitt emot Jeriko, österut mot solens uppgång.
16. Och HERREN talade till Mose och sade:
17. Dessa äro namnen på de män som skola åt eder utskifta landet i
arvslotter: först och främst prästen Eleasar och Josua, Nuns
son;
18. vidare skolen I taga en hövding ur var stam till att utskifta
landet,
19. och dessa äro de männens namn: av Juda stam Kaleb, Jefunnes son;
20. av Simeons barns stam Samuel Ammihuds son;
21. av Benjamins stam Elidad, Kislons son;
22. av Dans barns stam en hövding, Bucki, Joglis son;
23. av Josefs barn: av Manasse barns stam en hövding, Hanniel, Efods
son,
24. och av Efraims barn stam en hövding, Kemuel, Siftans son;
25. av Sebulons barns stam en hövding, Elisafan, Parnaks son;
26. av Isaskars barns stam en hövding, Paltiel, Assans son;
27. av Asers barns stam en hövding, Ahihud, Selomis son;
28. av Naftali barns stam en hövding, Pedael, Ammihuds son.
29. Dessa äro de som HERREN bjöd att utskifta arvslotterna åt
Israels barn i Kanaans land.

*04/35 Fjärde Mosebok (Numeri), 35 Kapitlet
Fjärde Mosebok (Numeri), 35 Kapitlet

Leviternas fyrtioåtta städer. Sex
fristäder. Lagar om dråpare.

1. Och HERREN talade till Mose på Moabs hedar, vid Jordan mitt emot
Jeriko, och sade:
2. Bjud Israels barn att de av de arvslotter de få till besittning
skola åt leviterna giva städer att bo i; utmarker runt omkring
dessa städer skolen I ock giva åt leviterna.
3. Städerna skola de själva hava att bo i, men de tillhörande
utmarkerna skola vara för deras dragare och deras boskap och
alla deras övriga djur.
4. Och städernas utmarker, som I skolen giva åt leviterna, skola
sträcka sig tusen alnar från stadsmuren utåt på alla sidor.
5. Och utanför staden skolen I mäta upp på östra sidan två tusen
alnar, på västra sidan två tusen alnar, på södra sidan två tusen
alnar och på norra sidan två tusen alnar, med staden i
mitten. Detta skola de få såsom utmarker till sina städer.
6. Och de städer som I given åt leviterna skola först och främst
vara de sex fristäderna, vilka I skolen giva till det ändamålet
att en dråpare må kunna fly till dem; vidare skolen I jämte
dessa städer giva dem fyrtiotvå andra,
7. så att de städer som I given åt leviterna tillsammans utgöra
fyrtioåtta städer, med tillhörande utmarker.
8. Och av dessa städer, som I skolen giva av Israels barns
besittningsområde, skolen I taga flera ur den stam som är
större, och färre ur den som är mindre. Var stam skall åt
leviterna giva ett antal av sina städer, som svarar mot den
arvedel han själv har fått.

9. Och HERREN talade till Mose och sade:
10. Tala till Israels barn och säg till dem:

När I haven gått över Jordan, in i Kanaans land,
11. skolen I utse åt eder vissa städer, som I skolen hava till
fristäder, till vilka en dråpare som ouppsåtligen har dödat
någon må kunna fly.
12. Och dessa städer skolen I hava såsom tillflyktsorter undan
blodshämnaren, så att dråparen slipper dö, förrän han har stått
till rätta inför menigheten.
13. Och de städer som I skolen giva till fristäder skola vara sex.
14. Tre av städerna skolen I giva på andra sidan Jordan, och de tre
övriga städerna skolen I giva i själva Kanaans land;
15. dessa skola vara fristäder. Israels barn, såväl som främlingen
och inhysesmannen som bor ibland dem skola hava dessa sex städer
såsom tillflyktsorter, till vilka var och er som ouppsåtligen
har dödat någon må kunna fly.

16. Men om någon slår en annan till döds med ett föremål av järn, så
är han en sannskyldig dråpare; en sådan skall straffas med
döden.
17. Likaledes, om någon i sin hand har en sten med vilken ett
dråpslag kan givas, och han därmed slår en annan till döds, så
är han en sannskyldig dråpare; en sådan skall straffas med
döden.
18. Eller om någon i sin hand har ett föremål av trä varmed ett
dråpslag kan givas, och han därmed slår en annan till döds, så
är han en sannskyldig dråpare; en sådan skall straffas med
döden.
19. Blodshämnaren må döda den dråparen; varhelst han träffar på
honom må han döda honom.
20. Likaledes om någon av hat stöter till en annan, eller med berått
mod kastar något på honom; så att han dör,
21. eller av fiendskap slår honom till döds med handen, då skall den
som gav slaget straffas med döden, ty han är en sannskyldig
dråpare; blodshämnaren må döda den dråparen, varhelst han
träffar på honom

22. Men om någon av våda, utan fiendskap, stöter till en annan,
eller utan berått mod kastar på honom något föremål, vad det
vara må;
23. eller om han, utan att se honom, med någon sten varmed dråpslag
kan givas träffar honom, så att han dör, och detta utan att han
var hans fiende eller hade för avsikt att skada honom,
24. då skall menigheten döma mellan den som gav slaget och
blodshämnaren, enligt här givna föreskrifter.
25. Och menigheten skall rädda dråparen ur blodshämnarens hand, och
menigheten skall låta honom vända tillbaka till fristaden dit
han hade flytt, och där skall han stanna kvar, till dess den med
helig olja smorde översteprästen dör.
26. Men om dråparen går utom området för den fristad dit han har
flytt,
27. och blodshämnaren då, när han träffar på honom utom hans
fristads område, dräper dråparen, så vilar ingen blodskuld på
honom.
28. Ty i sin fristad skall en dråpare stanna kvar, till dess
översteprästen dör; men efter översteprästens död må han vända
tillbaka till den ort där han har sin besittning.
29. Och detta skall vara en rättsstadga för eder från släkte till
släkte, var I än ären bosatta.

30. Om någon slår ihjäl en annan, skall man, efter vittnens utsago,
dräpa dråparen; men en enda persons vittnesmål är icke nog för
att man skall kunna döma någon till döden.
31. I skolen icke taga lösen för en dråpares liv, om han är skyldig
till döden, utan han skall straffas med döden.
32. Ej heller skolen I taga lösen för att den som har flytt till en
fristad skall före prästens död få vända tillbaka och bo i
landet.
33. I skolen icke ohelga det land där I ären; genom blod ohelgas
landet, och försoning kan icke bringas för landet för det blod
som har blivit utgjutet däri, annat än genom dens blod, som har
utgjutit det.
34. I skolen icke orena landet där I bon, det i vars mitt jag har
min boning, ty jag, HERREN, har min boning mitt ibland Israels
barn.

*04/36 Fjärde Mosebok (Numeri), 36 Kapitlet
Fjärde Mosebok (Numeri), 36 Kapitlet

Selofhads döttrars giftermål.

1. Och huvudmännen för familjerna i Gileads barns släkt -- Gileads,
som var son till Makir, Manasses son, av Josefs barns släkter --
trädde fram och talade inför Mose och de hövdingar som voro
huvudmän för Israels barns familjer.
2. De sade: »HERREN har bjudit min herre att genom lottkastning
göra landet såsom arvedel åt Israels barn och HERREN har vidare
bjudit min herre att giva Selofhads, vår broders, arvedel åt
hans döttrar.
3. Men om nu dessa bliva gifta med någon ur Israels barns andra
stammar, så tages deras arvedel bort ifrån våra fäders arvedel,
under det att den stam de komma att tillhöra får sin arvedel
ökad; på detta sätt bliver en del av vår arvslott oss fråntagen.
4. När sedan jubelåret inträder för Israels barn, bliver deras
arvedel lagd till den stams arvedel, som de komma att tillhöra,
men från vår fädernestams arvedel tages deras arvedel bort.»

5. Då bjöd Mose Israels barn, efter HERRENS befallning, och sade:
»Josefs barns stam har talat rätt.
6. Detta är vad HERREN bjuder angående Selofhads döttrar; han
säger: De må gifta sig med vem de finna för gott, allenast de
gifta sig inom en släkt som hör till deras egen fädernestam.
7. Ty en arvedel som tillhör någon, av Israels barn må icke gå över
från en stam till en annan, utan Israels barn skola behålla kvar
var och en sin fädernestams arvedel.
8. Och när en kvinna som inom någon av Israels barns stammar har
kommit i besittning av en arvedel gifter sig, skall det vara med
en man av någon släkt som hör till hennes egen fädernestam, så
att Israels barn förbliva i besittning var och en av sina fäders
arvedel.
9. Ty ingen arvedel må gå över från en stam till en annan, utan
Israels barns stammar skola behålla kvar var och en sin
arvedel.»

10. Selofhads döttrar gjorde såsom HERREN hade bjudit Mose.
11. Mahela, Tirsa, Hogla, Milka och Noa, Selofhads döttrar, gifte
sig med sina farbröders söner.
12. De blevo alltså gifta inom Manasses, Josefs sons, barns släkter,
och deras arvedel stannade så kvar inom deras fädernesläkts
stam.

13. Dessa äro de bud och rätter som HERREN genom Mose gav Israels
barn, på Moabs hedar, vid Jordan mitt emot Jeriko.
@c -*- 1917 -*-@c
@c Det står genomgående "Herren" i stället för "HERREN" i kap 14,
@c kanske på fler ställen. /ceder
*05/ Femte Mosebok (Deuteronomium)
*05/01 Femte Mosebok (Deuteronomium), 1 Kapitlet
Femte Mosebok (Deuteronomium), 1 Kapitlet

Mose talar till folket om vad som har
skett under ökenvandringen.

1. Dessa äro de ord som Mose talade till hela Israel på andra sidan
Jordan, i öknen, på Hedmarken mitt emot Suf, mellan Paran och
Tofel, Laban, Haserot och Di-Sahab
2. -- elva dagsresor från Horeb, åt Seirs bergsbygd till, fram till
Kades-Barnea.
3. I det fyrtionde året, i elfte månaden. på första dagen i
månaden, talade Mose till Israels barn, alldeles såsom Herren
hade bjudit honom tala till dem.
4. Detta skedde sedan han hade slagit Sihon, amoréernas konung, som
bodde i Hesbon, och Og, konungen i Basan, som bodde i Astarot,
vid Edrei.
5. På andra sidan Jordan. i Moabs land, begynte Mose denna
lagutläggning och sade:
6. HERREN, vår Gud, talade till oss på Horeb och sade: »Länge nog
haven I uppehållit eder vid detta berg.
7. Vänden eder nu åt annat håll och bryten upp, och begiven eder
till amoréernas bergsbygd och till alla deras grannfolk på
Hedmarken, i Bergsbygden, i Låglandet, i Sydlandet och i
Kustlandet vid havet -- in i kananéernas land och upp på Libanon,
ända till den stora floden, floden Frat.
8. Se, jag har givit landet i edert våld. Gån nu och intagen detta
land, som HERREN med ed har lovat edra fäder, Abraham, Isak och
Jakob, att giva åt dem och åt deras säd efter dem.»
9. Och jag talade till eder på den tiden och sade: »Jag förmår icke
ensam bära eder.
10. HERREN, eder Gud, har förökat eder, och se, I ären nu talrika
såsom stjärnorna på himmelen.
11. Må Herren, edra fäders Gud, än vidare föröka eder tusenfalt och
välsigna eder, såsom han har lovat eder.
12. Men huru skall jag ensam kunna bära tyngden och bördan av eder
och edert tvistande?
13. Utsen åt eder visa, förståndiga och välkända män inom edra
särskilda stammar, så skall jag sätta dem till huvudmän över
eder.»
14. I svaraden mig och saden: »Ditt förslag är gott.»
15. Då tog jag huvudmännen i edra stammar, visa och välkända män,
och satte dem till huvudmän över eder, till föreståndare,
somliga över tusen, andra över hundra, andra över femtio och
somliga över tio, och till tillsyningsmän i edra särskilda
stammar.
16. Och jag bjöd då också edra domare och sade: »Hören efter, vad
edra bröder hava sig emellan; och om någon har en sak med sin
broder eller med en främling som bor hos honom, så dömen
rättvist mellan dem.
17. I skolen icke hava anseende till personen, när I dömen, utan
höra den ringe likaväl dom den högre; I skolen icke frukta för
någon människa, ty domen hör Gud till. Men om något ärende
bliven eder för svårt, skolen I hänskjuta det till mig, så att
jag för höra det.»
18. Så bjöd jag eder på den tiden allt vad I skullen göra.
19. Och vi bröto upp från Horeb, och genom hela den stora och
fruktansvärda öken som I haven sett vandrande vi åstad till
amoréernas bergsbygd, såsom HERREN, vår Gud, hade bjudit oss;
och vi kommo så till Kades-Barnea.
20. Och jag sade till eder: »I haven nu kommit till amoréernas
bergsbygd, som HERREN vår Gud, vill giva oss.
21. Se, HERREN, din Gud, har givit landet i ditt våld. Drag ditupp
och intag det, såsom HERREN, dina fäders Gud, har tillsagt dig.
Frukta icke och var icke förfärad.»
22. Då trädden I fram till mig allasammans och saden: »Låt oss sända
åstad några män framför oss, för att de må utforska landet åt
oss och sedan avgiva sin berättelse inför oss, angående vägen på
vilken vi skola draga ditupp, och angående de städer som vi
skola komma till.»
23. Detta förslag behagade mig, och jag tog tolv män bland eder, en
för var stam.
24. Dessa begåvo sig åstad och drogo upp till Bergsbygden och kommo
till Druvdalen och bespejade landet.
25. Och de togo med sig av landets frukt ned till oss och avgåvo sin
berättelse inför oss och sade: »Det land som Herren, vår Gud,
vill giva oss är gott.»
26. Men I villen icke draga ditupp, utan voren gensträviga mot
HERRENS, eder Guds, befallning.
27. Och I knorraden i edra tält och saden: »Herren hatar oss, därför
har han fört oss ut ur Egyptens land för att giva oss i
amoréernas hand och så förgöra oss.
28. Varthän skola vi då draga? Våra bröder hava förfärat våra
hjärtan, ty de säga: 'Där är ett folk, större och resligare än
vi, där äro städer, stora och befästa upp mot himmelen; ja, vi
sågo där också anakiter.'»
29. Då svarade jag eder: »I skolen icke förskräckas och icke frukta
för dem.
30. HERREN, eder Gud, som går framför eder, skall själv strida för
eder, alldeles såsom han handlade mot eder i Egypten inför edra
ögon,
31. och alldeles såsom i öknen som du har sett, där HERREN, din Gud,
bar dig, såsom en man bär sin son, hela den väg I haven vandrat,
ända till dess att I nu haven kommit hit.»
32. Men detta oaktat trodden I icke på HERREN, eder Gud,
33. som gick framför eder på vägen, för att utse lägerplatser åt
eder: om natten i eld, för att lysa eder på den väg I skullen
gå, och om dagen i molnskyn.
34. Då nu HERREN hörde edra ord, blev han förtörnad och svor och
sade:
35. »Sannerligen, ingen av dessa män, i detta onda släkte, skall få
se det goda land som jag med ed har lovat giva åt edra fäder,
36. ingen utom Kaleb, Jefunnes son; han skall få se det, och åt
honom och åt hans barn skall jag giva det land han har beträtt,
därför att han i allt har efterföljt Herren.»
37. Också på mig vredgades HERREN, för eder skull, och sade: »Icke
heller du skall komma ditin.
38. Josua, Nuns son, han som är din tjänare, han skall komma ditin.
Styrk honom att vara frimodig, ty han skall utskifta landet åt
Israel såsom arv.
39. Och edra barn, om vilka I saden att de skulle bliva fiendens
byte, och skola komma ditin, åt dem skall jag giva landet, och
de skola taga det i besittning.
40. Men I själva mån vända eder åt annat håll; bryten nu upp och
tagen vägen mot öknen, åt Röda havet till.»
41. Då svaraden I och saden till mig: »Vi hava syndat mot HERREN.
Vi vilja nu draga upp och strida, alldeles såsom HERREN, vår
Gud, har bjudit oss.» Och I omgjordaden eder, var och en tog
sina vapen, och med lätt mod drogen I upp mot bergsbygden.
42. Men HERREN sade till mig: »Säg till dem: I skolen icke draga
ditupp och giva eder i strid, ty jag är icke med bland eder;
gören icke så, på det att I icke mån bliva slagna av edra
fiender.»
43. Och jag talade till eder, men I hörden icke därpå, utan voren
gensträviga mot HERRENS befallning och drogen i edert övermod
upp mot bergsbygden.
44. Och amoréerna som bodde där i bergsbygden drogo mot eder och
jagade eder, såsom bin göra, och slogo och förskingrade eder i
Seir och drevo eder ända till Horma.
45. Då vänden I tillbaka och gräten inför HERRENS ansikte. Men
HERREN hörde icke eder röst och lyssnade icke till eder.
46. Och I stannaden länge i Kades, så länge det nu var.
*05/02 Femte Mosebok (Deuteronomium), 2 Kapitlet
Femte Mosebok (Deuteronomium), 2 Kapitlet

Fortsättning av Moses tal: Edom, Moab
och Ammon angripas icke; amoréen Sihon
besegras.

1. Sedan vände vi oss åt annat håll, vi bröto upp och togo vägen
mot öknen, åt Röda havet till, såsom Herren hade tillsagt mig,
och vi höllo en lång tid på med att tåga omkring Seirs
bergsbygd.
2. Och HERREN talade till mig och sade:
3. »Länge nog haven I hållit på med att tåga omkring denna
bergsbygd; vänden eder nu mot norr.
4. Och bjud folket och säg: I kommen nu att draga fram genom det
område som tillhör edra bröder, Esaus barn, vilka bo i Seir; men
fastän de skola frukta för eder, mån I taga eder väl till vara.
5. I skolen icke inlåta eder i strid med dem, ty av deras land
skall jag icke giva eder ens så mycket som en fotsbredd,
eftersom jag redan har givit Seirs bergsbygd till besittning åt
Esau.
6. Mat att äta skolen I köpa av dem för penningar; vatten att
dricka skolen I ock köpa av dem för penningar.
7. HERREN, din Gud, har ju välsignat dig i alla dina händers verk;
han har låtit sig vårda om din vandring i denna stora öken; nu i
fyrtio år har HERREN, din Gud, varit med dig, och intet har
fattats dig.
8. Så drog vi då åstad bort ifrån våra bröder, Esaus barn, som
bodde i Seir, och lämnade Hedmarksvägen och Elat och
Esjon-Geber. Vi vände oss nu åt annat håll och drogo fram på
vägen till Moabs öken.
9. Och Herren sade till mig: »Du skall icke angripa Moab eller
inlåta dig i strid med dem, ty av deras land skall jag icke giva
dig något till besittning, eftersom jag redan har givit Ar åt
Lots barn till besittning.
10. (Eméerna bodde där fordom, ett stort och talrikt och resligt
folk, sådant som anakiterna.
11. Och likasom anakiterna räknas också de för rafaéer; men
moabiterna kalla dem eméer.
12. I Seir bodde däremot fordom horéerna, men Esaus barn fördrevo
dem för sig och förgjorde dem och bosatte sig på det land som
Herren hade givit dem till besittning.)
13. Stån nu upp och gån över bäcken Sered.» Så gingo vi då över
bäcken Sered.
14. Och den tid som åtgick för vår vandring från Kades-Barnea, till
dess vi gingo över bäcken Sered. var trettioåtta år, och under
denna tid förgicks hela den släktet, alla stridbara män i
lägret, såsom Herren hade svurit att det skulle gå dem.
15. Ja, Herrens hand drabbade dem, och han sände förödelse i lägret
bland dem och ryckte dem bort därur, så att de förgingos.

16. Då nu alla stridbara män i folket hade dött ut,
17. talade HERREN till mig och sade:
18. »Du drager nu över Moabs gräns, genom Ar,
19. och skall så komma i närheten av Ammons barn; men du må icke
angripa dessa, ej heller inlåta dig i strid med dem, ty av
Ammons barns land skall jag icke giva dig något till besittning,
eftersom jag redan har givit det åt Lots barn till
besittning.
20. (Såsom ett rafaéernas land räknas också detta; rafaéer bodde
fordom där; men ammoniterna kalla dem samsummiter.
21. De voro ett stort och talrikt och resligt folk, sådant som
anakiterna. Men Herren förgjorde dessa för dem; de fördrevo dem
och bosatte sig i deras land.
22. På samma sätt hade han gjort för Esaus barn, som bo i Seir, i
det han för dem förgjorde horéerna; de fördrevo dem och bosatte
sig i deras land, där de bo ännu i dag.
23. Likaså blevo avéerna, som bodde i byar ända fram till Gasa,
förgjorda av kaftoréerna, som drogo ut från Kaftor och sedan
bosatte sig i deras land.)
24. Stån nu upp, bryten upp och gån över bäcken Arnon. Se, jag har
givit Sihon, konungen i Hesbon, amoréen, och hans land i ditt
våld. Så begynn nu att intaga det, och bekriga honom.
25. Redan i dag vill jag begynna att låta förskräckelse och fruktan
för dig komma över alla folk under himmelen, så att de skola
darra och bäva för dig, när de höra berättas om dig.»
26. Och jag skickade sändebud från Kedemots öken till Sihon,
konungen i Hesbon, med fridsam hälsning och lät säga:
27. »Låt mig tåga genom ditt land. Raka vägen skall gå, utan att
vika av vare sig till höger eller till vänster.
28. Mat att äta må du låta mig köpa för penningar; jag begär
allenast att få tåga vägen fram härigenom
29. -- detsamma som tillstaddes mig av Esaus barn, Seirs inbyggare,
och av moabiterna, Ars inbyggare -- så att jag kan gå över
Jordan in i det land som HERREN, vår Gud, vill giva oss.»
30. Men Sihon, konungen i Hesbon, ville icke låta oss tåga genom
sitt land, ty HERREN, din Gud, förhärdade hans sinne och
förstockade hans hjärta, för att han skulle giva honom i din
hand, såsom ock nu har skett.
31. Och Herren sade till mig: »Se, jag begynner nu att giva Sihon
och hans land i ditt våld. Begynn alltså du nu att intaga det,
så att du får hans land till besittning.»
32. Och Sihon drog med allt sitt folk ut till strid mot oss, till
Jahas.
33. Men HERREN, vår Gud, gav honom i vårt våld, och vi slogo honom
jämte hans söner och allt hans folk.
34. Och vi intogo då alla hans städer och gåvo hela den manliga
stadsbefolkningen till spillo, så ock kvinnor och barn; vi läto
ingen slippa undan.
35. Allenast boskapen togo vi såsom byte, jämte rovet från de städer
vi intogo.
36. Från Aroer, vid bäcken Arnons strand, och från staden i dalen
ända till Gilead fanns ingen stad vars murar voro för höga för
oss; allasammans gav HERREN, vår Gud, i vårt våld.
37. Men Ammons barns land lät du vara, hela landsträckan utefter
bäcken Jabbok, och städerna i bergsbygden, och allt övrigt varom
HERREN, vår Gud, hade så bjudit.
*05/03 Femte Mosebok (Deuteronomium), 3 Kapitlet
Femte Mosebok (Deuteronomium), 3 Kapitlet

Fortsättning av Moses tal: de tre
östjordanska stammarnas arvslotter;
Moses ord till Josua; hans bön att få
komma in i Kanaan.

1. Sedan vände vi oss åt annat håll och drogo upp åt Basan till.
Och Og, konungen i Basan, drog med allt sitt folk ut i strid mot
oss, till Edrei.
2. Men HERREN sade till mig: »Frukta icke för honom, ty i din hand
har jag givit honom och allt hans folk och honom på samma sätt
som du gjorde med Sihon, amoréernas konung, som bodde i Hesbon.»
3. Så gav HERREN, vår GUD, i vår hand också Og, konungen i Basan,
och allt hans folk, och vi slogo honom och läto ingen av dem
slippa undan.
4. Och vi intogo då alla hans städer, ingen stad fanns, som vi icke
togo ifrån dem: sextio städer, hela landsträckan Argob, Ogs rike
i Basan.
5. Alla dessa städer voro befästa med höga murar, med portar och
bommar. Därtill kom en stor mängd småstäder.
6. Och vi gåvo dem till spillo, likasom vi hade gjort med Sihon,
konungen i Hesbon; hela den manliga stadsbefolkningen gåvo vi
till spillo, så ock kvinnor och barn.
7. Men all boskapen och rovet från städerna togo vi såsom byte.
8. Från amoréernas två konungar, som härskade på andra sidan
Jordan, togo vi alltså då deras land, från bäcken Arnon ända
till berget Hermon
9. -- vilket av sidonierna kallas för Sirjon, men av amoréerna
kallas för Senir --
10. alla städerna på slätten och hela Gilead och hela Basan, ända
till Salka och Edrei, städerna i Ogs rike, i Basan.
11. Ty Og, konungen i Basan, var den ende som fanns kvar av de sista
rafaéerna; hans gravkista, gjord av basalt, finnes, såsom känt
är, i Rabba i Ammons barns land; den är nio alnar lång och fyra
alnar bred, alnen beräknad efter längden av en mans underarm.
12. När vi då hade intagit detta land, gav jag den del därav, som
sträcker sig från Aroer vid bäcken Arnon, samt hälften av
Gileads bergsbygd med dess städer åt rubeniterna och gaditerna.
13. Återstoden av Gilead och hela Basan, Ogs rike, gav jag åt ena
hälften av Manasse stam, hela landsträckan Argob, hela Basan;
detta kallas rafaéernas land.
14. Jair, Manasses son, fick hela landsträckan Argob, ända till
gesuréernas och maakatéernas område, och efter sitt eget namn
kallade han landet -- nämligen Basan -- för Jairs byar, såsom
det heter ännu i dag.
15. Och åt Makir gav jag Gilead.
16. Och åt rubeniterna och gaditerna gav jag landet från Gilead ända
till Arnons dal, till dalens mitt -- den utgjorde gränsen -- och
till bäcken Jabbok, som är Ammons barns gräns,
17. vidare Hedmarken med Jordan, som utgör gränsen, från Kinneret
ända till Pisgas sluttningar, på östra sidan.
18. Och jag bjöd eder på den tiden och sade: »HERREN, eder Gud, har
givit eder detta land till besittning. Men nu skolen alla I som
ären stridbara män draga väpnade åstad i spetsen för edra
bröder, Israels barn.
19. Allenast edra hustrur och barn och eder boskap -- jag vet ju att
I haven mycken boskap -- må stanna kvar i de städer som jag har
givit eder,
20. till dess att HERREN har låtit edra bröder komma till ro, såväl
som eder, när också de hava tagit i besittning det land som
HERREN, eder Gud, vill giva dem på andra sidan Jordan; sedan mån
I vända tillbaka till de besittningar jag har givit eder, var
och en till sin besittning.»
21. Och jag bjöd Josua på den tiden och sade: »Du har med egna ögon
sett allt vad HERREN, eder Gud, har gjort med dessa två
konungar. På samma sätt skall HERREN göra med alla riken där du
drager fram.
22. Frukten icke för dem, ty HERREN, eder Gud, skall själv strida
för eder.»
23. Och på den tiden bad jag till HERREN och sade:
24. »Herre, HERRE, du har begynt att låta sin tjänare se din storhet
och din starka hand; ty vilken är den gud i himmelen eller på
jorden, som kan göra sådana verk och sådana väldiga gärningar
som du?
25. Så låt mig nu få gå ditöver och se det goda landet på andra
sidan Jordan, det goda berglandet där och Libanon.»
26. Men HERREN hade blivit förgrymmad på mig för eder skull och
ville icke höra mig, utan sade till mig: »Låt det vara nog; tala
icke vidare till mig om denna sak.
27. Stig nu upp på toppen av Pisga, och lyft upp dina ögon mot
väster och norr och söder och öster, och se med dina ögon; ty
över denna Jordan skall du icke komma.
28. Och insätt Josua i hans ämbete, och styrk honom att vara
frimodig och oförfärad; ty det är han som skall gå ditöver i
spetsen för detta folk, och det är han som skall utskifta åt dem
såsom arv det land du ser.»
29. Och så stannade vi i dalen mitt emot Bet-Peor.
*05/04 Femte Mosebok (Deuteronomium), 4 Kapitlet
Femte Mosebok (Deuteronomium), 4 Kapitlet

Fortsättning av Moses tal: förmaningar
till folket. Tre fristäder.

1. Och nu, Israel, hör de stadgar och rätter som jag vill lära
eder, för att I mån göra efter dem, på det att I mån leva och
komma in i och taga i besittning det land som HERREN, edra
fäders Gud, vill giva eder.
2. I skolen icke lägga något till det som jag bjuder eder, och I
skolen icke taga något därifrån; I skolen hålla HERRENS, eder
Guds, bud, som jag giver eder.
3. I haven med egna ögon sett vad HERREN har gjort i fråga om
Baal-Peor, huru HERREN, din Gud, utrotade ur ditt folk var man
som följde efter Baal-Peor.
4. Men I som höllen eder till HERREN, eder Gud, I leven alla ännu
i dag.
5. Se, jag har lärt eder stadgar och rätter såsom HERREN, min Gud,
har bjudit mig, på det att I mån göra efter dem i det land dit I
nu kommen, för att taga det i besittning.
6. I skolen hålla dem och göra efter dem, ty det skall tillräknas
eder såsom vishet och förstånd av andra folk. När de få höra
alla dessa stadgar, skola säga: »I sanning, ett vist och
förståndigt folk är detta stora folk.»
7. Ty vilket annat stort folk finnes, vars gudar äro det så nära
som HERREN, vår Gud, är oss, så ofta vi åkalla honom?
8. Och vilket annat stort folk finnes, som har stadgar och rätter
så rättfärdiga som hela denna lag, vilken jag i dag förelägger
eder?
9. Allenast tag dig till vara och akta dig väl, så att du icke
förgäter vad dina ögon sågo, och icke låter vika ifrån ditt
hjärta i all dina livsdagar, utan kungör det för dina barn och
dina barnbarn:
10. vad som skedde den dag då du stod inför HERREN, din Gud, vid
Horeb, då HERREN sade till mig: »Församla folket till mig, för
att jag må låta dem höra mina ord; må de så lära sig att
frukta mig, så länge de leva på jorden, och de lära sina barn
detsamma.»
11. Och I trädden fram och blevo stående nedanför berget; och berget
brann i eld ända upp till himmelen, och där var mörker, moln
och töcken.
12. Och HERREN talade till eder ur elden orden hörden I, men I sågen
ingen gestalt, I hörden allenast en röst.
13. Och han förkunnade eder sitt förbund, som han bjöd eder att
hålla nämligen de tio orden; och han skrev dem på två
stentavlor.
14. Och mig bjöd HERREN då att jag skulle lära eder stadgar och
rätter, för att I skullen göra efter dem i det land dit I nu
dragen, till att taga det i besittning.
15. Och eftersom I icke sågen någon gestalt den dag då HERREN talade
till eder på Horeb ur elden, därför mån I nu noga hava akt på
eder själva.
16. så att I icke tagen eder till, vad fördärvligt är, genom att
göra eder någon beläte, något slags avgudabild, något bild av
man eller av kvinna.
17. eller någon bild av något fyrfotadjur eller av någon bevingad
fågel som flyger under himmelen,
18. eller av något kräldjur på marken eller av någon fisk i vattnet
under jorden.
19. Och när du lyfter dina ögon upp till himmelen och ser solen,
månen och stjärnorna, himmelens hela härskara, då må du icke
heller låta förföra dig att tillbedja dem och tjäna dem; ty
HERREN, din Gud, har givit dem åt alla folk under hela himmelen
till deras del.
20. Men eder har HERREN tagit, och han har fört eder ut ur
smältugnen, ur Egypten, för att I skullen bliva hans arvfolk,
såsom nu har skett.
21. Och HERREN vredgades på mig för eder skull, och svor att jag
icke skulle få gå över Jordan och komma in i de goda land som
HERREN, din Gud, vill giva dig till arvedel.
22. Ty jag skall dö i detta land och icke gå över Jordan, men I
skolen gå över den och taga detta goda land i besittning.
23. Tagen eder då till vara för att förgäta det förbund som HERREN,
eder Gud, har slutit med eder, därigenom att I, alldeles emot
HERRENS, eder Guds, bud, gören eder något beläte, något slags
bild.
24. Ty, HERREN, din Gud, är en förtärande eld, en nitälskande Gud.
25. Om nu så sker, när du har fått barn och barnbarn och I haven
blivit gamla i landet, att I tagen eder till, vad fördärvligt
är, genom att göra eder något beläte, något slags bild, så att I
gören vad som är ont i HERRENS, din Guds, ögon och därmed
förtörnen honom,
26. då tager jag i dag himmel och jord till vittnen mot eder, att I
med hast skolen förgås och utrotas ur det land dit I nu gån över
Jordan, för att taga det i besittning; I skolen då icke längre
leva där, utan skolen förvisso förgöras.
27. Och HERREN skall förströ eder bland folken, och allenast en
ringa hop av eder skall bliva kvar bland de folk till vilka
HERREN skall föra eder.
28. Och där skolen I tjäna gudar, gjorda av människohänder, gudar av
trä och sten, som varken se eller höra eller äta eller lukta.
29. Men när I där söken HERREN, din Gud, då skall du finna honom, om
du frågar efter honom av allt ditt hjärta och av all din själ.
30. När du är i nöd och allt detta vederfares dig, i kommande dagar,
då skall du vända åter till HERREN, din Gud, och höra hans röst.
31. Ty HERREN, din Gud, är en barmhärtig Gud. Han skall icke förgäta
eller fördärva dig; han skall icke förgäta det förbund han har
ingått med dina fäder och med ed bekräftat.
32. Ty fråga framfarna tider, dem som hava varit före dig, från den
dag då Gud skapade människor på jorden, fråga ifrån himmelens
ena ända till den andra om någonsin något så stort som detta har
skett, eller om man har hört talas om något som är detta likt,
33. om något folk har hört Guds röst tala ur elden, såsom du har
hört, och dock har blivit vid liv,
34. eller om någon gud har försökt att komma och hämta ett folk åt
sig ut från ett annat folk, genom hemsökelser, tecken och under,
genom krig, genom stark hand och uträckt arm, och genom stora,
fruktansvärda gärningar, vilket allt HERREN, eder Guds, har gjort
med eder i Egypten, inför dina ögon.
35. Du har själv fått se det, för att du skulle veta att HERREN är
Gud, och ingen annan än han.
36. Från himmelen har han låtit dig höra sin röst för att undervisa
dig, och på jorden har han låtit dig se sin stora eld, och du
har hört hans ord ur elden.
37. Eftersom han nu älskade dina fäder och utvalde deras avkomlingar
efter dem, och själv med sin stora kraft förde dig ut ur
Egypten,
38. och fördrev för dig folk som voro större och mäktigare än du,
och lät dig komma in i deras land och gav det åt dig till
arvedel, såsom nu har skett,
39. därför skall du i dag veta och lägga på hjärtat att HERREN är
Gud, uppe i himmelen och nere på jorden, han och ingen annan;
40. och du skall hålla hans stadgar och bud, som jag i dag giver
dig, på det att det må gå dig väl och dina barn efter dig, och
på det att du må länge leva i det land som HERREN, din Gud, vill
giva dig för all tid.
41. Vid denna tid avskilde Mose tre städer på andra sidan Jordan, på
östra sidan,
42. till vilka en dråpare skulle kunna fly, om han hade dräpt någon
utan vett och vilja, och utan att förut hava burit hat till
honom; om han flydde till någon av dessa städer, skulle han få
bliva vid liv.
43. De voro: Beser i öknen på slättlandet för Rubens stam, Ramot i
Gilead för Gads stam och Golan i Basan för Manasse stam.
44. Och detta är den lag som Mose förelade Israels barn,
45. dessa äro de vittnesbörd och stadgar och rätter som Mose
föredrog för Israels barn, sedan de hade dragit ut ur Egypten,
46. på andra sidan Jordan i dalen, mitt emot Bet-Peor, i Sihons
land, amoréernas konungs, som bodde i Hesbon, och som Mose och
Israels barn slogo, när de hade dragit ut ur Egypten.
47. Ty de intogo hans land och Ogs land, konungens i Basan,
amoréernas två konungars länder, på andra sidan Jordan, på
östra sidan,
48. från Aroer vid bäcken Arnons strand ända till berget Sion, det
är Hermon,
49. och hela Hedmarken på andra sidan Jordan på östra sidan, ända
till Hedmarkshavet, nedanför Pisgas sluttningar.
*05/05 Femte Mosebok (Deuteronomium), 5 Kapitlet
Femte Mosebok (Deuteronomium), 5 Kapitlet

Förbundet på Horeb. De tio budorden.
Mose inför Herren på berget.

1. Och Mose sammankallade hela Israel och sade till dem:

Hör, Israel, de stadgar och rätter som jag i dag framställer för
eder, och lären eder dem och hållen dem och gören efter dem.
2. HERREN, vår Gud, slöt ett förbund med oss på Horeb.
3. Icke med våra fäder slöt HERREN detta förbund, utan med oss
själva som stå här i dag, oss alla som nu leva.
4. Ansikte mot ansikte talade HERREN till eder på berget ur elden.
5. Jag stod då mellan HERREN och eder, för att förkunna eder vad
HERREN talade, ty I fruktaden för elden och stegen icke upp på
berget. Han sade:

6. Jag är HERREN, din Gud, som har fört dig ut ur Egyptens land, ur
träldomshuset.
7. Du skall inga andra gudar hava jämte mig.
8. Du skall icke göra dig något beläte, som är en bild vare sig av
det som är uppe i himmelen, eller av det som är i vattnet under
jorden.
9. Du skall icke tillbedja sådana, ej heller tjäna dem; ty jag,
HERREN, sin Gud, är en nitälskande Gud, som hemsöker fädernas
missgärning på barn och efterkommande i tredje och fjärde led,
när man hatar mig,
10. men som gör nåd med tusenden, när man älskar mig och håller mina
bud.
11. Du skall icke missbruka HERRENS, din Guds namn, ty HERREN skall
icke låta den bliva ostraffad, som missbrukar hans namn.
12. Håll sabbatsdagen, så att du helgar den, såsom HERREN, din Gud,
har bjudit dig.
13. Sex dagar skall du arbeta och förrätta alla dina sysslor;
14. men den sjunde dagen är HERRENS, din Guds, sabbat; då skall du
ingen syssla förrätta, ej heller din son eller sin dotter, eller
din tjänare eller din tjänarinna, eller din oxe eller din åsna
eller någon av dina dragare, ej heller främlingen som är hos dig
inom dina portar; på det att din tjänare och din tjänarinna må
hava ro såväl som du.
15. Du skall komma ihåg att du själv har varit träl i Egyptens land,
och att HERREN, din Gud, har fört dig ut därifrån med stark hand
och uträckt arm; därför har HERREN, din Gud bjudit dig att hålla
sabbatsdagen.
16. Hedra din fader och din moder, såsom HERREN, din Gud har bjudit
dig, på det att du må länge leva och det må gå dig väl i det
land som HERREN, din Gud, vill giva dig.
17. Du skall icke dräpa.
18. Du skall icke heller begå äktenskapsbrott.
19. Du skall icke heller stjäla.
20. Du skall icke heller bära falsk vittnesbörd mot din nästa.
21. Du skall icke heller hava begärelse till din nästas hustru. Du
skall icke heller hava lust till din nästas hus, ej heller till
hans åker eller hans tjänare eller hans tjänarinna, ej heller
till hans oxe eller hans åsna, ej heller till något som tillhör
din nästa.
22. Dessa ord talade HERREN till hela eder församling på berget, ur
elden, molnskyn och töcknet, med hög röst, och han talade så
intet mer. Och han skrev dem på två stentavlor, som han gav åt
mig.
23. När I hörden rösten ur mörkret, medan berget brann i eld,
trädden I fram till mig, alla I som voren huvudmän för edra
stammar, så ock edra äldste.
24. Och I saden: »Se, HERREN, vår Gud, har låtit oss se sin
härlighet och sin storhet, och vi hava hört hans röst ur elden.
I dag hava vi sett att Gud kan tala med en människa och dock
låta henne bliva vid liv.
25. Varför skola vi då likväl dö? Denna stora eld kommer ju att
förtära oss. Om vi än vidare få höra HERRENS, vår Guds, röst, så
måste vi dö.
26. Ty vem finnes väl bland allt kött som kan, såsom vi hava gjort,
höra den levande Gudens röst tala ur elden och dock bliva vid
liv?
27. Träd du fram och hör allt vad HERREN, vår Gud, säger, och tala
du till oss allt vad HERREN, vår Gud, talar till dig, så vilja
vi höra det och göra därefter.»
28. Och HERREN hörde edra ord, när I så taladen till mig; och HERREN
sade till mig: »Jag har hört de ord som detta folk har talat till
dig. De hava rätt i allt vad de hava talat.
29. Ack att de hade sådana hjärtan, att de fruktade mig och hölle
alla mina bud alltid! Det skulle ju då gå dem och deras barn väl
evinnerligen.
30. Gå nu och säg till dem: 'Vänden tillbaka till edra tält.'
31. Men du själv må stanna kvar här hos mig, så skall förkunna för
dig alla de bud och stadgar och rätter som du skall lära dem,
för att de må göra efter dem i det land som jag vill giva dem
till besittning.»
32. Så hållen nu och gören vad HERREN, eder Gud, har bjudit eder. I
skolen icke vika av vare sig till höger eller till vänster.
33. På de vägar som HERREN, eder Gud, har bjudit eder gå skolen I
alltid vandra, för att I mån bliva vid liv och det må gå eder
väl, och för att I mån länge leva i det land som I skolen taga i
besittning.
*05/06 Femte Mosebok (Deuteronomium), 6 Kapitlet
Femte Mosebok (Deuteronomium), 6 Kapitlet

Plikter mot Herren.

1. Och dessa äro de bud, stadgar och rätter som HERREN, eder Gud,
har bjudit mig att lära eder, för att I skolen göra efter dem i
det land dit I nu dragen, till att taga de i besittning --
2. detta på det att du må frukta HERREN, din Gud, så att du håller
alla hans stadgar och bud, som jag giver dig, du med din som och
din sonson, i all dina livsdagar, och på det att du må länge
leva.
3. Så skall du nu höra, Israel, och hålla dem och göra efter dem,
för att det må gå dig väl, och för att I mån föröka eder mycket,
såsom HERREN, dina fäders Gud, har lovat dig -- ett land som
flyter av mjölk och honung.

4. Hör, Israel! HERREN, vår gud, HERREN är en.
5. Och du skall älska HERREN, din Gud, av allt ditt hjärta och av
all din själ och av all din kraft.
6. Dessa ord som jag i dag giver dig skall du lägga på ditt hjärta.
7. Och du skall inskärpa dem hos dina barn och tala om för dem, när
du sitter i ditt hus och när du går på vägen, när du lägger dig
och när du står upp.
8. Och du skall binda dem såsom ett tecken på din hand, och de
skola vara såsom ett märke på din panna.
9. Och du skall skriva dem på dörrposterna i ditt hus och på dina
portar.

10. När nu HERREN, din Gud, låter dig komma in i det land som han
med ed har lovat dina fäder, Abraham, Isak och Jakob, att giva
dig -- stora och vackra städer, som du icke har byggt,
11. och hus, fulla med allt gott, vilka du icke har fyllt, och
uthuggna brunnar, som du icke har huggit ut, vingårdar och
olivplanteringar, som du icke har planterat -- och när du då
äter och bliver mätt,
12. så tag dig till vara för att förgäta HERREN, som har fört dig ut
ur Egyptens land, ur träldomshuset.
13. HERREN, din Gud, skall du frukta, och honom skall du tjäna, och
vid hans namn skall du svärja.
14. I skolen icke följa efter andra gudar, någon av de folks gudar,
som bo runt omkring eder,
15. ty en nitälskande Gud är HERREN, din Gud, mitt ibland dig, och
du må taga dig till vara, så att icke HERRENS, din Guds, vrede
upptändes mot dig, och han utrotar dig från jorden.
16. I skolen icke fresta HERREN, eder Gud, såsom I frestaden honom i
Massa.
17. I skolen troget hålla HERRENS, eder Guds, bud och de vittnesbörd
och stadgar som han hat givit dig.
18. Och du skall göra vad rätt och gott är i HERRENS ögon, för att
det må gå dig väl, och för att du må komma in i det goda land
som HERREN med ed har lovat åt dina fäder, och taga det i
besittning,
19. därigenom att han driver undan för dig all dina fiender, såsom
HERREN har lovat.
20. När din son i framtiden frågar dig: »Vad betyda de vittnesbörd
och stadgar och rätter som HERREN, vår Gud, har givit eder?»
21. då skall du svara din son: »Vi voro Faraos trälar i Egypten, men
med stark hand förde HERREN oss ut ur Egypten.
22. Och HERREN gjorde stora och gruvliga tecken och under i Egypten
på Farao och hela hans hus inför våra ögon.
23. Men oss förde han ut därifrån, för att låta oss komma in och
giva oss det land som han med ed har lovat åt våra fäder.
24. Och HERREN bjöd oss att göra efter all dessa stadgar och att
frukta HERREN, vår Gud, för att det alltid skulle gå oss väl, i
det att han behölle oss vid liv, såsom ock hittills har skett.
25. Och det skall lända oss till rättfärdighet, när vi hålla och
göra efter alla dessa bud, inför HERREN, vår Guds, ansikte,
såsom han har bjudit oss.»
*05/07 Femte Mosebok (Deuteronomium), 7 Kapitlet
Femte Mosebok (Deuteronomium), 7 Kapitlet

Befallning om kananéernas
tillspillogivning.

1. När HERREN, din Gud låter dig komma in i det land di du nu går,
för att taga i besittning, och när han för dig förjagar stora
folk -- hetiterna, girgaséerna, amoréerna, kananéerna,
perisséerna, hivéerna och jebuséerna, sju folk, större och
mäktigare än du --
2. när HERREN, din Gud, giver dessa i ditt våld och du slår dem, då
skall du giva dem till spillo; du skall icke sluta förbund med
dem eller visa dem nåd.
3. Du skall icke befrynda dig med dem; dina döttrar skall du icke
giva åt deras söner, och deras döttrar skall du icke taga till
hustrur åt dina söner.
4. Ty de skola då förleda dina söner att vika av ifrån mig och
tjäna andra gudar, och HERRENS vrede skall då upptändas mot eder
och han skall med hast förgöra dig.
5. Utan så skolen I göra med dem I skolen bryta ned deras altaren
och slå sönder deras stoder och hugga ned deras Aseror och
bränna upp deras beläten i eld.
6. Ty du är ett folk som är helgat åt HERREN, din Gud; dig har
HERREN, din Gud, utvalt till att vara hans egendomsfolk, framför
alla andra folk på jorden.
7. Icke därför att I voren större än alla andra folk var det som
HERREN fäste sig vid eder och utvalde eder, ty I ären ju mindre
än alla andra folk;
8. utan därför att HERREN älskade eder och ville hålla den ed som
han hade svurit fäder, därför förde HERREN eder ut med stark
hand och förlossade dig ur träldomshuset, ur Faraos, den
egyptiske konungens, hand.
9. Så skall du nu veta att HERREN, din Gud, är den rätte Guden, den
trofaste Guden, som håller förbund och bevarar nåd intill
tusende led, när man älskar honom och håller hans bud,
10. men som utan förskoning vedergäller och förgör dem som hata
honom. Han dröjer icke, när det gäller dem som hata honom; utan
förskoning vedergäller han dem.
11. Så håll nu de bud och stadgar och rätter som jag i dag giver
dig, och gör efter dem.
12. Om I nu hören dessa rätter och hållen dem och gören efter dem,
så skall HERREN, din Gud, till lön därför låta sitt förbund och
sin nåd bestå, vad han med ed lovade dina fäder.
13. Han skall då älska dig och välsigna sitt livs frukt och din
marks frukt, din säd, ditt vin och din olja, dina fäkreaturs
avföda och din småboskaps avel, i det land som han med ed har
lovat dina fäder att giva dig.
14. Välsignad skall du bliva framför alla andra folk; bland dina män
och kvinnor skall ingen vara ofruktsam, ej heller bland din
boskap.
15. Och HERREN skall avvända från dig all krankhet; ingen av
Egyptens alla svåra sjukdomar, som du väl känner, skall han
lägga på dig; han skall i stället låta dem komma över alla dem
som hata dig.
16. Och alla de folk som HERREN, din Gud, giver i din hand skall du
utrota; du skall icke visa dem någon skonsamhet. Du skall icke
heller tjäna deras gudar, ty detta kunde bliva en snara för dig.
17. Om du ock säger vid dig själv: »Dessa folk äro större än jag;
huru skall jag kunna fördriva dem?»,
18. så må du dock icke frukta för dem; du skall tänka på vad HERREN,
din Gud gjorde med Farao och med all egyptierna,
19. på de stora hemsökelser som du med egna ögon såg, och på de
tecken och under och på den starka hand och uträckta arm varmed
HERREN, din Gud, förde dig ut. På samma sätt skall HERREN, din
Gud, nu göra med alla de folk som du fruktar för.
20. Därtill skall HERREN, din Gud, sända getingar över dem, till
dess att de som äro kvar och hålla sig gömda för dig hava blivit
utrotade.
21. Du må icke förskräckas för dem, ty HERREN, din Gud, är mitt
ibland dig, en stod och fruktansvärd Gud.
22. Och HERREN, din Gud, skall förjaga dessa hedningar för dig, men
blott småningom. Du skall icke med hast få förgöra dem, på det
att vilddjuren icke må föröka sig till din skada.
23. HERREN, din Gud, skall giva dem i ditt våld och sända stor
förvirring bland dem, till dess att de förgöras.
24. Och han skall giva deras konungar i din hand, och du skall
utrota till och med deras namn, så att de icke mer finnas under
himmelen. Ingen skall kunna stå dig emot, till dess du har
förgjort dem.
25. Deras gudabeläten skola I bränna upp i eld. Du skall icke hava
begärelse till det silver och det guld som finnes på dem, och
icke taga något av detta för din räkning, på det att du icke må
snärjas därav; ty en styggelse är det för HERREN, din Gud.
26. Och du skall icke låta någon styggelse komma in i ditt hus, på det
att du icke också själv må bliva given till spillo. Du skall
räkna det såsom en skändlighet och en styggelse, ty det är givet
till spillo.
*05/08 Femte Mosebok (Deuteronomium), 8 Kapitlet
Femte Mosebok (Deuteronomium), 8 Kapitlet

Herrens välgärningar mot Israel under
ökenvandringen. Varning för övermod och
ogudaktighet.

1. Alla de bud som jag i dag giver dig skolen I hållen, och efter
dem skolen I göra, för att I mån komma in i och taga i
besittning det land som HERREN med ed har lovat åt edra
fäder.
2. Och du skall komma ihåg allt vad som har skett på den väg HERREN,
din Gud, nu i fyrtio åt har låtit dig vandra i öknen, för att
tukta dig och pröva dig, så att han kunde förnimma vad som var i
ditt hjärta: om du ville hålla hans bud eller icke.
3. Ja, han tuktade dig och lät dig hungra, och han gav dig manna
att äta, en mat som du förut icke visste av, och som icke heller
dina fäder visste av; på det att han skulle lära dig förstå att
människan lever icke allenast av bröd, utan att hon lever av
allt det som utgår av HERRENS mun.
4. Dina kläder blevo icke utslitna på dig, och din fot svullnade
icke under dessa fyrtio år.
5. Så skall du då förstå i ditt hjärta att HERREN, din Gud, fostrar
dig, såsom en man fostrar sin son;
6. och du skall hålla HERRENS, din Guds, bud, så att du vandrar på
hans vägar och fruktar honom.
7. Ty HERREN, din Gud, låter dig nu komma in i ett gott land, ett
land där vattenbäckar, källor och djupa vatten flöda fram i
dalar och på berg,
8. ett land med vete och korn, med vinträd, fikonträd och
granatträd, ett land med ädla olivträd och med honung,
9. ett land där du icke skall äta ditt bröd i torftighet, där intet
skall fattas dig, ett land vars stenar innehålla järn, och ur
vars berg du skall bryta koppar.
10. Där skall du äta och bliva mätt, och du skall så lova HERREN,
din Gud, för det goda land som han har givit dig.
11. Tag dig då till vara för att förgäta HERREN, din Gud, så att du
icke håller hans bud och rätter och stadgar, som jag i dag giver
dig.
12. Ja, när du äter och bliver mätt, och bygger vackra hus och bor i
dem,
13. när dina fäkreatur och din småboskap förökas, och ditt silver
och guld förökas, och allt annat du har förökas,
14. då må ditt hjärta icke bliva högmodigt, så att du förgäter
HERREN, din Gud, som har fört dig ut ur Egyptens land, ur
träldomshuset.
15. och som har lett dig genom den stora och fruktansvärda öknen,
bland giftiga ormar och skorpioner, över förtorkad mark, där
intet vatten åt dig komma ut ur den hårda klippan,
16. och som gav dig manna att äta i öknen, en mat som dina fäder
icke visste av -- detta på det att han skulle tukta dig och
pröva dig, för att sedan kunna göra dig gott.
17. Du må icke säga vid dig själv: »Min egen kraft och min hands
styrka har förskaffat mig denna rikedom»,
18. utan du må komma ihåg att det är HERREN, din Gud, som giver dig
kraft att förvärva rikedom, därför att han vill upprätta det
förbund som han med ed har ingått med dina fäder -- såsom och
hittills har skett.
19. Men om du förgäter HERREN, din Gud, och följer efter andra gudar
och tjänar dem och tillbeder dem, så betygar jag i dag inför eder
att I förvisso skolen förgås.
20. På samma sätt som hedningarna som HERREN förgör för eder skolen
också I då förgås, därför att I icke hörden HERRENS, eder Guds
röst.
*05/09 Femte Mosebok (Deuteronomium), 9 Kapitlet
Femte Mosebok (Deuteronomium), 9 Kapitlet

Israels olydnad under ökenvandringen.

1. Hör, Israel! Du går nu över Jordan, för att komma ditin och
underlägga dig folk, större och mäktigare än du, städer, stora
och befästa upp mot himmelen,
2. anakiternas stora och resliga folkstam, som du själv känner, och
om vilken du har hört att man säger: »Vem kan stå emot Anaks
barn!»
3. Så skall du nu veta att HERREN, din Gud, är den som går framför
dig, såsom en förtärande eld; han skall förgöra dem, och han
skall förgöra dem, och han skall ödmjuka dem för dig, och du
skall fördriva dem och utrota dem med hast, såsom HERREN har
lovat dig.
4. Då nu HERREN, din Gud, driver dem undan för dig, må du icke säga
vid dig själv: »För min rättfärdighets skull har HERREN låtit
mig komma in i detta land och taga det i besittning.» Ty dessa
hedningars ogudaktighet är det som gör att HERREN fördriver dem
för dig.
5. Icke din rättfärdighet och din rättsinnighet är det som gör att
du får komma in i deras land och taga det i besittning, utan
dessa hedningars ogudaktighet är det som gör att HERREN, din
Gud, fördriver dem för dig. Så vill ock HERREN uppfylla vad han
med ed har lovat dina fäder, Abraham, Isak och Jakob.
6. Därför må du nu veta att det icke är din rättfärdighet som gör
att HERREN, din Gud, vill giva dig detta goda land till
besittning; ty du är ett hårdnackat folk.
7. Kom ihåg, förgät icke, huru du i öknen förtörnade HERREN, din
Gud. Allt ifrån den dag då du drog ut ur Egyptens land, ända
till dess I nu haven kommit hit, haven I varit gensträviga mot
HERREN.
8. Vid Horeb förtörnaden I HERREN, och HERREN vredgades på eder, så
att han ville förgöra eder.
9. När jag hade stigit upp på berget för att taga emot
stentavlorna, det förbunds tavlor, som HERREN hade slutit med
eder, stannade jag på berget i fyrtio dagar och fyrtio nätter,
utan att äta och utan att dricka.
10. Och HERREN gav mig de två stentavlorna, på vilka Gud hade
skrivit med sitt finger; vad där stod var alldeles lika med de
ord HERREN hade talat med eder på berget ur elden, den dag då I
voren församlade där.
11. Och när de fyrtio dagarna och de fyrtio nätterna voro förlidna,
gav HERREN mig de två stentavlorna, förbundets tavlor.
12. Och HERREN sade till mig: »Stå upp och gå med hast ned
härifrån, ty ditt folk, som du har fört ut ur Egypten, har tagit
sig till, vad fördärvligt är. De hava redan vikit av ifrån den
väg som jag bjöd dem gå; de hava gjort sig ett gjutet beläte.»
13. Och HERREN talade till mig och sade: »jag har sett att detta
folk är ett hårdnackat folk.
14. Lämna mig i fred, ty jag vill förgöra dem och utplåna deras
namn, så att det icke mer finnes under himmelen; dig vill jag
sedan göra till ett folk som är mäktigare och större än detta.»
15. Då vände jag mig om och steg ned från berget, som brann i eld;
och jag hade i mina båda händer förbundets två tavlor.
16. Och jag fick då se att I haven syndat mot HERREN, eder Gud: I
haden gjort eder en gjuten kalv; så haden I redan vikit av ifrån
den väg som HERREN hade bjudit eder gå.
17. Då fattade jag i de båda tavlorna och kastade dem ifrån mig med
båda händerna och slog sönder dem inför edra ögon.
18. Och jag föll ned inför HERRENS ansikte och låg så, likasom förra
gången i fyrtio dagar och fyrtio nätter, utan att äta och utan
att dricka, för all den synds skulle som I haden begått genom
att göra vad ont var i HERRENS ögon, till att förtörna honom.
19. Ty jag fruktade för den vrede och förbittring mot eder, av
vilken HERREN hade blivit så uppfylld att han ville förgöra
eder. Och HERREN hörde mig även denna gång.
20. Också på Aron blev HERREN mycket vred, så att han ville förgöra
honom, och jag bad då jämväl för Aron.
21. Sedan tog jag kalven, syndabelätet som I haden gjort, och brände
den i eld och krossade sönder den väl, till dess att den blev
fint stoft, och det stoftet kastade jag i bäcken som flöt ned
från berget.
22. I Tabeera, i Massa och i Kibrot-Hattaava förtörnaden I ock
HERREN.
23. Och när HERREN ville sända eder åstad från Kades-Barnea och
sade: »Dragen upp och intagen det land som jag har givit
eder», då voren I gensträviga mot HERREN, eder Guds, befallning
och trodden honom icke och hörden icke hans röst.
24. Ja, gensträviga haven I varit mot HERREN allt ifrån den dag då
jag lärde känna eder.
25. Så föll jag då ned inför HERRENS ansikte och låg så i de fyrtio
dagarna och de fyrtio nätterna; ty HERREN hade sagt att han
ville förgöra eder.
26. Och jag bad till HERREN och sade: »Herre, HERRE, fördärva icke
ditt folk och din arvedel, som du har förlossat med din stora
makt, och som du med stark hand har fört ut ur Egypten.
27. Tänk på dina tjänare Abraham, Isak och Jakob, se icke på detta
folks hårdhet, ogudaktighet och synd;
28. på det att man icke må säga i det land varur du har fört oss ut:
'Därför att HERREN, icke förmådde föra dem in i det land som han
hade lovat åt dem, och därför att han hatade dem, förde han dem
ut och lät dem dö i öknen.'
29. De äro ju ditt folk och din arvedel, som du har fört ut med din
stora kraft och din uträckta arm.»
*05/10 Femte Mosebok (Deuteronomium), 10 Kapitlet
Femte Mosebok (Deuteronomium), 10 Kapitlet

De nya tavlorna. Arons död.
Avskiljandet av Levi stam. Uppmaning
till lydnad mot Herrens bud.

1. På den tiden sade HERREN till mig: »Hugg ut åt dig två
stentavlor, likadana som de förra voro, och stig upp till mig på
berget; gör dig och en ark av trä.
2. Och sedan jag har skrivit på tavlorna samma ord som stodo på de
förra tavlorna, vilka du slog sönder, skall du lägga dem i
arken.»
3. Så gjorde jag då en ark av akacieträ och högg ut två stentavlor,
likadana som de förra voro. Och jag steg upp på berget och hade
med mig de två tavlorna.
4. Och han skrev på tavlorna detsamma som var skrivet förra gången,
de tio ord som HERREN hade talat till eder på berget ur elden,
den dag då I voren församlade där. Och HERREN gav dem åt mig.
5. Sedan vända jag mig om och steg ned från berget och lade
tavlorna i arken som jag hade gjort, och där fingo de ligga,
såsom HERREN hade bjudit mig.
6. Och Israels barn bröto upp från Beerot-Bene-Jaakan och tågade
till Mosera. Där dog Aron och blev där också begraven; och hans
som Eleasar blev präst i hans ställe.
7. Därifrån bröto de upp och tågade till Gudgoda, och från Gudgoda,
och från Gudgoda till Jotbata, en trakt som var rik på
vattenbäckar.
8. På den tiden avskilde HERREN Levi stam till att bära HERRENS
förbundsark, till att stå inför HERRENS ansikte och göra tjänst
inför honom, och till att välsigna i hans namn, såsom den har
att göra ännu i dag.
9. Därför fick Levi ingen lott eller arvedel jämte sina bröder.
HERREN är hans arvedel, såsom HERREN, din Gud, har sagt honom.
10. Och jag stannade på berget lika länge som förra gången, fyrtio
dagar och fyrtio nätter; och HERREN hörde mig också denna gång:
HERREN ville icke fördärva mig.
11. Och HERREN sade till mig: »Stå upp och gå åstad framför folket,
och låt dem bryta upp, för att de må komma in i och taga i
besittning det land som jag med ed har lovat deras fäder att
giva dem.»
12. Och nu Israel, var är det som HERREN, din Gud, fordrar av dig
annat än att du fruktar HERREN, din Gud, att du alltid vandrar
på hans vägar och älskar honom, och att du tjänar HERREN, din
Gud, av allt ditt hjärta och av all din själ,
13. så att du håller HERRENS bud och stadgar, som jag i dag giver
dig, på det att det må gå dig väl?
14. Se, HERREN, din Gud, tillhör himlarna och himlarnas himmel,
jorden och allt vad därpå är;
15. men allenast vid dina fäder fäste sig HERREN och älskade dem;
och han utvalde deras avkomlingar efter dem, han utvalde eder
bland alla folk, såsom I nu själva sen.
16. Omskären därför edert hjärtas förhud, och varen icke länge
hårdnackade.
17. Ty HERREN, eder Gud, är gudarnas Gud och herrarnas Herre, den
store, den väldige och fruktansvärde Guden, som icke har
anseende till personen och icke tager mutor;
18. som skaffar den faderlöse och änkan rätt, och som älskar
främlingen och giver honom mat och kläder.
19. Därför skolen också I älska främlingen; I haven ju själva varit
främlingar i Egyptens land.
20. HERREN, din Gud, skall du frukta, honom skall du tjäna, och till
honom skall du hålla dig, och vid hans namn skall du svärja.
21. Han är ditt lov, och han din Gud, som har gjort med dig de stora
och underbara gärningar som du med egna ögon har sett.
22. Sjuttio personer voro dina fäder, som drogo ned till Egypten,
men nu har HERREN, din Gud, gjort dig talrik såsom himmelens
stjärnor.
*05/11 Femte Mosebok (Deuteronomium), 11 Kapitlet
Femte Mosebok (Deuteronomium), 11 Kapitlet

Fortsatt uppmaning till lydnad mot
Herrens bud.

1. Så skall du nu älska HERREN, din Gud, och hålla vad han bjuder
dig hålla, hans stadgar och rätter och bud, alltid.
2. Och besinnen i dag -- jag talar nu icke om edra barn, som icke
hava förnummit och sett det -- huru HERREN, eder Gud, har
fostrat eder, besinnen hans storhet, hans starka hand och hans
uträckta arm,
3. de tecken och gärningar som han gjorde i Egypten, med Farao,
konungen i Egypten, och med hela hans land,
4. och vad han gjorde med egyptiernas här, med deras hästar och
vagnar, huru han lät Röda havets vatten strömma över dem, när de
förföljde eder, och huru HERREN då förgjorde dem, så att de nu
icke mer äro till;
5. och vad han gjorde med eder i öknen, ända till dess I kommen
hit,
6. och vad han gjorde med Datan och Abiram, Eliabs, Rubens sons,
söner, huru jorden öppnade sin mun och uppslukade dem med deras
hus och deras tält och allt levande som följde dem, och detta
mitt i hela Israel.
7. Ty I haven ju med egna ögon sett alla de stora gärningar som
HERREN har gjort.
8. Så hållen då alla de bud som jag i dag giver dig, på det att I
med frimodighet mån kunna gå in i och intaga det land dit I nu
dragen, för att taga det i besittning,
9. och på det att I mån länge leva i det land som HERREN med ed har
lovat edra fäder att giva åt dem och deras efterkommande, ett
land som flyter av mjölk och honung.
10. Ty det land dit du nu kommer, för att taga det i besittning, är
icke såsom Egyptens land, varifrån I haven dragit ut, där du
måste trampa upp vatten till den säd du sådde, såsom man gör i
en köksträdgård;
11. nej, det land dit I nu dragen, för att taga det i besittning, är
ett land med berg och dalar, som får vatten att dricka genom
himmelens regn,
12. ett land som HERREN, din Gud, låter sig vårda om, och på vilket
HERRENS, din Guds, ögon beständigt vila, från årets begynnelse
till årets slut.
13. Om i nu hören de bud som jag i dag giver eder, så att I älsken
HERREN, eder Gud, och tjänen honom av allt edert hjärta och av
all eder själ,
14. så skall jag giva åt edert land regn i rätt tid, höstregn och
vårregn, och du skall få inbärga din säd och ditt vin och din
olja.
15. Och jag skall giva din boskap gräs på din mark; och du skall äta
och bliva mätt.
16. Men tagen eder till vara, låten icke edra hjärtan bliva
förförda, så att I viken av och tjänen andra gudar och
tillbedjen dem;
17. ty då skall HERRENS vrede upptändas mot eder, och han skall
tillsluta himmelen, så att regn icke faller och marken icke
giver sin gröda; och I skolen med hast bliva utrotade ur det
goda land som HERREN vill giva eder.
18. Så skolen I nu lägga dessa mina ord på edert hjärta och edert
sinne, och I skolen binda dem såsom ett tecken på eder hand, och
de skola vara såsom ett märke på eder panna;
19. och I skolen lära edra barn dem, i det att du talar om dem, när
du sitter i ditt hus och när du står upp.
20. och du skall skriva dem på dörrposterna i ditt hus och på dina
portar;
21. på det att I och edra barn mån länge få bo i det land som HERREN
med ed har lovat edra fäder att giva dem, lika länge som
himmelen välver sig över jorden.
22. Ty om I hållen alla dessa bud som jag giver eder och gören efter
dem, så att I älsken HERREN, eder Gud, och alltid vandren på
hans vägar och hållen eder till honom,
23. då skall HERREN fördriva alla dessa folk för eder, och I skolen
underlägga eder folk som äro större och mäktigare än I.
24. Var ort eder fot beträder skall bliva eder. Från öknen till
Libanon, ifrån floden -- floden Frat -- ända till Västra havet
skall edert område sträcka sig.
25. Ingen skall kunna stå eder emot. Fruktan och förskräckelse för
eder skall HERREN, eder Gud, låta komma över hela det land I
beträden, såsom han har lovat eder.
26. Se, jag förelägger eder i dag välsignelse och förbannelse:
27. välsignelse, om I hören HERRENS eder Guds, bud, som jag i dag
giver eder,
28. och förbannelse, om I icke hören HERRENS, eder Guds, bud, utan
viken av ifrån den väg jag i dag bjuder eder gå och följen efter
andra gudar, som I icke kännen.
29. Och när HERREN, din Gud, har låtit dig komma in i det land dit
du nu går, för att taga det i besittning, skall du låta berget
Gerissim bliva platsen för välsignelsen och berget Ebal platsen
för förbannelsen.
30. (Dessa berg ligga, såsom känt är, på andra sidan Jordan, bortom
Västra vägen, i hedmarkskananéernas land, mitt emot Gilgal,
bredvid Mores terebintlund.)
31. Ty I gån nu över Jordan, för att komma in i och taga i
besittning det land som HERREN, eder Gud, vill giva eder; I
skolen taga det i besittning och bo där.
32. Hållen då alla de stadgar och rätter som jag i dag förelägger
eder, och gören efter dem.
*05/12 Femte Mosebok (Deuteronomium), 12 Kapitlet
Femte Mosebok (Deuteronomium), 12 Kapitlet

Gudstjänsten bunden vid en enda plats.
Varning för avguderi.

1. Dessa äro de stadgar och rätter som I skolen hålla och iakttaga
i det land som HERREN, dina fäders Gud, har givit dig till
besittning; så länge I leven på jorden skolen I hålla dem.
2. I skolen i grund föröda alla platser där de folk som I
fördriven hava hållit sin gudstjänst, vare sig detta har skett
på höga berg och höjder eller någonstädes under gröna träd.
3. I skolen bryta ned deras altaren och slå sönder deras stoder och
bränna upp deras Aseror i eld och hugga ned deras gudabeläten,
och I skolen utrota deras namn från sådana platser.
4. När I tillbedjen HERREN, eder Gud, skolen I icke göra såsom de,
5. utan den plats som HERREN, eder Gud, utväljer inom någon av edra
stammar till att där fästa sitt namn, denna boning skolen I söka
och dit skall du gå.
6. Och dit skolen I föra edra brännoffer och slaktoffer, eder
tionde, vad edra händer bära fram såsom offergärd, edra
löftesoffer och frivilliga offer och det förstfödda av edra
fäkreatur och eder småboskap.
7. Och där skolen I äta inför HERRENS, eder Guds, ansikte, och
glädja eder med edert husfolk över allt vad I haven förvärvat,
allt varmed HERREN, din Gud, vara rättast;
8. I skolen då icke göra såsom vi nu göra här, var och en vad honom
tyckes vara rättast.
9. I haven ju ännu icke kommit till ro och till den arvedel som
HERREN, din Gud, vill giva dig.
10. Men när I haven gått över Jordan och bon i det land som HERREN,
eder Gud, vill giva eder till arvedel, och när han har låtit
eder få ro för alla edra fiender runt omkring, då att I bon i
trygghet,
11. då skolen I till den plats som HERREN, eder Gud, utväljer till
boning åt sitt namn föra allt vad jag nu bjuder eder: edra
brännoffer och slaktoffer, eder tionde, vad edra händer bära
fram såsom offergärd, så ock alla de utvalda löftesoffer som I
loven HERREN.
12. Och så skolen I glädja eder inför HERREN, eder Guds, ansikte,
med edra söner och döttrar, edra tjänare och tjänarinnor, och
med leviten som bor inom edra portar, ty han har ju ingen lott
eller arvedel med eder.
13. Tag dig till vara för att offra dina brännoffer på någon annan
plats som kan falla din in;
14. nej, på den plats HERREN utväljer inom en av dina stammar, där
skall du offra dina brännoffer, och där skall du göra allt vad
jag eljest bjuder dig.
15. Dock får du, så mycket dig lyster, slakta och äta kött inom
vilken som helst av dina städer, i mån av den välsignelse som
HERREN, din Gud, giver dig. Både den som är oren och den som är
ren må äta därav, såsom vore det gasell- eller hjortkött.
16. Men blodet skolen I icke förtära I skolen gjuta ut det på jorden
såsom vatten.
17. Du får alltså icke hemma inom dina portar äta tionde av din säd,
ditt vin och din olja, ej heller det förstfödda av dina
fäkreatur och din småboskap, ej heller något av de löftesoffer
som du lovar, eller av dina frivilliga offer, eller av det din
hand bär fram såsom offergärd;
18. utan inför HERREN, din Guds, ansikte, på den plats som HERREN,
din Gud, utväljer skall du äta sådant, med din son och din
dotter, din tjänare och din tjänarinna, och med leviten som bor
inom dina portar; och så skall du glädja dig inför HERRENS, din
Guds, ansikte över allt vad du har förvärvat.
19. Tag dig till vara för att glömma bort leviten, så länge du lever
i ditt land.
20. Om du alltså, när HERREN, din Gud, har utvidgat ditt område,
såsom han har lovat dig, tänker så: »Jag vill äta kött» -- ifall
det nu lyster för dig att äta kött -- så må du då äta kött, så
mycket dig lyster.
21. Om den plats som HERREN, din Gud, utväljer till att där fästa
sitt namn ligger för avlägset för dig, så må du, i enlighet med
vad jag har bjudit dig, slakta av de fäkreatur och av den
småboskap som HERREN har givit dig, och äta därav hemma inom
dina portar, så mycket av din lyster.
22. Men du skall äta på samma sätt som man äter gasell- eller
hjortkött; både den som är oren och den som är ren må äta därav.
23. Allenast skall du vara ståndaktig i att icke förtära blodet; ty
blodet är själen, och själen skall du icke förtära med köttet.
24. Du skall icke förtära det; du skall gjuta ut det på jorden såsom
vatten.
25. Du skall icke förtära det, på det att det må gå dig väl och dina
barn efter dig, när du göra vad rätt är i HERRENS ögon.
26. Men de heliga gåvor som du vill bära fram, och dina löftesoffer,
dem skall du föra med dig till den plats som HERREN utväljer.
27. Och av dina brännoffer skall du offra både köttet och blodet på
HERRENS, din Guds, altare. Av dina slaktoffer däremot skall väl
blodet gjutas ut på HERRENS, din Guds, altare, men köttet må du
äta.
28. Alla dessa bud som jag giver dig skall du hålla och höra, för
att det må gå dig väl och dina barn efter dig, till evig tid,
när du gör var gott och rätt är i HERRENS, din Guds, ögon.
29. När HERREN, din Gud, har utrotat de folk till vilka du nu
kommer, för att fördriva dem för dig, när du alltså har
fördrivit dessa och bosatt dig i deras land,
30. tag dig då till vara för att bliva snärjd, så att du efterföljer
dem, sedan de hava blivit förgjorda för dig; fråga icke efter
deras gudar, så att du säger: »På vad sätt höllo dessa folk sin
gudstjänst? Så vill också jag göra.»
31. Nej, på det sättet skall icke du göra, när du tillbeder HERREN,
din Gud, ty allt som är en styggelse för HERREN, och som han
hatar, det hava de gjort till sina gudars ära; ja, de gå så
långt att de bränna upp sina söner och döttrar i eld åt sina
gudar.

32. Allt vad jag bjuder eder, det skolen I hålla och göra. Du skall
icke lägga något därtill och icke taga något därifrån.
*05/13 Femte Mosebok (Deuteronomium), 13 Kapitlet
Femte Mosebok (Deuteronomium), 13 Kapitlet

Om förförelse till avguderi.

1. Om en profet eller en som har drömmar uppstår bland dig, och han
utlovar åt dig något tecken eller under,
2. och sedan det tecken eller under, verkligen inträffar, varom han
talade med dig, i det att han sade: »Låt oss efterfölja och
tjäna andra gudar, som I icke kännen»,
3. så skall du ändå icke höra på den profetens ord eller på den
drömmaren, ty HERREN, eder Gud, sätter eder därmed allenast på
prov, för att förnimma om I älsken HERREN, eder Gud, av allt
edert hjärta och av all eder själ.
4. HERREN, eder Gud, skolen I efterfölja, honom skolen I frukta,
hans bud skolen I hålla, hans röst skolen I höra, honom skolen I
tjäna, och till honom skolen I hålla eder.
5. Men den profeten eller drömmaren skall dödas, ty han predikade
avfall från HERREN, eder Gud, som har fört eder ut ur Egyptens
land och förlossat dig ur träldomshuset; och han ville förföra
dig till att övergiva den väg som HERREN, din Gud, har bjudit
dig att vandra. Du skall skaffa bort ifrån dig vad ont är.
6. Om din broder, din moders son, eller din son eller din dotter,
eller hustrun i din famn, eller din vän som är för dig såsom
ditt eget liv, om någon av dessa i hemlighet vill förleda dig, i
det han säger: »Låt oss gå åstad och tjäna andra gudar, som
varken du eller dina fäder hava känt»
7. -- gudar hos de folk som bo runt omkring eder, nära dig eller
fjärran ifrån dig, från jordens ena ända till den andra --
8. så skall du icke göra honom till viljes eller höra på honom. Du
skall icke visa honom någon skonsamhet eller hava misskund och
undseende med honom,
9. utan du skall dräpa honom: först skall din egen hand lyftas mot
honom för att döda honom, och sedan hela folkets hand.
10. Och du skall stena honom till döds, därför att han sökte förföra
dig till att övergiva HERREN, din Gud, som har fört dig ut ur
Egyptens land, ur träldomshuset.
11. Och hela Israel skall höra detta och frukta, och man skall sedan
icke mer göra något sådant ont bland dig.
12. Om du får höra att man i någon av de städer, som HERREN vill
giva dig till att bo i, berättar
13. att män hava uppstått bland dig, onda män som förföra invånarna
i sin stad, i det att de säga: »Låt oss gå åstad och tjäna andra
gudar, som I icke kännen»,
14. så skall du noga undersöka och rannsaka och efterforska; om det
då befinnes vara sant och visst att en sådan styggelse har
blivit förövad bland dig,
15. så skall du slå den stadens invånare med svärdsegg; du skall
giva den och allt vad däri är till spillo; också boskapen där
skall du slå med svärdsegg.
16. Och allt byte du får där skall du samla ihop mitt på torget, och
därefter skall du bränna upp staden i eld, med allt byte du får
där, såsom ett heloffer åt HERREN, din Gud; den skall bliva en
grushög för evärdlig tid, aldrig mer skall den byggas upp.
17. Låt intet av det tillspillogivna låda vi din hand, på det att
HERREN må vända sig ifrån sin vredes glöd och låta barmhärtighet
vederfaras dig och förbarma sig över dig och föröka dig, såsom
han med ed har lovat dina fäder att göra,
18. om du nämligen hör HERRENS, din Guds, röst, så att du håller
alla hans bud, som jag i dag giver dig, och gör vad rätt är i
HERRENS, din Guds, ögon.
*05/14 Femte Mosebok (Deuteronomium), 14 Kapitlet
Femte Mosebok (Deuteronomium), 14 Kapitlet

Förbjudna sorgetecken. Rena och orena
djur. Tionde.

1. I ären Herrens, eder Guds, barn. I skolen icke rista några
märken på eder eller göra eder skalliga ovanför pannan för någon
död;
2. ty du är ett folk som är helgat åt Herren, din Gud, och dig
har Herren utvalt till att vara hans egendomsfolk framför alla
andra folk på jorden.
3. Du skall icke äta något som är en styggelse.
4. Dessa äro de fyrfotadjur som I fån äta: fäkreatur, får och
getter, hjort,
5. gasell, dovhjort, stenbock, dison, teoantilop och
semer,
6. alla de fyrfotadjur som hava klövar och hava dem helkluvna
i två hälfter, och som idissla; sådana fyrfotadjur fån I
äta.
7. Men dessa skolen I icke äta av de idisslande djuren och av
dem som hava genomkluvna klövar: kamelen, haren och klippdassen,
ty de idissla väl, men de hava icke klövar, de skola gälla för
eder som orena;
8. svinet, ty det har väl klövar, men det idisslar icke, det skall
gälla för eder såsom orent. Av dessa djurs kött skolen I icke
äta, ej heller skolen I komma vid deras döda kroppar.
9. Detta är vad I fån äta av allt det som lever i vattnet: allt det
som har fenor och fjäll fån I äta.
10. Men intet som icke har fenor och fjäll skolen I äta; det skall
gälla för eder så som orent.
11. Alla rena fåglar fån I äta.
12. Men dessa fåglar skolen I icke äta: örnen, lammgamen, havsörnen,
13. raafågeln, falken, gladan med dess arter,
14. alla slags korpar efter deras arter,
15. strutsen tahemasfågeln, fiskmåsen, höken med dess arter,
16. ugglan, uven tinsemetfågeln,
17. pelikanen, asgamen, dykfågeln,
18. hägern, regnpiparen med dess arter, härfågeln och flädermusen.
19. Alla flygande smådjur skola ock gälla för eder såsom orena, de
skola icke ätas.
20. Men alla rena flygande djur fån I äta.
21. I skolen icke äta något självdött; åt främlingen som bo inom
dina portar må du giva sådant, och han må äta det; eller ock må
du sälja det åt en utlänning. Ty du är ett folk som är helgat
HERREN, din Gud.

Du skall icke koka en killing i dess moders mjölk.

22. Tionde skall du giva av all sädesgröda som för vart år växer på
din åker,
23. och du skall äta den inför Herrens, din Guds, ansikte, på den
plats som han utväljer till boning åt sitt namn: tionden av din
säd, ditt vin och din olja, så ock din förstfödda av dina
fäkreatur och din småboskap; ty du skall lära att frukta Herren,
din Gud, alltid.
24. Men om vägen är dig för lång, så att du icke förmår föra det
dit, eftersom den plats som Herren, din Gud, utväljer till att
där fästa sitt namn ligger för avlägset för dig -- då nu Herren,
din Gud, välsigna dig --
25. så må du sälja det och knyta in penningarna och taga dem med dig
och gå till den plats som Herren, din Gud, utväljer.
26. Och du må köpa för penningarna vadhelst dig lyster fäkreatur
eller småboskap, eller vin eller andra starka drycker eller vad
du eljest kan åstunda; och så skall du hålla måltid där inför
HERRENS, din Guds, ansikte och glädja dig med ditt husfolk.
27. Och leviten som bor inom dina portar skall du då icke glömma
bort, ty han har ingen lott eller arvedel jämte dig.
28. Vid slutet av vart tredje år skall du avskilja all tionde av vad
du har fått i avkastning under det året och lägga upp det inom
dina städer.
29. Och sedan skall leviten få komma, han som ingen lott eller
arvedel har jämte dig, så ock främlingen och den faderlöse och
änkan som bo inom dina portar; och då skola äta och bliva
mätta. Så skall du göra, för att Herren din Gud, må välsigna dig
i alla dina händers verk, i allt vad du gör.
*05/15 Femte Mosebok (Deuteronomium), 15 Kapitlet
Femte Mosebok (Deuteronomium), 15 Kapitlet

Friår. Det förstfödda bland husdjuren.

1. Vart sjunde år skall du låta vara ett friår.
2. Och så skall förhålla sig med det friåret: Var långivare som har
lånat något åt sin nästa skall då efterskänka sin fordran. Han
får då icke kräva sin nästa och broder, ty ett HERRENS friår
har då blivit utlyst.
3. En utlänning må du kräva, men om du har något att fordra av din
broder, skall du efterskänka det.
4. Dock borde rätteligen ingen fattig finnas hos dig, ty Herren
skall rikligen välsigna dig i det land som HERREN, din Gud, vill
giva dig till besittning, såsom din arvedel,
5. allenast du hör HERRENS, din Guds, röst, så att du håller alla
dessa bud som jag i dag giver dig och gör efter dem.
6. Ty Herren, din Gud, skall välsigna dig, såsom han har lovat dig;
och du skall giva lån åt många folk, men själv skall du icke
behöva låna av någon, och du skall råda över många folk, men de
skola icke råda över dig.
7. Om någon fattig finnes hos dig, en av dina bröder inom någon av
dina städer, i det land som Herren, din Gud, vill giva dig, så
skall du icke förstocka ditt hjärta och tillsluta din hand för
denne din fattige broder,
8. utan du skall gärna öppna din hand för honom och gärna låna
honom vad han behöver i sin brist.
9. Tag dig till vara, så att icke den onda tanken uppstår i ditt
hjärta: »Det sjunde året, friåret, är nära», och att du så ser
med ont öga på din fattige broder och icke giver honom något;
han kan då ropa över dig till Herren, och så kommer synd att
vila på dig.
10. Gärna skall du giva åt honom, och ditt hjärta skall icke vara
motvilligt, när du giver åt honom, ty för en sådan gåvas skull
skall Herren, din Gud, välsigna dig i alla dina verk, i allt vad
du företager dig.
11. Fattiga skola ju aldrig saknas i landet, därför bjuder jag dig
och säger: Du skall gärna öppna din hand för din broder, för de
arma och fattiga som du har i ditt land.
12. Om någon av ditt folk, en hebreisk man eller en hebreisk kvinna,
har sålt sig till dig och tjänat dig i sex år, så skall du på
det sjunde året släppa honom fri ur din tjänst;
13. och när du släpper honom fri ur din tjänst, skall du icke låta
honom gå med tomma händer.
14. Du skall fastmer förse honom med gåvor från din hjord, från din
loge och från din vinpress; av det varmed Herren, din Gud, har
välsignat dig skall du giva honom.
15. Du skall komma ihåg att du själv har varit en träl i Egyptens
land, och att Herren, din Gud, har förlossat dig; därför bjuder
jag dig detta i dag.
16. Men om så skulle hända, att han säger till dig att han icke vill
lämna dig, därför att han älskar dig och ditt hus, eftersom han
har haft det gott hos dig,
17. så skall du taga en syl och sticka den genom hans öra in i
dörren; därefter skall han vara din träl evärdligen. Med din
tjänarinna skall du göra på samma sätt.
18. Du skall icke tycka det vara hårt att du måste släppa din
tjänare fri ur din tjänst; i sex år har han ju berett dig
dubbelt så stor förmån som någon avlönad legodräng. Så skall
Herren, din Gud, välsigna dig i allt vad du gör.
19. Allt förstfött av hankön, som födes bland dina fäkreatur och din
småboskap, skall du helga åt Herren, din Gud; du skall icke vid
ditt arbete begagna det som är förstfött bland dina fäkreatur,
icke heller skall du klippa ullen på det som är förstfött bland
din småboskap.
20. Inför Herrens, din Guds, ansikte skall du med ditt husfolk för
vart år äta det på den plats som Herren utväljer.
21. Men om djuret har något lyte, om det är halt eller blint eller
har något annat ont lyte, så skall du icke offra det åt Herren,
din Gud.
22. Inom dina städer må du då äta det; både den som är oren och den
som är ren må äta därav, såsom vore det gasell- eller hjortkött.
23. Men blodet skall du icke förtära; du skall gjuta ut det på
jorden såsom vatten.
*05/16 Femte Mosebok (Deuteronomium), 16 Kapitlet
Femte Mosebok (Deuteronomium), 16 Kapitlet

De tre stora högtiderna. Domare. Aseror
och stoder.

1. Tag i akt månaden Abib och håll Herrens, din Guds, påskhögtid;
ty i månaden Abib förde Herren, din Gud, dig ut ur Egypten om
natten.
2. Du skall då slakta påskoffer åt Herren. din Gud, av småboskap
och fäkreatur, på den plats som Herren utväljer till boning åt
sitt namn.
3. Du skall icke äta något syrat därtill; i sju dagar skall du äta
osyrat bröd därtill, betryckets bröd. Ty med hast måste du draga
ut ur Egyptens land. I alla dina livsdagar må du därför komma
ihåg den dag då du drog ut ur Egyptens land.
4. I sju dagar må man icke se någon surdeg hos dig, i hela ditt
land; och av det som du slaktar om aftonen på den första dagen
skall intet kött lämnas kvar över natten till morgonen.
5. Du får icke slakta påskoffret inom vilken som helst av de städer
som Herren, din Gud, vill giva dig,
6. utan du skall gå till den plats som Herren, din Gud, utväljer
till boning åt sitt namn, och där skall du slakta påskoffret om
aftonen, när solen går ned den tid på dagen, då den drog ut ur
Egypten.
7. Och du skall koka det och äta det på den plats som Herren, din
Gud, utväljer; sedan må du om morgonen vända tillbaka och gå hem
till dina hyddor.
8. I sex dagar skall du äta osyrat bröd, och på sjunde dagen är
Herrens, din Guds, högtidsförsamling; då skall du icke göra
något arbete.
9. Sju veckor skall du räkna åt dig; från den dag då man begynner
skära säden skall du räkna sju veckor.
10. Därefter skall du hålla Herrens, din Guds, veckohögtid och bära
fram din hands frivilliga gåva, som du må giva efter råd och
lägenhet, alltefter måttet av den välsignelse som Herren, din
Gud, har givit dig.
11. Och inför Herrens, din Guds, ansikte skall du glädja dig på den
plats som Herren, din Gud, utväljer till boning åt sitt namn, du
själv med din son och din dotter, din tjänare och tjänarinna,
och med leviten som bor inom dina portar, och främlingen, den
faderlöse och änkan som du har hos dig.
12. Och du skall komma ihåg att du själv har varit en träl i
Egypten, och så hålla dessa stadgar och göra efter dem.
13. Lövhyddohögtiden skall du hålla, i sju dagar, när du inbärgar
avkastningen av din loge och av din vinpress.
14. Och du skall glädja dig vid denna din högtid, med din son och
din dotter, din tjänare och din tjänarinna, med leviten, med
främlingen, den faderlöse och änkan som bo inom dina portar.
15. I sju dagar skall du hålla Herrens, din Guds, högtid, på den
plats som Herren utväljer; ty Herren, din Gud, skall välsigna
dig i all den avkastning du får och i dina händers alla verk,
och du skall vara uppfylld av glädje.
16. Tre gånger om året skall allt ditt mankön träda fram inför
Herrens, din Guds, ansikte, på den plats som han utväljer: vid
det osyrade brödets högtid, vid veckohögtiden och vid
lövhyddohögtiden. Men med tomma händer skall ingen träda fram
inför Herrens ansikte,
17. utan var och en skall: giva vad hans hand förmår, alltefter
måttet av den välsignelse som Herren, din Gud, har givit dig.
18. Domare och tillsyningsmän skall du tillsätta åt dig inom alla de
städer som Herren, din Gud, vill giva dig, för dina särskilda
stammar; de skola döma folket med rättvis dom.
19. Du skall icke vränga rätten och icke hava anseende till
personen; och du skall icke taga mutor, ty mutor förblinda de
visas ögon och förvrida de rättfärdigas sak.
20. Rättfärdighet, rättfärdighet skall du eftertrakta, för att du må
leva och taga i besittning det land som Herren, din Gud, vill
giva dig.
21. Du skall icke plantera åt dig Aseror av något slags träd, vid
sidan av Herrens, din Guds, altare, det som du skall göra åt
dig;
22. icke heller skall du resa åt dig någon stod, ty sådant hatar
Herren, din Gud.
*05/17 Femte Mosebok (Deuteronomium), 17 Kapitlet
Femte Mosebok (Deuteronomium), 17 Kapitlet

Straff för avguderi. Föreskrifter om
domare och konungar.

1. Du skall icke offra åt Herren, din Gud, något djur av
fäkreaturen eller av småboskapen, som har något lyte eller något
annat fel, ty sådant är en styggelse för Herren, din Gud.
2. Om bland dig, inom någon av de städer som Herren, din Gud, vill
giva dig, någon man eller kvinna befinnes göra vad ont är i
Herrens, din Guds, ögon, i det att han överträder hans förbund,
3. och går åstad och tjänar andra gudar och tillbeder dem, eller
ock solen eller månen eller himmelens hela härskara, mot mitt
bud,
4. och detta bliver berättat för dig, så att du får höra därom, då
skall du noga undersöka saken; om det då befinnes vara sant och
visst att en sådan styggelse har blivit förövad i Israel,
5. så skall du föra den man eller den kvinna som har gjort denna
onda gärning ut till din stadsport det må nu vara en man eller
en kvinna-och stena den skyldige till döds.
6. Efter två eller tre vittnens utsago skall han dödas; ingen skall
dömas till döden efter allenast ett vittnes utsago.
7. Först skall vittnenas hand lyftas mot honom för att döda honom,
och sedan hela folkets hand: du skall skaffa bort ifrån dig vad
ont är.
8. Om det i något fall bliver dig för svårt att själv döma i en
blodssak eller i en rättsfråga eller i ett misshandlingsmål
eller överhuvud i någon sak varom man tvistar i dina portar, så
skall du-stå upp och begiva dig till den plats som HERREN, din
Gud, utväljer,
9. och gå till de levitiska prästerna, och till den som på den
tiden är domare; dem skall du fråga, och de skola förkunna för
dig vad som är rätt.
10. Och i enlighet med vad de förkunna för dig där, på den plats som
Herren utväljer. skall du göra; du skall i alla stycken hålla
och göra vad de lära dig.
11. Efter den lag som de lära dig, och efter den dom som de avkunna
för dig skall du göra. Från det som de förkunna för dig skall du
icke vika av, vare sig till höger eller till vänster.
12. Men om någon gör sig skyldig till den förmätenheten att icke
vilja lyssna till prästen, som står och gör tjänst där inför
Herren, din Gud, eller till domaren, så skall den mannen dö: du
skall skaffa bort ifrån Israel vad ont är.
13. Och allt folket skall höra det och frukta, och de skola icke mer
göra sig skyldiga till sådan förmätenhet.

14. När du kommer in i det land som Herren, din Gud, vill giva dig,
och du tager det i besittning och bor där om du då säger: »Jag
vill sätta en konung över mig, såsom alla folk omkring mig
hava»,
15. så skall du till konung över dig sätta den som Herren, din Gud,
utväljer. En av dina bröder skall du sätta till konung över dig;
du får icke sätta till konung över dig en utländsk man, som icke
är din broder.
16. Men han må icke skaffa sig hästar i mängd, och icke sända sitt
folk tillbaka till Egypten för att skaffa de många hästarna, ty
Herren har ju sagt till eder: »I skolen icke mer återvända denna
väg.»
17. Icke heller skall han skaffa sig hustrur i mängd, på det att
hans hjärta icke må bliva avfälligt; och icke heller skall han
skaffa sig alltför mycket silver och guld.
18. Och när han har blivit uppsatt på sin konungatron, skall han
hämta denna lag från de levitiska prästerna och taga en avskrift
därav åt sig i en bok.
19. Och den skall han hava hos sig och läsa i den i alla sina
livsdagar, för att han må lära att frukta Herren, sin Gud, så
att han håller alla denna lags ord och dessa stadgar och gör
efter dem.
20. Så skall han göra, för att hans hjärta icke må förhäva sig över
hans bröder, och för att han icke må vika av ifrån buden, vare
sig till höger eller till vänster; på det att han och hans söner
må länge regera; sitt rike, bland Israels folk.
*05/18 Femte Mosebok (Deuteronomium), 18 Kapitlet
Femte Mosebok (Deuteronomium), 18 Kapitlet

Prästernas inkomster. Hednisk
vidskepelse och falska profeter.

1. De levitiska prästerna, hela Levi stam, skola ingen lott eller
arvedel hava med det övriga Israel; av HERRENS eldsoffer och
hans arvedel skola de hava sitt underhåll.
2. De skola icke hava någon arvedel bland sina bröder; Herren är
deras arvedel, såsom han har sagt dem.
3. Och detta skall vara vad prästerna hava rätt att få av folket,
av dem som offra ett slaktoffer, vare sig av fäkreaturen eller
av småboskapen: man skall giva prästen bogen, käkstyckena och
@c "skd-46": våmmen
vommen.
4. Förstlingen av din säd, ditt vin och din olja, och förstlingen
av dina fårs ull skall du giva honom.
5. Ty honom har Herren, din Gud, utvalt bland alla dina stammar,
för att han och hans söner alltid skola stå och göra tjänst i
Herrens namn.
6. Och om leviten vill komma från någon av dina städer, inom vilken
han vistas någonstädes i Israel, så må det stå honom fritt att
komma, såsom honom lyster, till den plats som Herren utväljer,
7. och han må då göra tjänst i HERRENS, sin Guds, namn, likasom
alla hans bröder, leviterna, som stå där inför HERRENS ansikte.
8. De skola alla hava lika mycket till sitt underhåll, oberäknat
vad någon kan äga genom försäljning av sitt fädernearv.
9. När du kommer in i det land som HERREN, din Gud, vill giva dig,
skall du icke lära dig att göra efter hedningarnas styggelser.
10. Hos dig må icke finnas någon som låter sin son eller dotter gå
genom eld, eller som befattar sig med trolldom eller
teckentydning eller svartkonst eller häxeri,
11. ingen som förehar besvärjelsekonster, ingen som frågar andar,
eller som är en spåman, eller som söker råd hos de döda.
12. Ty en styggelse för Herren är var och en som gör sådant, och för
sådana styggelsers skull fördriver HERREN, din Gud, dem för dig.
13. Du skall vara ostrafflig inför HERREN, din Gud.
14. Hedningarna som du nu fördriver lyssna väl till sådana som öva
teckentydning och trolldom, men dig har HERREN, din Gud, icke
tillstatt sådant.
15. En profet bland ditt folk, av dina bröder, en som är mig lik,
skall HERREN, din Gud, låta uppstå åt dig; honom skolen I lyssna
till.
16. Det skall bliva alldeles såsom du begärde av HERREN, din Gud,
vid Horeb, den dag då I voren där församlade och du sade: »Låt
mig icke vidare höra HERRENS, min Guds, röst, och låt mig slippa
att längre se denna stora eld, på det att jag icke må dö.»
17. Och HERREN sade till mig: »De hava rätt i vad de hava talat.
18. En profet skall jag låta uppstå åt dem bland deras bröder, en
som är dig lik, och jag skall lägga mina ord i hans mun, och han
skall tala till dem allt vad jag bjuder honom.
19. Och om någon icke lyssnar till mina ord, de ord han talar i mitt
namn, så skall jag själv utkräva det av honom.
20. Men den profet som är så förmäten, att han i mitt namn talar vad
jag icke har bjudit honom tala, eller som talar i andra gudars
namn, den profeten skall dö.
21. Och om du säger vid dig själv: 'Huru skola vi känna igen det som
icke är talat av HERREN?',
22. så må du veta: när profeten talar i HERRENS namn, och det som
han har talat icke sker och icke inträffar, då är detta något
som HERREN icke har talat; i förmätenhet har då profeten talat
det; du skall icke frukta för honom.»
*05/19 Femte Mosebok (Deuteronomium), 19 Kapitlet
Femte Mosebok (Deuteronomium), 19 Kapitlet

Fristäder. Råmärken. Vittnesmål.

1. När HERREN, din Gud, har utrotat de folk vilkas land HERREN, din
Gud, vill giva dig, och när du har fördrivit dem och bosatt dig
i deras städer och i deras hus,
2. då skall du avskilja åt dig tre städer i ditt land, det som
HERREN, din Gud, vill giva dig till besittning.
3. Du skall försätta vägarna till dem i gott skick åt dig; och du
skall dela i tre delar det landområde som HERREN, din Gud, giver
dig till arvedel. Så skall du göra, för att var och en som har
dräpt någon må kunna fly dit.
4. Och under följande villkor må en dråpare fly till någon av dem
och så bliva vid liv; om någon dödar sin nästa utan vett och
vilja, och utan att förut hava burit hat till honom
5. -- såsom när någon går med sin nästa ut i skogen för att hugga
ved, och hans hand hugger till med yxan för att fälla trädet,
och järnet då far av skaftet och träffar den andre, så att denne
dör -- då må en sådan fly till någon av dessa städer och så
bliva vid liv.
6. Detta vare stadgat, för att blodshämnaren, om han i sitt hjärtas
vrede förföljer dråparen, icke må hinna upp honom, ifall vägen
är för lång, och slå ihjäl honom, fastän han icke hade förtjänat
döden, eftersom han icke förut hade burit hat till den andre.
7. Därför är det som jag bjuder dig och säger: »Tre städer skall du
avskilja åt dig.»
8. Och när HERREN, din Gud, utvidgar ditt område, såsom han med ed
har lovat dina fäder, och giver dig allt det land som han har
sagt att han skulle giva åt dina fäder --
9. om du då håller och gör efter alla dessa bud som jag i dag giver
dig, så att du älskar HERREN, din Gud, och alltid vandrar på
hans vägar, då skall du lägga ännu tre städer till dessa tre,
10. för att oskyldigt blod icke må utgjutas i ditt land, det som
HERREN, din Gud, vill giva dig till arvedel, och blodskuld så
komma att vila på dig.
11. Men om någon bär hat till sin nästa och lägger sig i försåt för
honom och överfaller honom och slår honom till döds, och sedan
flyr till någon av dessa städer,
12. då skola de äldste i hans stad sända bort och hämta honom
därifrån och lämna honom i blodshämnarens hand, och han skall
dö.
13. Du skall icke visa honom någon skonsamhet, utan du skall skaffa
bort ifrån Israel skulden för den oskyldiges blod, för att det
må gå dig väl.
14. Du skall icke flytta din nästas råmärke, något råmärke som
förfäderna hava satt upp i den arvedel du får i det land som
HERREN, din Gud, vill giva dig till besittning.
15. Det är icke nog att allenast ett vittne träder upp mot någon
angående någon missgärning eller synd, vad det nu må vara för en
synd som någon kan hava begått. Efter två eller efter tre
vittnens utsago skall var sak avgöras.
16. Om ett orättfärdigt vittne träder upp mot någon för att vittna
mot honom angående någon förbrytelse,
17. så skola båda parterna träda fram inför HERRENS ansikte, inför
de män som på den tiden äro präster och domare.
18. Och domarna skola noga undersöka saken; om då vittnet befinnes
vara ett falskt vittne, som har burit falskt vittnesbörd mot sin
broder,
19. så skolen I låta detsamma vederfaras honom som han hade
tilltänkt sin broder: du skall skaffa bort ifrån dig vad ont är.
20. Och det övriga folket skall höra det och frukta, och man skall
icke vidare göra något sådant ont bland eder.
21. Du skall icke visa honom någon skonsamhet: liv för liv, öga for
öga, tand för tand, hand för hand, fot för fot.
*05/20 Femte Mosebok (Deuteronomium), 20 Kapitlet
Femte Mosebok (Deuteronomium), 20 Kapitlet

Krigslagar.

1. Om du drager ut i krig mot dina fiender, och du då får se hästar
och vagnar och ett folk som är större än du. så skall du dock
icke frukta för dem, ty HERREN, din Gud, är med dig, han som har
fört dig upp ur Egyptens land.
2. När I då stån färdiga att gå i striden, skall prästen träda fram
och tala till folket;
3. han skall säga till dem: »Hör, Israel! I stån nu färdiga att gå
i strid mot edra fiender. Edra hjärtan vare icke försagda;
frukten icke och ängslens icke, och varen icke förskräckta för
dem,
4. ty HERREN, eder Gud, går själv med eder; till att strida för
eder mot edra fiender och giva eder seger.»
5. Och tillsyningsmännen skola tala till folket och säga: »Om någon
finnes här, som har byggt sig ett nytt hus, men ännu icke invigt
det, så må han vända tillbaka hem, för att icke. om han faller
i striden, en annan må komma att inviga det.
6. Och om någon finnes här, som har planterat en vingård, men ännu
icke fått skörda någon frukt därav, så må han vända tillbaka
hem, för att icke, om han faller i striden, en annan må komma
att hämta första skörden av den.
7. Och om någon finnes här, som har trolovat sig med en kvinna, men
ännu icke tagit henne till sig, så må han vända tillbaka hem,
för att icke om han faller i striden, en annan man må taga henne
till sig.»
8. Vidare skola tillsyningsmännen tala till folket och säga: »Om
någon finnes här, som fruktar och har ett försagt hjärta, så må
han vända tillbaka hem, för att icke också hans bröders hjärtan
må bliva uppfyllda av räddhåga, såsom hans eget hjärta är.»
9. Och när tillsyningsmännen så hava talat till folket, skola
hövitsmän tillsättas övar härens avdelningar, till att gå i
spetsen för folket.
10. När du kommer till någon stad för att belägra den, skall du
först tillbjuda den fred.
11. Om den då giver dig ett fridsamt svar och öppnar sina portar för
dig, så skall allt folket som finnes där bliva arbetspliktigt åt
dig och vara dina tjänare.
12. Men om den icke vill hava fred med dig, utan vill föra krig mot
dig, så må du belägra den.
13. Och om HERREN, din Gud, då giver den i din hand, skall du slå
allt mankön där med svärdsegg.
14. Men kvinnorna och barnen och boskapen och allt annat som finnes
i staden, allt rov du får där, skall du hava såsom ditt byte;
och du må då njuta av det rov som HERREN. din Gud, låter dig
taga från dina fiender.
15. Så skall du göra med alla de städer som äro mer avlägsna från
dig, och som icke höra till dessa folks städer.
16. Men i de städer som tillhöra dessa folk, och som HERREN, din
Gud, vill giva dig till arvedel, skall du icke låta något som
anda har bliva vid liv,
17. utan du skall giva dem alla till spillo: hetiterna och
amoréerna, kananéerna och perisséerna, hivéerna och jebuséerna,
såsom HERREN din Gud, har bjudit dig.
18. Så skall du göra, för att de icke må lära eder att bedriva alla
de styggelser som de själva hava bedrivit till sina gudars ära,
och så komma eder att synda mot HERREN, eder Gud.
19. Om du måste länge belägra en stad för att erövra och intaga den,
så skall du icke förstöra träden däromkring genom att höja din
yxa mot dem; du må äta av deras frukt, men du skall icke hugga
ned dem; träden på marken äro ju icke människor som skola
belägras av dig.
20. Men de träd om vilka du vet att de icke bära ätbar frukt, dem må
du förstöra och hugga ned för att av dem bygga bålverk mot den
fientliga staden, till dess att den faller
*05/21 Femte Mosebok (Deuteronomium), 21 Kapitlet
Femte Mosebok (Deuteronomium), 21 Kapitlet

Mord av obekant gärningsman. Äktenskap
med fången kvinna. Förstfödslorätt.
Vanartig son. Hängd missdådares kropp.

1. Om i det land som HERREN, din Gud, vill giva dig till besittning
en ihjälslagen människa påträffas liggande på marken, och man
icke vet vem som har dödat honom,
2. så skola dina äldste och dina domare gå ut och mäta upp
avståndet från platsen där den ihjälslagne påträffas till de
städer som ligga där runt omkring.
3. Och de äldste i den stad som ligger närmast denna plats skola
taga en kviga som icke har blivit begagnad till arbete, och som
icke såsom dragare har gått under ok.
4. Och de äldste i staden skola föra kvigan ned till en dalgång som
icke har varit plöjd eller besådd; och där i dalen skola de
krossa nacken på kvigan.
5. Och prästerna, Levi söner, skola träda fram, ty dem har HERREN,
din Gud, utvalt till att göra tjänst inför honom och till att
välsigna i HERRENS namn, och såsom de bestämma skola alla
tvister och alla misshandlingsmål behandlas.
6. Och alla de äldste i den staden, de som bo närmast platsen där
den ihjälslagne påträffades, skola två sina händer över kvigan
på vilken man hade krossat nacken i dalen;
7. och de skola betyga och säga: »Våra händer hava icke utgjutit
detta blod, och våra ögon hava icke sett dådet.
8. Förlåt ditt folk Israel, som du har förlossat, HERRE, och låt
icke oskyldigt blod komma över någon i ditt folk Israel.» Så
bliver denna blodskuld dem förlåten.
9. Du skall skaffa bort ifrån dig skulden för det oskyldiga blodet,
ty du skall göra vad rätt är i HERRENS ögon.
10. Om HERREN, din Gud, när du drager ut i krig mot dina fiender,
giver dem i din hand, så att du tager fångar,
11. och du då bland fångarna får se någon skön kvinna som du fäster
dig vid, och som du vill taga till hustru åt dig,
12. så skall du föra henne in i ditt hus, och hon skall raka sitt
huvud och ansa sina naglar.
13. Och hon skall lägga av de kläder hon bar såsom fånge och skall
bo i ditt hus och få begråta sin fader och sin moder en månads
tid; därefter må du gå in till henne och äkta henne, så att hon
bliver din hustru.
14. Och om du sedan icke mer finner behag i henne, så må du låta
henne gå vart hon vill; du får icke sälja henne för
penningar. Du får icke heller behandla henne såsom trälinna, då
du nu har kränkt henne.
15. Om en man har två hustrur, en som han älskar och en som han
försmår, och båda hava fött honom söner, såväl den han älskar
som den han försmår, och hans förstfödde son till den försmådda,
16. så får mannen icke, när han åt sina söner utskiftar sin egendom
såsom arv, giva förstfödslorätten åt sonen till den älskar, till
förfång för sonen till den han försmår, då nu denne är den
förstfödde,
17. utan han skall såsom sin förstfödde erkänna sonen till den
försmådda och giva honom dubbel lott av allt vad han äger. Ty
denne är förstlingen av hans kraft; honom tillhör
förstfödslorätten.
18. Om någon har en vanartig och uppstudsig son, som icke lyssnar
till sin faders och sin moders ord, och som, fastän de tukta
honom, ändå icke hör på dem,
19. så skola hans fader och hans moder taga honom och föra honom ut
till de äldste i staden, till stadens port.
20. Och de skola säga till de äldste i staden: »Denne vår son är
vanartig och uppstudsig och vill icke lyssna till våra ord, utan
är en frossare och drinkare.»
21. Då skall allt folket i staden stena honom till döds: du skall
skaffa bort ifrån dig vad ont är. Och hela Israel skall höra det
och frukta.
22. Om på någon vilar en sådan synd som förtjänar döden, och han så
bliver dödad och du hänger upp honom på trä,
23. så skall den döda kroppen icke lämnas kvar på träet över natten,
utan du skall begrava den på samma dag, ty en Guds förbannelse
är den som har blivit upphängd; och du skall icke orena det land
som HERREN, din Gud, vill giva dig till arvedel.
*05/22 Femte Mosebok (Deuteronomium), 22 Kapitlet
Femte Mosebok (Deuteronomium), 22 Kapitlet

Föreskrifter om hjälpsamhet, mildhet mot
djur m. m. Kyskhetsbrott.

1. Om du ser din broders oxe eller får gå vilse, skall du icke
undandraga dig att taga vara på djuret; du skall föra det
tillbaka till din broder.
2. Och om din broder icke bor i din närhet, eller om du icke vet
vem det är, så skall du taga djuret in i ditt hus, och det skall
vara hos dig, till dess din broder frågar efter det; då skall du
lämna det tillbaka åt honom.
3. På samma sätt skall du göra med hans åsna, på samma sätt med
hans kläder, och på samma sätt skall du göra med allt annat som
din broder kan hava förlorat, och som du hittar; du får icke
draga dig undan.
4. Om du ser din broders åsna eller oxe falla på vägen, skall du
icke undandraga dig att bistå djuret; du skall hjälpa honom att
resa upp det.
5. En kvinna skall icke bära vad till en man hör, ej heller skall
en man sätta på sig kvinnokläder; ty var och en som så gör är en
styggelse för HERREN, din Gud.
6. Om du på din väg träffar på ett fågelbo, i något träd eller på
marken, med ungar eller ägg i, och modern ligger på ungarna
eller på äggen, så skall du icke taga både modern och ungarna.
7. Du skall låta modern flyga och taga allenast ungarna; så skall
du göra, för att det må gå dig väl och du må länge leva.
8. När du bygger ett nytt hus, skall du förse taket med bröstvärn,
för att du icke må draga blodskuld över ditt hus, om någon
faller ned därifrån.
9. Du skall icke, för att få två slags skörd i din vingård, så säd
däri, på det att icke alltsammans, både vad du har sått och vad
själva vingården avkastar, må hemfalla till helgedomen.
10. Du skall icke plöja med oxe och åsna tillsammans.
11. Du skall icke kläda dig i tyg av olika garn, av ull och lin
tillsammans.
12. Du skall göra dig tofsar i de fyra hörnen på överklädnaden som
du höljer dig i.
13. Om en man har tagit sig en hustru och gått in till henne, men
sedan får motvilja mot henne,
14. och då påbördar henne skamliga ting och sprider ut ont rykte om
henne och säger: »Denna kvinna tog jag till hustru; men när jag
låg hos henne, fann jag icke tecknen till att hon var jungfru»,
15. så skola flickans fader och moder taga tecknen till att flickan
var jungfru och bära dem ut till de äldste i staden, där de
sitta i porten.
16. Och flickans fader skall säga till de äldste: »Jag gav min
dotter till hustru åt denne man, men han har fått motvilja mot
henne.
17. Och nu påbördar han henne skamliga ting och säger: 'Jag har icke
funnit tecknen till att din dotter var jungfru'; men här äro
tecknen till att min dotter var jungfru.» Och de skola breda ut
klädet inför de äldste i staden.
18. Då skola de äldste i staden taga mannen och tukta honom.
19. Och de skola ålägga honom att böta hundra siklar silver, vilka
han skall giva åt flickans fader, därför att han har spritt ut
ont rykte om en jungfru i Israel. Och hon skall vara hans
hustru, och han får icke skilja sig från henne, så länge han
lever.
20. Men om det var sanning, om tecknen till att flickan var jungfru
icke funnos,
21. då skall man föra ut flickan utanför dörren till hennes faders
hus, och männen i staden skola stena henne till döds därför att
hon har gjort vad som var en galenskap i Israel, då hon bedrev
otukt i sin faders hus: du skall skaffa bort ifrån dig vad ont
är.
22. Om en man ertappas med att ligga hos en kvinna som är en annan
mans äkta hustru, så skola båda dö, både mannen som låg hos
kvinnan, och jämväl kvinnan: du skall skaffa bort ifrån Israel
vad ont är.
23. Om en jungfru är trolovad med en man, och en annan man träffar
henne i staden och lägrar henne,
24. så skolen I föra dem båda ut till stadens port och stena dem
till döds, flickan, därför att hon icke ropade på hjälp i
staden, och mannen, därför att han kränkte en annans trolovade:
du skall skaffa bort ifrån dig vad ont är.
25. Men om det var ute på marken som mannen träffade den trolovade
flickan, och han där tog henne med våld och lägrade henne, så
skall mannen som lägrade henne ensam dö.
26. Men flickan skall du icke göra något, flickan har icke begått
någon synd som förtjänar döden; utan det är med denna sak, såsom
när en man överfaller en annan och dräper honom.
27. Ty då det var ute på marken som han träffade den trolovade
flickan, kan hon hava ropat, utan att någon fanns där, som kunde
frälsa henne.

28. Om däremot en man träffar en jungfru som icke är trolovad, och
han tager fatt henne och lägrar henne, och de ertappas,
29. så skall mannen som lägrade flickan giva åt flickans fader
femtio siklar silver och taga henne själv till sin hustru,
därför att han har kränkt henne; han får icke skilja sig från
henne, så länge han lever.

30. Ingen skall taga sin faders hustru och lyfta på sin faders
täcke.
*05/23 Femte Mosebok (Deuteronomium), 23 Kapitlet
Femte Mosebok (Deuteronomium), 23 Kapitlet

Föreskrifter om renhet i HERRENS
församling och i lägret. Lag om förrymda
slavar. Förbud mot tempelboleri och
ocker. Löften. Druv- och axplockning på
annans mark.

1. Ingen som är snöpt, vare sig genom krossning eller genom
stympning, skall komma in i HERRENS församling.
2. Ingen som är född i äktenskapsbrott eller blodskam skall komma
in i HERRENS församling; icke ens den som i tionde led är
avkomling av en sådan skall komma in i HERRENS församling.
3. Ingen ammonit eller moabit skall komma in i HERRENS församling;
icke ens den som i tionde led är avkomling av en sådan skall
någonsin komma in i HERRENS församling --
4. detta därför att de icke kommo eder till mötes med mat och dryck
på vägen, när I drogen ut ur Egypten, och därför att han mot dig
lejde, Bileam, Beors son, från Petor i Aram-Naharaim, för att
denne skulle förbanna dig.
5. Men HERREN, din Gud, ville icke höra på Bileam, utan HERREN, din
Gud, förvandlade förbannelsen till välsignelse för dig, ty
HERREN, din Gud, älskade dig.
6. Du skall aldrig, i all din tid, fråga efter deras välfärd och
lycka.
7. Edoméen skall däremot icke för dig vara en styggelse, ty han är
din broder. Egyptiern skall icke heller för dig vara en
styggelse, ty i hans land har du bott såsom främling.
8. Barn som födas av dessa i tredje led må komma in i HERRENS
församling.
9. När du drager ut mot dina fiender och slår läger, skall du taga,
dig till vara för allt vad orent är.
10. Om bland dig finnes någon som icke är ren, därigenom att något
har hänt honom under natten, så skall han gå ut till något
ställe utanför lägret; han får icke komma in i lägret.
11. Och mot aftonen skall han bada sig i vatten, och när solen går
ned, får han gå in i lägret. --
12. Du skall hava en särskild plats utanför lägret, dit du kan gå
avsides.
13. Och du skall jämte annat som du bär hava en pinne, och när du
vill sätta dig därute, skall du med den gräva en grop och sedan
åter täcka över din uttömning.
14. Ty HERREN, din Gud, vandrar fram i ditt läger för att hjälpa dig
och giva dina fiender i ditt våld; därför skall ditt läger vara
heligt, så att han icke hos dig ser något som väcker hans leda
och fördenskull vänder sig bort ifrån dig.
15. En träl som har flytt till dig från sin herre skall du icke
utlämna till hans herre.
16. Han skall få stanna hos dig, mitt ibland dig, på det ställe som
han utväljer inom någon av dina städer, var han finner för gott;
och du skall icke förtrycka honom.
17. Ingen tempeltärna skall finnas bland Israels döttrar, och ingen
tempelbolare bland Israels söner.
18. Du skall icke bära skökolön och hundpenningar in i HERRENS, din
Guds, hus, till gäldande av något löfte; ty det ena som det
andra är en styggelse för HERREN, din Gud.
19. Du skall icke taga ränta av din broder, varken på penningar
eller på livsmedel eller på något annat varpå ränta kan tagas.
20. Av utlänningen må du taga ränta, men icke av din broder, på det
att HERREN, din Gud, i allt vad du företager dig, må välsigna
dig i det land dit du nu kommer, för att taga det i besittning.
21. Om du har gjort ett löfte åt HERREN, din Gud, skall du icke
dröja att infria det, ty HERREN, din Gud, skall förvisso utkräva
det av dig, och synd kommer att vila på dig.
22. Men om du underlåter att göra något löfte, så kommer icke
därigenom synd att vila på dig.
23. Vad dina läppar hava talat skall du hålla och göra, i enlighet
med det frivilliga löfte du har givit HERREN, din Gud, och
uttalat med din mun.
24. När du kommer in i din nästas vingård, får du där äta druvor,
så mycket dig lyster, till dess du bliver mätt, men du får icke
lägga något i ditt kärl.
25. När du kommer in på din nästas sädesfält, får du plocka ax med
din hand, men med skära får du icke komma vid din nästas säd.
*05/24 Femte Mosebok (Deuteronomium), 24 Kapitlet
Femte Mosebok (Deuteronomium), 24 Kapitlet

Frånskild hustru. Nygift man.
Föreskrifter angående pantning,
människotjuvnad, spetälska. De fattigas
rätt m. m.

1. Om en man har tagit sig en hustru och äktat henne, men hon sedan
icke längre finner nåd för hans ögon, därför att han hos henne
har funnit något som väcker hans leda, och om han fördenskull
har skrivit skiljebrev åt henne och givit henne det i handen och
skickat bort henne från sitt hus,
2. och kvinnan sedan, när hon har lämnat hans hus, går åstad och
bliver en annans hustru,
3. och nu också denne andre man får motvilja mot henne och skriver
skiljebrev åt henne och giver henne det i handen och skickar
henne bort ifrån sitt hus, eller om denne andre man som har
tagit henne till sin hustru dör,
4. då får icke hennes förste man, som skickade bort henne, åter
taga henne till sin hustru, sedan hon har låtit orena sig, ty
detta vore en styggelse inför HERREN; du skall icke draga synd
över det land som HERREN, din Gud, vill giva dig till arvedel.
5. Om en man nyligen har tagit sig hustru, behöver han icke gå i
krigstjänst, ej heller må någon annan tjänstgöring åläggas
honom. Han skall vara fri ett år för att stanna hemma och glädja
den hustru han har tagit.
6. Man skall icke taga handkvarnen eller ens kvarnens översten i
pant, ty den så gör tager livet i pant.
7. Om en man befinnes hava stulit någon av sina bröder, Israels
barn, och han behandlar denne såsom träl eller säljer honom, så
skall tjuven dö: du skall skaffa bort ifrån dig vad ont är.
8. Tag dig till vara, så att du, när någon bliver angripen av
spetälska, noga håller och gör allt som de levitiska prästerna
lära eder. Vad jag har bjudit dem skolen I hålla och göra.
9. Kom ihåg vad HERREN, din Gud, gjorde med Mirjam på vägen, när I
drogen ut ur Egypten.
10. Om du giver något lån åt din nästa, så skall du icke gå in i
hans hus och taga pant av honom.
11. Du skall stanna utanför, och mannen som du har lånat åt skall
bära ut panten till dig.
12. Och om det är en fattig man, så skall du icke hava hans pant
till täcke, när du ligger och sover.
13. Du skall giva honom panten tillbaka, när solen går ned, så att
han kan hava sin mantel på sig när han ligger och sover, och så
välsigna dig; och detta skall lända dig till rättfärdighet inför
HERREN, din Gud.
14. Du skall icke göra en arm och fattig daglönare orätt, evad han
är en dina bröder, eller han är en av främlingarna som äro hos
dig i ditt land, inom dina portar.
15. Samma dag han har gjort sitt arbete skall du giva honom hans lön
och icke låta solen gå ned däröver, eftersom han är arm och
längtar efter sin lön; han kan eljest ropa över dig till HERREN,
och så kommer synd att vila på dig.
16. Föräldrarna skola icke dödas för sina barns skull och barnen
skola icke dödas för sina föräldrars skull; var och en skall
lida döden genom sin egen synd.
17. Du skall icke vränga rätten för främlingen eller den faderlöse,
och en änkas kläder skall du icke taga i pant;
18. du skall komma ihåg att du själv har varit en träl i Egypten,
och att HERREN, din Gud, har förlossat dig därifrån; därför
bjuder jag dig att iakttaga detta.
19. Om du, när du inbärgar skörden på din åker, glömmer en kärve
kvar på åkern, skall du icke gå tillbaka för att hämta den, ty
den skall tillhöra främlingen, den faderlöse och änkan. Detta
skall du iakttaga, för att HERREN, din Gud, må välsigna dig i
alla dina händers verk.
20. När du har slagit ned dina oliver, skall du icke sedan genomsöka
grenarna; vad där finnes kvar skall tillhöra främlingen den
faderlöse och änkan.
21. När du har avbärgat din vingård, skall du sedan icke göra någon
efterskörd; vad där finnes kvar skall tillhöra främlingen, den
faderlöse och änkan.
22. Du skall komma ihåg att du själv har varit en träl i Egyptens
land; därför bjuder jag dig att iakttaga detta.
*05/25 Femte Mosebok (Deuteronomium), 25 Kapitlet
Femte Mosebok (Deuteronomium), 25 Kapitlet

Föreskrifter angående avstraffning inför
domstol, mildhet mot arbetsdjur,
svågeräktenskap, mått och vikt m. m.
Amaleks skuld.

1. Om en tvist uppstår mellan män, och de komma inför rätta, för
att man där skall döma mellan dem, så skall man fria den
oskyldige och fälla den skyldige.
2. Om då den skyldige dömes till hudflängning, skall domaren
befalla honom att lägga sig ned, och skall i sin åsyn låta giva
honom det antal slag, som svarar emot hans brottslighet.
3. Fyrtio slag får han giva honom, men icke mer, så att din
broder icke bliver vanärad i dina ögon, därigenom att man giver
honom oskäligt många slag, flera än som sades.
4. Du skall icke binda munnen till på oxen som tröskar.
5. När bröder bo tillsammans, och en av dem dör barnlös, då skall
den dödes hustru icke gifta sig med någon främmande man utom
släkten; hennes svåger skall gå in till henne och taga henne
till hustru, och så äkta henne i sin broders ställe.
6. Och den förste son hon föder skall upptaga den döde broderns
namn, för att dennes namn icke må utplånas ur Israel.
7. Men om mannen icke vill taga sin svägerska till äkta, så skall
svägerskan gå upp i porten, till de äldste, och säga: Min svåger
vägrar att upprätthålla sin broders namn i Israel; han vill icke
äkta mig i sin broders ställe.»
8. Då skola de äldste i staden där han bor kalla honom till sig och
tala med honom. Om han då står fast och säger: »Jag vill icke
taga henne till äkta»,
9. så skall hans svägerska träda fram till honom inför de äldstes
ögon och draga skon av hans fot och spotta honom i ansiktet och
betyga och säga: »Så gör man med den man som icke vill uppbygga
sin broders hus.»
10. Och hans hus skall sedan i Israel heta »den barfotades hus».
11. Om två män träta med varandra, och den enes hustru kommer för
att hjälpa sin man mot den andre, när denne slår honom, och hon
därvid räcker ut sin hand och fattar i hans blygd,
12. så skall du hugga av henne handen, utan att visa henne någon
skonsamhet.
13. Du skall icke hava två slags vikt i din pung, ett större slag
och ett mindre,
14. ej heller skall du i ditt hus hava två slags efa-mått, ett
större och ett mindre.
15. Full och riktig vikt skall du hava, fullmåligt och riktigt
efa-mått skall du ock hava, för att du må länge leva i det land
som HERREN, din Gud, vill giva dig.
16. Ty en styggelse för HERREN, din Gud, är var och en som så gör,
var och en som gör orätt.
17. Kom ihåg vad Amalek gjorde mot dig på vägen, när I drogen ut ur
Egypten,
18. huru han, utan att frukta Gud, gick emot dig på vägen och slog
din eftertrupp, alla de svaga som hade blivit efter, medan du
var trött och utmattad.
19. Därför, när HERREN, din Gud, har låtit dig få ro för alla dina
fiender runt omkring, i det land som HERREN, din Gud, vill giva
dig till besittning såsom din arvedel, skall du så utplåna
minnet av Amalek, att det icke mer skall finnas under
himmelen. Förgät icke detta.
*05/26 Femte Mosebok (Deuteronomium), 26 Kapitlet
Femte Mosebok (Deuteronomium), 26 Kapitlet

Förstlingsfrukt. Tionde.

1. När du du kommer in i det land som HERREN, din Gud, vill giva
dig till arvedel, och du tager det i besittning och bor där,
2. då skall du taga förstling av all markens frukt, av vad du får i
avkastning av landet som HERREN, din Gud, vill giva dig, och
lägga detta i en korg och gå därmed till den plats som HERREN,
din Gud, utväljer till boning åt sitt namn.
3. Och du skall gå till den som på den tiden är präst och säga till
honom: »Jag förklarar i dag för HERREN, din Gud, att jag har
kommit in i det land som HERREN med ed har lovat våra fäder att
giva oss.»
4. Och prästen skall taga korgen ur din hand och sätta den ned
inför HERRENS, din Guds, altare.
5. Och du skall betyga och säga inför HERRENS, din Guds, ansikte:
»Min fader var en hemlös aramé, som drog ned till Egypten och
bodde där såsom främling med en ringa hop, och där blev av honom
ett stort, mäktigt och talrikt folk.
6. Men sedan behandlade egyptierna oss illa och förtryckte oss och
lade hårt arbete på oss.
7. Då ropade vi till HERREN, våra fäders Gud, och HERREN hörde vår
röst och såg vårt lidande och vår vedermöda och vårt betryck.
8. Och HERREN förde oss ut ur Egypten med stark hand och uträckt
arm, med stora och fruktansvärda gärningar, med tecken och
under.
9. Och han lät oss komma hit och gav oss detta land, ett land som
flyter av mjölk och honung.
10. Och här bär jag nu fram förstlingen av frukten på den mark som
du, HERRE, har givit mig.» Och du skall sätta korgen ned inför
HERRENS, din Guds, ansikte och tillbedja inför HERRENS, din
Guds, ansikte.
11. Och över allt det goda som HERREN, din Gud har givit åt dig och
ditt hus skall du glädja dig, och jämte dig leviten och
främlingen som bor hos dig.
12. När du under det tredje året, tiondeåret, har lagt av all tionde
av vad du då har fått i avkastning och givit den åt leviten,
främlingen, den faderlöse och änkan, och de hava ätit därav inom
dina portar och blivit mätta,
13. då skall du så säga inför HERRENS, din Guds, ansikte: »Jag har
nu fört bort ur mitt hus det heliga, och jag har givit det åt
leviten och främlingen, åt den faderlöse och änkan, alldeles
såsom du har bjudit mig; jag har icke överträtt eller förgätit
något av dina bud.
14. Jag åt intet därav, när jag hade sorg, och jag förde icke bort
något därav, när jag var oren, ej heller använde jag något därav
för någon död. Jag har lyssnat till HERRENS, min Guds, röst; jag
har i alla stycken gjort såsom du har bjudit mig.
15. Skåda nu ned från din heliga boning, himmelen, och välsigna ditt
folk Israel och det land som du har givit oss, såsom du med ed
lovade våra fäder, ett land som flyter av mjölk och honung.»
16. I dag bjuder dig HERREN, din Gud, att göra efter dessa stadgar
och rätter; du skall hålla dem och göra efter dem av allt ditt
hjärta och av all din själ.
17. Du har i dag hört HERREN förklara att han vill vara din Gud, och
att du skall vandra på hans vägar och hålla hans stadgar och bud
och rätter och lyssna till hans röst.
18. Och HERREN har i dag hört dig förklara att du vill vara hans
egendomsfolk, såsom han har sagt till dig, och att du vill hålla
alla hans bud;
19. på det att han över alla folk som han har gjort må upphöja dig
till lov, berömmelse och ära, och på det att du må vara ett folk
som är helgat åt HERREN, din Gud, såsom han har sagt.
*05/27 Femte Mosebok (Deuteronomium), 27 Kapitlet
Femte Mosebok (Deuteronomium), 27 Kapitlet

Lagens stenar. Förbannelsen på berget
Ebal.

1. Och Mose och de äldste i Israel bjödo folket och sade: »Hållen
alla de bud som jag i dag giver eder.
2. Och när I kommen över Jordan, in i det land som HERREN, din Gud,
vill giva dig, då skall du resa åt dig stora stenar och bestryka
dem med kalk.
3. På dessa skall du, när du har gått över floden, skriva alla
denna lags ord, för att du må komma in i det land som HERREN,
din Gud, vill giva dig, ett land som flyter av mjölk och honung,
såsom HERREN, dina fäders Gud, har lovat dig.
4. Och när I haven gått över Jordan, skolen I på berget Ebal resa
dessa stenar om vilka jag i dag giver eder befallning; och du
skall bestryka dem med kalk.
5. Och du skall där åt HERREN, din Gud, bygga ett altare, ett
altare av stenar, vid vilka du icke skall komma med något järn.
6. Av ohuggna stenar skall du bygga HERRENS, din Guds, altare; och
du skall på det offra brännoffer åt HERREN, din Gud.
7. Du skall där ock offra tackoffer och skall äta och glädja dig
inför HERRENS, din Guds. ansikte.
8. Och du skall på stenarna skriva alla denna lags ord, klart och
tydligt.»
9. Och Mose och de levitiska prästerna talade till hela Israel och
sade: »Var stilla och hör, Israel! I dag har du blivit HERRENS,
din Guds, folk.
10. Så skall du då höra HERRENS, din Gud röst och göra efter hans
bud och stadgar, som jag i dag giver dig.»
11. Och Mose bjöd folket på den dagen och sade:
12. Dessa stammar skola stå och välsigna folket på berget Gerissim,
när I haven gått över Jordan: Simeon, Levi, Juda. Isaskar,
Josef och Benjamin.
13. Och dessa skola stå och uttala förbannelsen på berget Ebal:
Ruben, Gad, Aser, Sebulon, Dan och Naftali.
14. Och leviterna skola taga till orda och skola med hög röst inför
var man i Israel säga så:
15. Förbannad vare den man som gör ett beläte, skuret eller gjutet,
en styggelse för HERREN, ett verk av en konstarbetares händer,
och som sedan i hemlighet sätter upp det. Och allt folket skall
svara och säga: »Amen.»
16. Förbannad vare den som visar förakt för sin fader eller sin
moder. Och allt folket skall säga: »Amen.»
17. Förbannad vare den som flyttar sin nästas råmärke. Och allt
folket skall säga: »Amen.»
18. Förbannad vare den som leder en blind vilse på vägen. Och allt
folket skall säga: »Amen.»
19. Förbannad vare den som vränger rätten för främlingen, den
faderlöse och änkan. Och allt folket skall säga: »Amen.»
20. Förbannad vare den som ligger hos sin faders hustru, ty han
lyfter på sin faders täcke. Och allt folket skall säga: »Amen.»
21. Förbannad vare den som beblandar sig med något djur Och allt
folket skall säga: »Amen.»
22. Förbannad vare den som ligger hos sin syster, sin faders dotter
eller sin moders dotter. Och allt folket skall säga: »Amen.»
23. Förbannad vare den som ligger hos sin svärmoder. Och allt folket
skall säga: »Amen.»
24. Förbannad vare den som lönnligen mördar sin nästa. Och allt
folket skall säga: »Amen.»
25. Förbannad vare den som tager mutor för att slå ihjäl en oskyldig
och utgjuta hans blod. Och allt folket skall säga: »Amen.»
26. Förbannad vare den som icke håller denna lags ord och icke gör
efter dem. Och allt folket skall säga: »Amen.»
*05/28 Femte Mosebok (Deuteronomium), 28 Kapitlet
Femte Mosebok (Deuteronomium), 28 Kapitlet

Välsignelse och förbannelse.

1. Om du hör HERRENS, din Guds, röst, så att du håller alla hans
bud, som jag i dag giver dig, och gör efter dem, så skall
HERREN, din Gud, upphöja dig över alla folk på jorden.
2. Och alla dessa välsignelser skola då komma över dig och träffa
dig när du hör HERRENS, din Guds, röst:
3. Välsignad skall du vara i staden, och välsignad skall du vara på
marken.
4. Välsignad skall ditt livs frukt vara, och din marks frukt och
din boskaps frukt, dina fäkreaturs avföda och din småboskaps
avel.
5. Välsignad skall din korg vara, och välsignat ditt baktråg.
6. Välsignad skall du vara vid din ingång. och välsignad skall du
vara vid din utgång.
7. När dina fiender resa sig upp mot dig, skall HERREN låta dem
bliva slagna av dig; på en väg skola de draga ut mot dig, men på
sju vägar skola de fly för dig.
8. HERREN skall bjuda välsignelsen vara med dig i dina visthus och
i allt vad du företager dig; han skall välsigna dig i det land
som HERREN, din Gud, vill giva dig.
9. HERREN skall upphöja dig till ett folk som är helgat åt honom,
såsom han med ed har lovat dig, om du håller HERRENS, din Guds,
bud och vandrar på hans vägar.
10. Och alla folk på jorden skola se att du är uppkallad efter
HERRENS namn; och de skola frukta dig.
11. Och HERREN skall giva dig överflöd och lycka i ditt livs frukt
och i din boskaps frukt och i din marks frukt, i det land som
HERREN med ed har lovat dina fäder att giva dig.
12. HERREN skall öppna för dig sitt rika förrådshus, himmelen, till
att giva åt ditt land regn i rätt tid, och till att välsigna
alla dina händers verk; och du skall giva lån åt många folk, men
själv skall du icke behöva låna av någon.
13. Och HERREN skall göra dig till huvud och icke till svans, du
skall alltid ligga över och aldrig ligga under, om du hör
HERRENS, din Guds, bud, som jag i dag giver dig, för att du
skall hålla och göra efter dem,
14. och om du icke viker av, vare sig till höger eller till vänster,
från något av alla de bud som jag i dag giver eder, så att du
följer efter andra gudar och tjänar dem.
15. Men om du icke hör HERRENS, din Guds, röst och icke håller alla
hans bud och stadgar, som jag i dag giver dig, och gör efter
dem, så skola alla dessa förbannelser komma över dig och träffa
dig:
16. Förbannad skall du vara i staden, och förbannad skall du vara på
marken.
17. Förbannad skall din korg vara, och förbannat ditt baktråg.
18. Förbannad skall ditt livs frukt vara, och din marks frukt, dina
fäkreaturs avföda och din småboskaps avel.
19. Förbannad skall du vara vid din ingång, och förbannad skall du
vara vid din utgång.
20. HERREN skall sända över dig förbannelse, förvirring och näpst,
vad det än må vara som du företager dig, till dess du förgöres
och med hast förgås, för ditt onda väsendes skull, då du nu har
övergivit mig.
21. HERREN skall låta dig bliva ansatt av pest, till dess han har
utrotat dig ur det land dit du nu kommer, för att taga det i
besittning.
22. HERREN skall slå dig med tärande sjukdom, feber och hetta, med
brand och med svärd, med sot och rost; och av sådant skall du
förföljas, till dess du förgås.
23. Och himmelen över ditt huvud skall vara såsom koppar, och jorden
under dig skall vara såsom järn.
24. Damm och stoft skall vara det regn HERREN giver åt ditt land;
från himmelen skall det komma ned över dig, till dess du
förgöres.
25. HERREN skall låta dig bliva slagen av dina fiender; på en väg
skall du draga ut mot dem, men på sju vägar skall du fly för
dem; och du skall bliva en varnagel för alla riken på jorden.
26. Och dina dödas kroppar skola bliva mat åt alla himmelens fåglar
och åt markens djur, och ingen skall skrämma bort dem.
27. HERREN skall slå dig med Egyptens bulnader och med bölder, med
skabb och skorv, så att du icke skall kunna botas.
28. HERREN skall slå dig med vanvett och blindhet och
sinnesförvirring.
29. Du skall famla mitt på ljusa dagen, såsom en blind famlar i
mörkret, och du skall icke lyckas finna vägen; förtryck allenast
och plundring skall du utstå i all din tid, och ingen skall
frälsa dig.
30. Du skall trolova dig med en kvinna, men en annan man skall sova
hos henne; du skall bygga ett hus, men icke få bo däri; du skall
plantera en vingård, men icke få skörda dess frukt.
31. Din oxe skall slaktas inför dina ögon, men du skall icke få äta
av den; din åsna skall i din åsyn rövas ifrån dig och icke givas
tillbaka åt dig; dina får skola komma i dina fienders våld, och
ingen skall hjälpa dig.
32. Dina söner och döttrar skola komma i främmande folks våld, och
dina ögon skola se det och försmäkta av längtan efter dem
beständigt, men du skall icke förmå göra något därvid.
33. Frukten av din mark och av allt ditt arbete skall förtäras av
ett folk som du icke känner; förtryck allenast och övervåld
skall du lida i all din tid.
34. Och du skall bliva vanvettig av de ting du skall se för dina
ögon.
35. HERREN skall slå dig med svåra bulnader på knän och ben, ja,
ifrån fotbladet ända till hjässan, så att du icke skall kunna
botas.
36. HERREN skall föra dig och den konung som du sätter över dig bort
till ett folk som varken du eller dina fäder hava känt, och där
skall du få tjäna andra gudar, gudar av trä och sten.
37. Och du skall bliva ett föremål för häpnad, ett ordspråk och en
visa bland alla de folk till vilka HERREN skall föra dig.
38. Mycken säd skall du föra ut på åkern, men litet skall du
inbärga, ty gräshoppor skola förtära den.
39. Vingårdar skall du plantera och skall arbeta i dem, men intet
vin skall du få att dricka och intet att lägga i förvar, ty
maskar skola äta upp allt.
40. Olivplanteringar skall du hava överallt inom ditt land, men med
oljan skall du icke få smörja din kropp, ty oliverna skola falla
av.
41. Söner och döttrar skall du föda, men du skall icke få behålla
dem, ty de skola draga bort i fångenskap.
42. Alla dina träd och din marks frukt skall ohyra taga i
besittning.
43. Främlingen som bor hos dig skall höja sig över dig, allt mer och
mer, men du skall stiga ned, allt djupare och djupare.
44. Han skall giva lån åt dig, och du skall icke giva lån åt
honom. Han skall bliva huvudet, och du skall bliva svansen.
45. Alla dessa förbannelser skola komma över dig och förfölja dig
och träffa dig, till dess du förgöres, därför att du icke hörde
HERRENS, din Guds, röst och icke höll de bud och stadgar som han
har givit dig.
46. De skola komma över dig såsom tecken och under, och över dina
efterkommande till evig tid.
47. Eftersom du icke tjänade HERREN, din Gud, med glädje och
hjärtans lust, medan du hade överflöd på allt,
48. skall du få tjäna fiender som HERREN skall sända mot dig, under
hunger och törst och nakenhet och brist på allt; och han skall
lägga ett järnok på din hals, till dess han har förgjort dig.
49. HERREN skall skicka över dig ett folk fjärran ifrån, ifrån
jordens ända. likt örnen i sin flykt,
50. ett folk vars språk du icke förstår, ett folk med grym uppsyn,
utan försyn för de gamla och utan misskund med de unga.
51. Det skall äta upp frukten av din boskap och frukten av din mark,
till dess du förgöres, ty det skall icke lämna kvar åt dig vare
sig säd eller vin eller olja, icke dina fäkreaturs avföda eller
dina fårs avel, till dess det har gjort slut på dig.
52. Och det skall tränga dig i alla dina portar, till dess dina höga
och fasta murar, som du förtröstade på, falla i hela ditt
land. Ja, det skall tränga dig i alla dina portar över hela ditt
land, det land som HERREN, din Gud, har givit dig.
53. Och då skall du nödgas äta din egen livsfrukt, köttet av dina
söner och döttrar, dem som HERREN, din Gud, har givit dig. I
sådan nöd och sådant trångmål skall din fiende försätta dig.
54. En man hos dig, som levde i veklighet och stor yppighet, skall
då så missunnsamt se på sin broder och på hustrun i sin famn och
på de barn han ännu har kvar,
55. att han icke skall vilja åt någon av dem dela med sig av sina
barns kött, ty han äter det själv, eftersom han icke har något
annat kvar. I sådan nöd och sådant trångmål skall din fiende
försätta dig i alla dina portar.
56. En kvinna hos dig, som levde i veklighet och yppighet, i sådan
yppighet och veklighet, att hon icke ens försökte sätta sin fot
på jorden, hon skall då så missunnsamt se på mannen i sin famn
och på sin son och sin dotter,
57. att hon missunnar dem efterbörden som kommer fram ur hennes liv,
och barnen som hon föder; ty då hon nu lider brist på allt
annat, skall hon själv i hemlighet äta detta. I sådan nöd och
sådant trångmål skall din fiende försätta dig i dina portar.
58. Om du icke håller alla denna lags ord, som äro skrivna i denna
bok, och gör efter dem, så att du fruktar detta härliga och
fruktansvärda namn »HERREN, din Gud»,
59. så skall HERREN sända underliga plågor över dig och dina
efterkommande, stora och långvariga plågor, svåra och långvariga
krankheter.
60. Han skall låta komma över dig alla Egyptens sjukdomar, som du
fruktar för, och de skola ansätta dig.
61. Och allahanda andra krankheter och plågor, om vilka icke är
skrivet i denna lagbok, skall HERREN ock låta gå över dig, till
dess du förgöres.
62. Och allenast en ringa hop skall bliva kvar av eder, i stället
för att I förut haven varit talrika såsom stjärnorna på
himmelen; så skall det gå dig, därför att du icke hörde HERRENS.
din Guds, röst.
63. Och det skall ske, att likasom HERREN förut fröjdade sig över
eder när han fick göra eder gott och föröka eder, så skall
HERREN nu fröjda sig över eder, när han utrotar och förgör
eder. Och I skolen ryckas bort ur det land dit du nu kommer, för
att taga det i besittning.
64. Och HERREN skall förströ dig bland alla folk, ifrån jordens ena
ända till den andra, och där skall du tjäna andra gudar, som
varken du eller dina fäder hava känt, gudar av trä och sten.
65. Och bland de folken skall du icke få någon ro eller någon vila
för din fot; HERREN skall där giva dig ett bävande hjärta och
förtvinande ögon och en försmäktande själ.
66. Och ditt liv skall synas dig likasom hänga på ett hår; du skall
känna fruktan både natt och dag och icke vara säker för ditt
liv.
67. Om morgonen skall du säga: »Ack att det vore afton!», och om
aftonen skall du säga: »Ack att det vore morgon!» Sådan fruktan
skall du känna i ditt hjärta, och sådana ting skall du se för
dina ögon.
68. Och HERREN skall föra dig tillbaka till Egypten på skepp, på den
väg om vilken jag sade dig: »Du skall icke se den mer.» Och där
skolen I nödgas bjuda ut eder till salu åt edra fiender, till
trälar och trälinnor; men ingen skall finnas, som vill köpa.
*05/29 Femte Mosebok (Deuteronomium), 29 Kapitlet
Femte Mosebok (Deuteronomium), 29 Kapitlet

Förmaningstal av Mose.

1. Dessa äro förbundets ord, det förbunds som HERREN bjöd Mose att
sluta med Israels barn i Moabs land, ett annat förbund än det
som han hade slutit med dem på Horeb.
2. Och Mose sammankallade hela Israel och sade till dem: I haven
sett allt vad HERREN har gjort inför edra ögon i Egyptens land,
med Farao och alla hans tjänare och hela hans land,
3. de stora hemsökelser som du med egna ögon såg, de stora tecknen
och undren.
4. Men HERREN har ännu intill denna dag icke givit eder hjärtan att
förstå med, ögon att se med och öron att höra med.
5. Och jag lät eder vandra i öknen i fyrtio år; edra kläder blevo
icke utslitna på eder, och din sko blev icke utsliten på din
fot.
6. Bröd fingen I icke att äta, icke vin eller starka drycker att
dricka, på det att I skullen veta att jag är HERREN, eder Gud.
7. Och när I kommen till dessa trakter, drogo Sihon, konungen i
Hesbon, och Og, konungen i Basan, ut till strid mot oss, men vi
slogo dem.
8. Och vi intogo deras land och gåvo det till arvedel åt
rubeniterna, gaditerna och ena hälften av Manasse stam.
9. Så hållen nu detta förbunds ord och gören efter dem, för att I
mån hava framgång i allt vad I gören.
10. I stån i dag allasammans inför HERREN, eder Gud: edra huvudmän,
edra stammar, edra äldste och edra tillsyningsmän, var man i
Israel,
11. så ock edra barn och hustrur, och främlingen som är hos dig i
ditt läger, din vedhuggare såväl som din vattenbärare,
12. för att du må inträda i HERRENS, din Guds, förbund, det
edsförbund som HERREN, din Gud, i dag vill sluta med dig.
13. Ty han vill i dag upphöja dig, så att du skall vara hans folk
och han din Gud, såsom han har sagt dig, och såsom han med ed
har lovat dina fäder, Abraham, Isak och Jakob.
14. Och det är icke med eder allenast som jag i dag sluter detta
förbund, detta edsförbund,
15. utan jag gör det både med dem som i dag stå här med oss inför
HERREN, vår Gud, och med dem som icke äro här med oss i dag.
16. I veten ju själva huru vi bodde i Egyptens land, och huru vi
drogo mitt igenom de folks land, som I nu haven lämnat
17. Och I sågen deras styggelser och eländiga avgudar, de gudar av
trä och sten, silver och guld, som funnos hos dem.
18. Så må då bland eder icke finnas någon man eller kvinna, någon
släkt eller stam vars hjärta i dag vänder sig bort ifrån HERREN,
vår Gud, för att gå åstad och tjäna dessa folks gudar; bland
eder må icke finnas någon rot varifrån gift och malört växer
upp,
19. så att någon som hör detta edsförbunds ord välsignar sig i sitt
hjärta och tänker att det skall gå honom väl, där han vandrar i
sitt hjärtas hårdhet. Ty då skall hela landet, både vått och
torrt, förgås.
20. HERREN skall icke vilja förlåta honom; nej, Herrens vrede och
nitälskan skall då vara såsom en rykande eld mot de männen, och
all den förbannelse som är uppskriven i denna bok skall komma
att vila på honom, och Herren skall så utplåna hans namn, att
det icke mer skall finnas under himmelen.
21. Och HERREN skall avskilja honom från alla Israels stammar till
att drabbas av olycka, efter alla de förbannelser som äro fästa
vid det förbund som är uppskrivet i denna lagbok.
22. Och ett kommande släkte, edra barn som uppstå efter eder, och
främlingen, som kommer ifrån fjärran land, de skola säga, när de
se de plågor och sjukdomar som HERREN har skickat över detta
land,
23. när de se huru all jord där är förbränd och förvandlad till
svavel och salt, så att den icke kan besås eller framalstra
växter, och så att inga örter där kunna komma upp -- såsom det
blev, när Sodom och Gomorra, Adma och Seboim omstörtades, då
HERREN i sin vrede och harm omstörtade dem --
24. ja, alla folk skola då säga: »Varför har Herren gjort så mot
detta land? Varför brinner hans vrede så starkt?»
25. Och man skall svara: »Därför att de övergåvo HERRENS, sina
fäders Guds, förbund, det som han slöt med dem, när han förde
dem ut ur Egyptens land,
26. och därför att de gingo åstad och tjänade andra gudar och
tillbådo dem, gudar som de icke kände, och som han icke hade
givit dem till deras del,
27. därför upptändes HERRENS vrede mot detta land, så att han lät
komma över det all den förbannelse som är uppskriven i denna
bok.
28. Ja, därför ryckte HERREN dem upp ur deras land, med vrede och
harm och stor förtörnelse, och kastade dem bort till ett annat
land, såsom nu har skett.»
29. Vad som ännu är fördolt hör HERREN, vår Gud, till; men vad som
är uppenbarat, det gäller för oss och våra barn till evig tid,
för att vi skola göra efter alla denna lags ord.
*05/30 Femte Mosebok (Deuteronomium), 30 Kapitlet
Femte Mosebok (Deuteronomium), 30 Kapitlet

Fortsättning av Moses förmaningstal.

1. Om du nu, när allt detta kommer över dig -- välsignelsen och
förbannelsen som jag har förelagt dig -- om du lägger detta på
hjärtat bland alla de folk till vilka HERREN, din Gud, då har
drivit dig bort,
2. och du så vänder åter till HERREN, din Gud, och hör hans röst,
du med dina barn, av allt ditt hjärta och av all din själ, i
alla stycken såsom jag i dag bjuder dig,
3. då skall HERREN, din Gud, åter upprätta dig och förbarma sig
över dig; HERREN, din Gud, skall då åter församla dig från alla
folk bland vilka han har förstrött dig.
4. Om ock dina fördrivna vore vid himmelens ända, skulle HERREN,
din Gud, församla dig därifrån och hämta dig därifrån.
5. Och HERREN, din Gud, skall låta dig komma in i det land som dina
fäder hava haft till besittning; och du skall taga det i
besittning, och han skall göra dig gott och skall föröka dig mer
än han har gjort med dina fäder.
6. Och HERREN, din Gud. skall omskära ditt hjärta och dina
efterkommandes hjärtan, så att du skall älska HERREN, din Gud,
av allt ditt hjärta och av all din själ, för att du må leva.
7. Och HERREN, din Gud, skall lägga alla dessa förbannelser på dina
fiender och på dem som hata och förfölja dig.
8. Och du skall åter höra HERRENS röst och göra efter alla hans
bud, som jag i dag giver dig.
9. Och HERREN, din Gud, skall giva dig överflöd och lycka i alla
dina händers verk, i ditt livs frukt och i din boskaps frukt och
i din marks frukt. Ty såsom HERREN fröjdade sig över dina fäder,
skall han då åter fröjda sig över dig och göra dig gott,
10. när du hör HERRENS, din Guds, röst, så att du håller hans bud
och stadgar, det som är skrivet i denna lagbok, och när du
vänder åter till HERREN, din Gud, av allt ditt hjärta och av all
din själ.
11. Ty det bud som jag i dag giver dig är dig icke för svårt och är
icke långt borta.
12. Det är icke i himmelen, så att du skulle behöva säga: »Vem vill
för oss fara upp till himmelen och hämta det åt oss och låta oss
höra det, så att vi kunna göra därefter?»
13. Det är icke heller på andra sidan havet, så att du skulle behöva
säga: »Vem vill för oss fara över till andra sidan havet och
hämta det åt oss och låta oss höra det, så att vi kunna göra
därefter?»
14. Nej, ordet är dig mycket nära, i din mun och i ditt hjärta, så
att du kan göra därefter.
15. Se, jag förelägger dig i dag livet och vad gott är, döden och
vad ont är,
16. då jag nu i dag bjuder dig att älska HERREN, din Gud, att vandra
på hans vägar och hålla hans bud och stadgar och rätter, för att
du må leva och föröka dig, och för att HERREN, din Gud, må
välsigna dig i det land dit du nu kommer, för att taga det i
besittning.
17. Men om ditt hjärta vänder sig bort och du icke vill höra, om du
låter förföra dig, så att du tillbeder andra gudar och tjänar
dem,
18. så förkunnar jag eder i dag att I förvisso skolen förgås. I
skolen då icke länge leva i det land dit du nu drager över
Jordan, för att komma och taga det i besittning.
19. Jag tager i dag himmel och jord till vittnen mot eder, att jag
har förelagt dig liv och död, välsignelse och förbannelse, Så må
du då välja livet, för att du och dina efterkommande mån leva,
20. i det att du älskar HERREN, din Gud, och hör hans röst och
håller dig till honom; ty detta betyder för dig liv och lång
levnad, så att du får bo i det land som HERREN med ed har lovat
dina fäder, Abraham, Isak och Jakob, att giva dem.
*05/31 Femte Mosebok (Deuteronomium), 31 Kapitlet
Femte Mosebok (Deuteronomium), 31 Kapitlet

Josua förordnad till Moses efterträdare.
Lagboken överlämnad åt leviterna.

1. Och Mose gick åstad och talade följande till hela Israel;
2. han sade till dem: »Jag är nu ett hundra tjugu år gammal; jag
kan icke mer vara ledare och anförare, och HERREN har sagt till
mig: 'Du skall icke komma över denna Jordan.'
3. Men HERREN, din Gud, går framför dig; han skall förgöra dessa
folk för dig, och du skall fördriva dem, och Josua skall anföra
dig, såsom HERREN har sagt.
4. Och HERREN skall göra med dem såsom han gjorde med Sihon och Og,
amoréernas konungar. vilka han lät förgås, och såsom han gjorde
med deras land.
5. HERREN skall giva dem i edert våld, och I skolen göra med dem
alldeles såsom jag har bjudit eder.
6. Varen frimodiga och oförfärade, frukten icke och varen icke
förskräckta för dem; ty HERREN, din Gud, går själv med dig; han
skall icke lämna dig eller övergiva dig.»
7. Och Mose kallade Josua till sig och sade till honom inför hela
Israel: »Var frimodig och oförfärad; ty du skall med detta folk
gå in i det land som HERREN med ed har lovat deras fäder att
giva dem; och du skall utskifta det åt dem såsom arv.
8. Och HERREN är den som går framför dig, han skall vara med dig,
han skall icke lämna dig eller övergiva dig; du må icke frukta
och icke vara förfärad.»
9. Och Mose skrev upp denna lag och gav den åt prästerna, Levi
söner, som buro HERRENS förbundsark, och åt alla de äldste i
Israel.
10. Och Mose bjöd dem och sade: »Vid slutet av vart sjunde år, när
friåret är inne, vid lövhyddohögtiden,
11. då hela Israel kommer för att träda fram inför HERRENS, din
Guds, ansikte, på den plats som han utväljer, då skall du läsa
upp denna lag inför hela Israel, så att de höra den.
12. Församla då folket, män, kvinnor och barn, och främlingarna som
äro hos dig inom dina portar, på det att de må höra och lära,
och på det att de må frukta HERREN, eder Gud, och hålla och göra
efter alla denna lags ord;
13. och på det att deras barn, som då ännu icke känna den, må höra
den och lära den, så att de frukta HERREN, eder Gud. Detta
skolen I göra, så länge I leven i det land dit I nu dragen över
Jordan, för att taga det i besittning.
14. Och HERREN sade till Mose: »Se, tiden närmar sig att du skall
dö. Kalla till dig Josua, och inställen eder därefter i
uppenbarelsetältet, så vill jag insätta honom i hans ämbete.»
Och Mose gick åstad med Josua, och de inställde sig i
uppenbarelsetältet.
15. Då visade sig HERREN i tältet i en molnstod, och molnstoden blev
stående vid ingången till tältet.
16. Och HERREN sade till Mose: »Se, när du vilar hos dina fäder,
skall detta folk stå upp och i trolös avfällighet löpa efter
främmande gudar, som dyrkas i det land dit de nu komma, och de
skola övergiva mig och bryta det förbund som jag har slutit med
dem.
17. Och min vrede skall då upptändas mot dem, och jag skall övergiva
dem och fördölja mitt ansikte för dem, och de skola förgöras,
och mycken olycka och nöd skall träffa dem; och då skola de
säga: 'Förvisso är det därför att vår Gud icke är ibland oss som
dessa olyckor hava träffat oss.'
18. Men jag skall på den tiden alldeles fördölja mitt ansikte, för
allt det ondas skull som de hava gjort, i det att de hava vänt
sig till andra gudar.

19. Så tecknen nu upp åt eder följande sång. Och du skall lära
Israels barn den och lägga den i deras mun. Och så skall denna
sång vara mig ett vittne mot Israels barn.
20. Ty jag skall låta dem komma in i det land som jag med ed har
lovat åt deras fäder, ett land som flyter av mjölk och honung,
och de skola äta och bliva mätta och feta; men de skola då vända
sig till andra gudar och tjäna dem och förakta mig och bryta
mitt förbund.
21. Och när då mycken olycka och nöd träffar dem, skall denna sång
avlägga sitt vittnesbörd inför dem; ty den skall icke förgätas
och försvinna ur deras avkomlingars mun. Jag vet ju med vilka
tankar de umgås redan nu, innan jag har låtit dem komma in i det
land som jag med ed lovade dem.»

22. Så tecknade då Mose upp sången på den dagen och lät Israels barn
lära den.

23. Och han insatte Josua, Nuns son, i hans ämbete och sade: »Var
frimodig och oförfärad; ty du skall föra Israels barn in i det
land som jag med ed har lovat åt dem, och jag skall vara med
dig.»

24. Då nu Mose hade fullständigt tecknat upp denna lags ord i en
bok,
25. bjöd han leviterna som buro HERRENS förbundsark och sade:
26. »Tagen denna lagbok och läggen den vid sidan av HERRENS, eder
Guds, förbundsark, så att den ligger där till ett vittne mot
dig.
27. Ty jag känner din gensträvighet och hårdnackenhet. Se, ännu
medan jag har levat kvar bland eder, haven I varit gensträviga
mot HERREN; huru mycket mer skolen I ej då bliva det efter min
död!
28. Församlen nu till mig alla de äldste i edra stammar, så ock edra
tillsyningsmän, för att jag må inför dem tala dessa ord och taga
himmel och jord till vittnen mot dem.
29. Ty jag vet att I efter min död skolen taga eder till, vad
fördärvligt är, och vika av ifrån den väg som jag har bjudit
eder gå; därför skall olycka träffa eder i kommande dagar, när I
gören vad ont är i HERRENS ögon, så att I förtörnen honom genom
edra händers verk.»

30. Och Mose föredrog inför Israels hela församling följande sång
från början till slutet.
*05/32 Femte Mosebok (Deuteronomium), 32 Kapitlet
Femte Mosebok (Deuteronomium), 32 Kapitlet

Moses avskedssång.

1. Lyssnen, I himlar, ty jag vill tala;
och jorden höre min muns ord.
2. Såsom regnet drype min lära,
såsom daggen flöde mitt tal,
såsom rikligt regn på grönska
och såsom en regnskur på gräsets brodd.
3. Ty HERRENS namn vill jag förkunna;
ja, given ära åt vår Gud.

4. Vår klippa -- ostraffliga äro hans gärningar,
ty alla hans vägar äro rätta.
En trofast Gud och utan svek,
rättfärdig och rättvis är han.
5. De åter handlade illa mot honom;
de voro icke hans barn, utan en skam för Israel,
det vrånga och avoga släktet!
6. Är det så du lönar HERREN,
du dåraktiga och ovisa folk?
Är han då icke din fader, som skapade dig?
Han danade ju dig och beredde dig.

7. Tänk på de dagar som fordom voro;
akta på förgångna släktens år.
Fråga din fader, han skall förkunna dig det,
dina äldste, de skola säga dig det.
8. När den Högste gav arvslotter åt folken,
när han fördelade människors barn,
då utstakade han gränserna för folken
efter antalet av Israels barn.
9. Ty HERRENS folk är hans del,
Jakob är hans arvedels lott.
10. Han fann honom i öknens land,
i ödsligheten, där ökendjuren tjöto.
Då tog han honom i sitt beskärm och sin vård,
han bevarade honom såsom sin ögonsten.
11. Likasom en örn lockar sin avkomma ut till flykt
och svävar upp ovanför sina ungar,
så bredde han ut sina vingar och tog honom
och bar honom på sina fjädrar.
12. HERREN allena ledsagade honom,
och ingen främmande gud jämte honom.
13. Han förde honom fram över landets höjder
och lät honom äta av markens gröda;
han lät honom suga honung ur hälleberget
och olja ur den hårda klippan.
14. Gräddmjölk av kor, söt mjölk av får,
fett av lamm fick du ock,
vädurar från Basan och bockar,
därtill fetaste märg av vete;
och av druvors blod drack du vin.

15. Då blev Jesurun[1] fet och istadig;
du blev fet och tjock och stinn.
Han övergav Gud, sin skapare,
och föraktade sin frälsnings klippa.
16. Ja, de retade honom genom sina främmande gudar,
med styggelser förtörnade de honom.
17. De offrade åt onda andar, skengudar,
åt gudar som de förut icke kände,
nya, som nyss hade kommit till,
och som edra fäder ej fruktade för.
18. Din klippa, som hade fött dig, övergav du,
du glömde Gud, som hade givit dig livet.

19. När HERREN såg detta, förkastade han dem,
ty han förtörnades på sina söner och döttrar.
20. Han sade: »Jag vill fördölja mitt ansikte för dem,
jag vill se vilket slut de få;
ty ett förvänt släkte äro de,
barn i vilka ingen trohet är.
21. De hava retat mig med gudar som icke äro gudar,
förtörnat mig med de fåfängligheter de dyrka;
därför skall jag reta dem med ett folk som icke är ett folk,
med ett dåraktigt hednafolk skall jag förtörna dem.
22. Ty eld lågar fram ur min näsa,
och den brinner ända till dödsrikets djup;
den förtär jorden med dess gröda
och förbränner bergens grundvalar.
23. Jag skall hopa olyckor över dem,
alla mina pilar skall jag avskjuta på dem.
24. De skola utsugas av hunger och förtäras av feberglöd,
av farsoter som bittert pina;
jag skall sända över dem vilddjurs tänder
och stoftkrälande ormars gift.
25. Ute skall svärdet förgöra deras barn,
och inomhus skall förskräckelsen göra det:
ynglingar såväl som jungfrur,
spenabarn tillsammans med gråhårsmän.
26. Jag skulle säga: 'Jag vill blåsa bort dem,
göra slut på deras åminnelse bland människor',
27. om jag icke fruktade att deras fiender då skulle vålla mig grämelse,
att deras ovänner skulle misstyda det,
att de skulle säga: 'Vår hand var så stark,
det var icke HERREN som gjorde allt detta.'»

28. Ty ett rådlöst folk äro de,
och förstånd finnes icke i dem.
29. Vore de visa, så skulle de begripa detta,
de skulle första vilket slut de måste få.
30. Huru kunde en jaga tusen framför sig
och två driva tiotusen på flykten,
om icke deras klippa hade sålt dem,
och om icke HERREN hade prisgivit dem?
31. Ty de andras klippa är icke såsom vår klippa;
våra fiender kunna själva döma därom.
32. Ty av Sodoms vinträd är deras ett skott,
det stammar från Gomorras fält;
deras druvor äro giftiga druvor,
deras klasar hava bitter smak.
33. Deras vin är drakars etter,
huggormars gruvligaste gift.

34. Ja, sådant ligger förvarat hos mig,
förseglat i mina förrådshus.
35. Min är hämnden och vedergällningen,
sparad till den tid då deras fot skall vackla.
Ty nära är deras ofärds dag,
och vad dem väntar kommer med hast.
36. Ty HERREN skall skaffa rätt åt sitt folk,
och över sina tjänare skall han förbarma sig,
när han ser att deras kraft är borta,
och att det är ute med alla och envar.
37. Då skall han fråga: Var äro nu deras gudar,
klippan till vilken de togo sin tillflykt?
38. Var äro de som åto deras slaktoffers fett
och drucko deras drickoffers vin?
Må de stå upp och hjälpa eder,
må de vara edert beskärm.
39. Sen nu att jag allena är det,
och att ingen Gud finnes jämte mig.
Jag dödar, och jag gör levande,
jag har slagit, men jag helar ock.
Ingen finnes, som kan rädda ur min hand.

40. Se, jag lyfter min hand upp mot himmelen,
jag säger: Så sant jag lever evinnerligen:
41. när jag har vässt mitt ljungande svärd
och min hand tager till att skipa rätt,
då skall jag utkräva hämnd av mina ovänner
och vedergällning av dem som hata mig.
42. Jag skall låta mina pilar bliva druckna av blod,
och mitt svärd skall mätta sig av kött,
av de slagnas och fångnas blod,
av fiendehövdingars huvuden.

43. Jublen, I hedningar, över hans folk,
ty han hämnas sina tjänares blod,
han utkräver hämnd av sina ovänner
och bringar försoning för sitt land, för sitt folk.

44. Och Mose kom med Hosea, Nuns son, och föredrog hela denna sång
inför folket.
45. Och när Mose hade föredragit alltsammans till slut för hela
Israel,
46. sade han till dem: »Akten på alla de ord som jag i dag gör till
vittnen mot eder, så att I given edra barn befallning om dem,
att de skola hålla alla denna lags ord och göra efter dem.
47. Ty det är icke ett tomt ord, som ej angår eder, utan det gäller
edert liv; och genom detta ord skolen I länge leva i det land
dit I nu dragen över Jordan, för att taga det i besittning.»
48. Och HERREN talade till Mose på denna samma dag och sade:
49. »Stig upp här på Abarimberget, på berget Nebo i Moabs land, gent
emot Jeriko, så skall du få se Kanaans land, som jag vill giva
åt Israels barn till besittning.
50. Och du skall dö där på berget, dit du stiger upp, och du skall
samlas till dina fäder, likasom din broder Aron dog på berget
Hor och blev samlad till sina fäder;
51. detta därför att I handladen trolöst mot mig bland Israels barn
vid Meribas vatten vid Kades, i öknen Sin, i det att I icke
höllen mig helig bland Israels barn.
52. Mitt framför dig skall du se landet; men du skall icke komma
dit, in i det land som jag vill giva åt Israels barn.»

[1] Se Jesurun i Ordförkl
*05/33 Femte Mosebok (Deuteronomium), 33 Kapitlet
Femte Mosebok (Deuteronomium), 33 Kapitlet

Moses välsignelse över Israels stammar.

1. Och detta är den välsignelse gudsmannen Mose gav Israels barn
före sin död;
2. han sade:
»HERREN kom från Sinai,
och från Seir gick hans sken upp för dem;
man kom fram i glans från berget Paran,
ut ur hopen av mångtusen heliga;
på hans högra sida brann i eld en lag för dem.
3. Ja, han vårdar sig om folken;
folkets heliga äro alla under din hand.
De ligga vid din fot,
de hämta upp av dina ord.

4. Mose gav åt oss en lag,
en arvedel for Jakobs menighet.
5. Och Jesurun fick en konung,
när folkets hövdingar församlades,
Israels stammar allasammans.»

6. »Må Ruben leva och icke dö;
dock blive hans män en ringa hop.

7. Och detta sade han om Juda:
»Hör, o HERRE, Judas röst,
och låt honom komma till sitt folk.
Med sina händer utförde han dess sak;
bliv du honom en hjälp mot hans ovänner.»

8. Och om Levi sade han:
»Dina tummim och dina urim,
de tillhöra din frommes skara,
dem du frestade i Massa,
dem du tvistade med vid Meribas vatten,
9. dem som sade om fader och moder: 'Jag ser dem icke',
och som icke ville kännas vid sina bröder,
ej heller veta av sina barn.
Ty de aktade på ditt tal,
och ditt förbund höllo de.
10. De lära Jakob dina rätter och Israel din lag,
de bära fram rökverk för din näsa
och heloffer på ditt altare.
11. Välsigna, HERRE, hans kraft,
och låt hans händers verk behaga dig.
Krossa länderna på hans motståndare,
på hans fiender, så att de icke kunna resa sig.»

12. Om Benjamin sade han:
»HERRENS vän är han,
han skall bo i trygghet hos honom,
hos honom som överskygger honom alltid,
och som har sin boning mellan hans höjder.»

13. Och om Josef sade han:
»Välsignat av HERREN vare hans land
med himmelens ädlaste gåvor, med dagg,
med gåvor från djupet som utbreder sig därnere,
14. med solens ädlaste alster
och månvarvens ädlaste frukter,
15. med de uråldriga bergens yppersta skatter
och de eviga höjdernas ädlaste frukt,
16. med jordens ädlaste frukt och allt vad hon bär,
och med nåd från honom som bodde i busken.
Detta komme över Josefs huvud,
över hans hjässa, furstens bland bröder.
17. Härlig är den förstfödde bland hans tjurar,
såsom en vildoxes äro hans horn;
med dem stångar han ned alla folk,
ja ock dem som bo vid jordens ändar.
Sådana äro Efraims tiotusenden.
sådana Manasses tusenden.»

18. Och om Sebulon sade han:
»Gläd dig, Sebulon, när du drager ut,
och du, Isaskar, i dina tält.
19. Folk inbjuda de till sitt berg;
där offra de rätta offer.
Ty havens rikedom få de suga,
och de skatter som sanden döljer.»

20. Och om Gad sade han:
»Lovad vare han som gav så rymligt land åt Gad!
Lik en lejoninna har han lägrat sig,
han krossar både arm och hjässa.
21. Han utsåg åt sig förstlingslandet,
ty där var hans härskarlott förvarad.
Dock drog han med bland folkets hövdingar;
HERRENS rätt utförde han
och hans domar, tillsammans med det övriga Israel.»

22. Och om Dan sade han:
»Dan är ett ungt lejon,
som rusar ned från Basan.»

23. Och om Naftali sade han:
»Naftali har fått riklig nåd
och välsignelse till fyllest av HERREN.
Västern och södern tage du i besittning.»

24. Och om Aser sade han:
»Välsignad bland söner vare Aser!
Han blive älskad av sina bröder,
och han doppe sin fot i olja.
25. Av järn och koppar vare dina riglar;
och så länge du lever, må din kraft bestå.»

26. »Ingen är lik Gud, o Jesurun;
till din hjälp far han fram på himmelen
och i sin höghet på skyarna.
27. En tillflykt är han, urtidens Gud,
och härnere råda hans eviga armar.
Han förjagade fienderna för dig,
han sade: Förgör dem.
28. Så fick Israel bo i trygghet,
Jakobs källa vara i ro,
i ett land med säd och vin,
under en himmel som dryper av dagg.
29. Säll är du, Israel; ja, vem är dig lik?
Du är ett folk som får seger genom HERREN,
genom honom som är din skyddande sköld,
honom som är ditt ärorika svärd.
Ja, dina fiender skola visa dig underdånighet,
och du skall gå fram över deras höjder.»
*05/34 Femte Mosebok (Deuteronomium), 34 Kapitlet
Femte Mosebok (Deuteronomium), 34 Kapitlet

Moses död.

1. Och Mose gick från Moabs hedar upp på berget Nebo, på toppen av
Pisga, gent emot Jeriko. Och HERREN lät honom se hela landet:
Gilead ända till Dan,
2. och hela Naftali och Efraims och Manasses land, och hela Juda
land, ända till Västra havet,
3. och Sydlandet och Jordanslätten, det är lågslätten vid Jeriko --
Palmstaden -- ända till Soar.
4. Och HERREN sade till honom: »Detta är det land som jag med ed
har lovat åt Abraham. Isak och Jakob, i det jag sade: 'Åt din
säd skall jag giva det.' Jag har nu låtit dig se det med dina
ögon, men ditin skall du icke komma.»
5. Och HERRENS tjänare Mose dog där i Moabs land, såsom HERREN hade
sagt.
6. Och han begrov honom i dalen i Moabs land, mitt emot Bet-Peor;
men ännu intill denna dag har ingen fått veta var hans grav är.
7. Och Mose var ett hundra tjugu år gammal, när han dog, men hans
ögon voro icke skumma, och hans livskraft hade icke försvunnit.
8. Och Israels barn begräto Mose på Moabs hedar i trettio dagar;
därmed voro gråtodagarna ute, vid sorgefesten efter Mose.
9. Och Josua, Nuns son, var full med vishetens ande, ty Mose hade
lagt sina händer på honom; och Israels barn lydde honom och
gjorde såsom HERREN hade bjudit Mose.
10. Men i Israel uppstod icke mer någon profet sådan som Mose, med
vilken HERREN hade umgåtts ansikte mot ansikte --
11. ingen, om man tänker på alla de tecken och under som HERREN hade
sänt honom att göra i Egyptens land, med Farao och alla hans
tjänare och med hela hans land,
12. och om man tänker på all den väldiga kraft som Mose visade, och
på alla de stora och fruktansvärda gärningar som han gjorde
inför hela Israel.
@c -*- 1917 -*-
*06/ Josua
*06/01 Josua, 1 Kapitlet
Josua, 1 Kapitlet

Herrens befallning till Josua att gå
över Jordan. Josuas uppmaning till de
tre östjordanska stammarna att hjälpa
sina bröder med erövringen av
Västjordanlandet.

1. Efter HERRENS tjänare Moses död sade HERREN till Josua, Nuns
son, Moses tjänare:
2. »Min tjänare Mose är död; så stå nu upp och gå över denna
Jordan, du med allt detta folk, in i det land som jag vill giva
dem, giva åt Israels barn.
3. Var ort som eder fot beträder har jag givit eder, såsom jag
lovade Mose.
4. Från öknen till Libanon däruppe och ända till den stora floden,
floden Frat, över hetiternas land och ända till Stora havet
västerut skall edert område sträcka sig.
5. Ingen skall kunna stå dig emot i alla dina livsdagar; såsom jag
har varit med Mose, så skall jag ock vara med dig; jag skall
icke lämna dig eller övergiva dig.
6. Var frimodig och oförfärad; ty du skall utskifta åt detta folk
såsom arv det land som jag med ed har lovat deras fäder att giva
dem.
7. Allenast må du vara helt frimodig och oförfärad till att i alla
stycken hålla den lag som min tjänare Mose har givit dig och
göra efter den; vik icke av därifrån vare sig till höger eller
till vänster; på det att du må hava framgång i allt vad du
företager dig.
8. Låt icke denna lagbok vara skild från din mun; tänk på den både
dag och natt, så att du i alla stycken håller det som är skrivet
i den och gör därefter; ty då skola dina vägar vara lyckosamma,
och då skall du hava framgång.
9. Se, jag har bjudit dig att vara frimodig och oförfärad; så var
nu icke förskräckt eller försagd. Ty HERREN, din Gud, är med dig
i allt vad du företager dig.»
10. Då bjöd Josua folkets tillsyningsmän och sade:
11. »Gån igenom lägret och bjuden folket och sägen: 'Reden till
reskost åt eder; ty om tre dagar skolen I gå över denna Jordan,
för att komma in i och taga i besittning det land som HERREN,
eder Gud, vill giva eder till besittning.'»
12. Men till rubeniterna och gaditerna och ena hälften av Manasse
stam sade Josua:
13. »Tänken på det som HERRENS tjänare Mose bjöd eder, när han sade:
'HERREN, eder Gud, vill låta eder komma till ro och giva eder
detta land.'
14. Edra hustrur, edra barn och eder boskap må nu stanna kvar i det
land som Mose har givit eder här på andra sidan Jordan; men I
själva, så många av eder som äro tappra stridsmän, skolen draga
väpnade åstad i spetsen för edra bröder och hjälpa dem,
15. till dess att HERREN har låtit edra bröder komma till ro såväl
som eder, när också de hava tagit i besittning det land som
HERREN, eder Gud, vill giva dem. Sedan mån I vända tillbaka till
det land som skall vara eder besittning; det mån I då taga i
besittning, det land som HERRENS tjänare Mose har givit eder här
på andra sidan Jordan, på östra sidan.»
16. Då svarade de Josua och sade: »Allt vad du har bjudit oss vilja
vi göra, och varthelst du sänder oss, dit vilja vi gå.
17. Såsom vi i allt hava lytt Mose, så vilja vi ock lyda dig;
allenast må HERREN, din Gud, vara med dig, såsom han var med
Mose.
18. Var och en som är gensträvig mot dina befallningar och icke
lyssnar till dina ord, vadhelst du bjuder honom, han skall bliva
dödad. Allenast må du vara frimodig och oförfärad.»
*06/02 Josua, 2 Kapitlet
Josua, 2 Kapitlet

Spejare sändas till Jeriko och mottagas
av Rahab.

1. Josua, Nuns son, sände hemligen ut två spejare från Sittim och
sade: »Gån och besen landet och Jeriko.» De gingo åstad och
kommo in i ett hus där en sköka bodde, vid namn Rahab, och där
lade de sig till vila.
2. Men för konungen i Jeriko blev inberättat: »I natt hava några
män kommit hit från Israels barn för att utforska landet.»
3. Då sände konungen i Jeriko till Rahab och lät säga: »Lämna ut de
män som hava kommit till dig och tagit in i ditt hus, ty de hava
kommit hit för att utforska hela landet.»
4. Men kvinnan tog de båda männen och dolde dem; sedan svarade hon:
»Ja, männen kommo till mig, men jag visste icke varifrån de
voro;
5. och när porten skulle stängas, sedan det hade blivit mörkt,
gingo männen ut, och jag vet icke vart de togo vägen; skynden
eder att sätta efter dem, så fån I nog fatt i dem.»
6. Men hon hade fört dem upp på taket och gömt dem under
linstjälkar, som hon hade där, utbredda på taket.
7. Så satte nu männen efter dem åt Jordan till, bort emot
vadställena; och man stängde stadsporten så snart förföljarna
hade begivit sig åstad.
8. Men innan de främmande männen hade lagt sig, steg hon upp till
dem på taket
9. och sade till dem: »Jag vet att HERREN har givit eder detta
land, och att förskräckelse för eder har fallit över oss, ja,
att alla landets inbyggare äro i ångest för eder.
10. Ty vi hava hört huru HERREN lät vattnet i Röda havet torka ut
framför eder, när I drogen ut ur Egypten, och vad I haven gjort
med amoréernas konungar, de två på andra sidan Jordan, Sihon och
Og, huru I gåven dem till spillo.
11. Då vi hörde detta, blevo våra hjärtan förfärade, och numera har
ingen mod att stå eder emot; ty HERREN, eder Gud, är Gud, uppe i
himmelen och nere på jorden.
12. Så loven mig nu med ed vid HERREN, att eftersom jag har gjort
barmhärtighet med min faders hus och giva mig ett säkert tecken
därpå,
13. och låta min fader och min moder, mina bröder och mina systrar
leva, så ock alla som tillhöra dem, och rädda oss från döden.»
14. Männen sade till henne: »Med vårt eget liv svara vi för edert,
såframt I icke förråden vårt förehavande; när HERREN giver oss
landet, skola vi bevisa dig barmhärtighet och trofasthet.»
15. Då släppte hon ned dem genom fönstret med ett tåg; ty hennes hus
låg invid stadsmuren, så att hon bodde invid själva muren.
16. Och hon sade till dem: »Gån upp i bergsbygden, så att edra
förföljare icke träffa på eder; och hållen eder gömda där i tre
dagar, till dess edra förföljare hava kommit tillbaka, så kunnen
I sedan fortsätta eder färd.»
17. Och männen sade till henne: »Vi vilja likväl vara fria ifrån den
ed som du nu har tagit av oss,
18. om du, när vi komma in i landet, underlåter att binda detta röda
snöre i det fönster genom vilket du har släppt ned oss, och
likaledes om du icke har din fader och din moder och dina
bröder, alla av din faders hus, samlade hemma hos dig.
19. Dock, om någon går åstad, utom dörrarna till ditt hus, så komme
hans blod över hans huvud, och vi äro utan skuld; om däremot
någons hand kommer vid en av dem som äro inne i ditt hus, så må
dennes blod komma över vårt huvud.
20. Och om du förråder vårt förehavande, så äro vi likaledes fria
ifrån den ed som du har tagit av oss.»
21. Hon svarade: »Vare det såsom I haven sagt.» Och så lät hon dem
gå, och de drogo åstad. Men hon band det röda snöret i fönstret.
22. Så drogo de nu åstad och kommo upp i bergsbygden och stannade
där i tre dagar, till dess att deras förföljare hade vänt
tillbaka; ty dessa hade sökt efter dem överallt på vägarna, men
hade icke funnit dem.
23. Sedan vände de båda männen tillbaka och kommo ned från
bergsbygden och gingo över floden och kommo så till Josua, Nuns
son; och de förtäljde för honom allt vad som hade vederfarits
dem.
24. Och de sade till Josua: »HERREN har givit hela landet i vår
hand; alla landets inbyggare äro i ångest för oss.»
*06/03 Josua, 3 Kapitlet
Josua, 3 Kapitlet

Övergången av Jordan.

1. Bittida följande morgon bröt Josua med alla Israels barn upp
från Sittim och kom till Jordan; där stannade de om natten,
innan de gingo över.
2. Men efter tre dagar gingo tillsyningsmännen genom lägret
3. och bjödo folket och sade: »Så snart I fån se HERRENS, eder
Guds, förbundsark, och att de levitiska prästerna bära den,
skolen ock I bryta upp från eder plats och följa efter den
4. -- låten dock mellan den och eder vara ett avstånd av vid pass
två tusen alnar; närmare mån I icke komma den -- på det att I
mån kunna veta vilken väg I skolen gå, ty I haven icke förut
dragit den vägen fram.»
5. Och Josua sade till folket: »Helgen eder, ty i morgon skall
HERREN göra under bland eder.»
6. Därefter sade Josua till prästerna: »Tagen förbundsarken och
dragen åstad framför folket.» Då togo de förbundsarken och gingo
framför folket.
7. Och HERREN sade till Josua: »I dag skall jag begynna att göra
dig stor i hela Israels ögon, på det att de må förnimma, att
såsom jag har varit med Mose, så vill jag ock vara med dig.
8. Bjud du nu prästerna som bära förbundsarken och säg: 'Så snart I
kommen till den yttersta randen av Jordans vatten, skolen I
stanna där, vid Jordan.'»
9. Då sade Josua till Israels barn: »Träden fram hit och hören
HERRENS, eder Guds, ord.»
10. Och Josua sade: »Härav skolen I förnimma att en levande Gud är
mitt ibland eder, och att han förvisso vill fördriva för eder
kananéerna, hetiterna, hivéerna, perisséerna, girgaséerna,
amoréerna och jebuséerna:
11. förbundsarken, hela jordens Herres förbundsark, drager nu
framför eder över Jordan.
12. Väljen alltså ut tolv män ur Israels stammar, en man för var
stam.
13. Så snart då prästerna som bära HERRENS, hela jordens Herres, ark
stå stilla med sina fötter i Jordans vatten, det vatten som
kommer uppifrån, bliva avskuret i sitt lopp, och det skall stå
såsom en samlad hög.»
14. Folket bröt då upp från sina tält för att gå över Jordan, och
prästerna som buro förbundsarken gingo framför folket.
15. När nu de som buro arken kommo till Jordan, så att prästerna,
som buro arken, med sina fötter vidrörde yttersta randen av
vattnet i Jordan, vilken under hela skördetiden är full över
alla sina bräddar,
16. då stannade det vatten som kom uppifrån, och blev stående såsom
en samlad hög långt borta, uppe vid Adam, staden som ligger
bredvid Saretan; och det vatten som flöt ned mot Hedmarkshavet,
Salthavet, blev sålunda helt och hållet avskuret. Och folket
gick över mitt emot Jeriko.
17. Men prästerna som buro HERRENS förbundsark stodo orörliga på
torr mark mitt i Jordan; och hela Israel gick över på torr mark,
till dess att allt folket helt och hållet hade kommit över
Jordan.
*06/04 Josua, 4 Kapitlet
Josua, 4 Kapitlet

Åminnelsestenar i Gilgal och i Jordan.

1. Då nu allt folket helt och hållet hade kommit över Jordan, sade
HERREN till Josua:
2. »Väljen ut bland folket tolv män, en man ur var stam,
3. och bjuden dem och sägen: 'Tagen här ur Jordan, från den plats
där prästerna stodo med sina fötter, tolv stenar, och lyften upp
dem och fören dem över med eder, och läggen ned dem på det
ställe, där I skolen lägra eder i natt.'»
4. Då kallade Josua till sig de tolv män som han hade utsett bland
Israels barn, en man ur var stam.
5. Och Josua sade till dem: »Dragen åstad framför HERRENS, eder
Guds, ark, och gån ut mitt i Jordan; och var och en av eder må
där lyfta upp en sten på axeln, efter antalet av Israels barns
stammar.
6. Detta skall nämligen bliva ett minnesmärke bland eder. När då
edra barn i framtiden fråga: 'Vad betyda dessa stenar?',
7. skolen I svara dem så: 'De betyda att Jordans vatten här blev
avskuret i sitt lopp, framför HERRENS förbundsark; ja, när den
gick över Jordan, blev Jordans vatten avskuret i sitt lopp.
Därför skola dessa stenar vara ett åminnelsemärke för Israels
barn till evärdlig tid.'»
8. Då gjorde Israels barn såsom Josua bjöd dem; de togo upp tolv
stenar ur Jordan, såsom HERREN hade tillsagt Josua, efter
antalet av Israels barns stammar; och de förde dem över med sig
till lägerstället och lade ned dem där.
9. Tillika reste Josua tolv stenar mitt i Jordan, på samma plats
där prästerna som buro förbundsarken hade stått med sina fötter;
och de finnas kvar där ännu i dag.
10. Och prästerna som buro arken blevo stående mitt i Jordan, till
dess att allt det var fullgjort, som HERREN hade bjudit Josua
att tillsäga folket, alldeles i enlighet med vad Mose förut hade
bjudit Josua; och folket gick över med hast.
11. Men när allt folket helt och hållet hade kommit över, gick ock
HERRENS ark över, jämte prästerna, och tog plats framför folket.
12. Och Rubens barn och Gads barn och ena hälften av Manasse stam
drogo väpnade åstad i spetsen för Israels barn, såsom Mose hade
tillsagt dem.
13. Det var vid pass fyrtio tusen män som så drogo åstad, väpnade
till strid, för att kämpa inför HERREN på Jerikos hedmarker.
14. På den dagen gjorde HERREN Josua stor i hela Israels ögon, och
de fruktade honom, såsom de fruktat Mose, så länge denne levde.
15. Och HERREN sade till Josua:
16. »Bjud prästerna som bära vittnesbördets ark att stiga upp ur
Jordan.»
17. Och Josua bjöd prästerna och sade: »Stigen upp ur Jordan.»
18. När då prästerna som buro HERRENS förbundsark stego upp ur
Jordan, hade deras fötter knappt hunnit upp på torra landet,
förrän Jordans vatten vände tillbaka till sin plats och nådde,
såsom förut, upp över alla sina bräddar.
19. Det var på tionde dagen i första månaden som folket steg upp ur
Jordan; och de lägrade sig i Gilgal, på gränsen av östra
Jerikoområdet.
20. Och de tolv stenarna som de hade tagit ur Jordan reste Josua i
Gilgal.
21. Och han sade till Israels barn: »När nu edra barn i framtiden
fråga sina fäder: 'Vad betyda dessa stenar?',
22. då skolen I göra det kunnigt för edra barn och säga: 'Israel
gick på torr mark över denna Jordan,
23. i det att HERREN, eder Gud, lät vattnet i Jordan torka ut
framför eder, till dess I haden gått över den, likasom HERREN,
eder Gud, gjorde med Röda havet, som han lät torka ut framför
oss, till dess vi hade gått över det;
24. på det att alla folk på jorden må förnimma huru stark HERRENS
hand är, så att I frukten HERREN, eder Gud, alltid.'»
*06/05 Josua, 5 Kapitlet
Josua, 5 Kapitlet

Israels barn omskäras. Påskhögtid hålles
i Kanaan, och mannat upphör.
Hövitsmannen över Herrens här.

1. Då nu alla amoréernas konungar på andra sidan Jordan, på västra
sidan, och alla kananéernas konungar vid havet hörde huru HERREN
hade låtit vattnet i Jordan torka ut framför Israels barn, medan
vi gingo över den, blevo deras hjärtan förfärade, och de hade
icke längre mod att stå emot Israels barn.
2. Vid den tiden sade HERREN till Josua: »Gör dig stenknivar och
omskär åter Israels barn, för andra gången.»
3. Då gjorde Josua sig stenknivar och omskar Israels barn vid
Förhudshöjden.
4. Och orsaken varför Josua omskar dem var denna: allt det folk av
mankön, som hade dragit ut ur Egypten, alla stridbara män, hade
dött i öknen under vägen, efter uttåget ur Egypten.
5. Ty väl hade bland folket alla de som voro med under uttåget
blivit omskurna, men de bland folket, som voro födda i öknen
under vägen, efter uttåget ur Egypten, de voro alla oomskurna.
6. Ty Israels barn vandrade i öknen i fyrtio år, under vilken tid
alla stridbara män i folket, som hade dragit ut ur Egypten,
förgingos, eftersom de icke hörde HERRENS röst, varför ock
HERREN svor att han icke skulle låta dem se det land som han med
ed hade lovat deras fäder att giva oss, ett land som flyter av
mjölk och honung.
7. Men deras barn, som han hade låtit uppstå i deras ställe, dem
omskar nu Josua, ty de hade förhud, eftersom de icke hade blivit
omskurna under vägen.
8. Och när allt folket hade blivit omskuret, stannade de kvar där
de voro i lägret, till dess de hade blivit läkta.
9. Och HERREN sade till Josua: »I dag har jag avvältrat[1] från
eder Egyptens smälek.» Och detta ställe fick namnet Gilgal[1],
såsom det heter ännu i dag.
10. Medan nu Israels barn voro lägrade i Gilgal, höllo de påskhögtid
den fjortonde dagen i månaden, om aftonen, på Jerikos hedmarker.
11. Och dagen efter påskhögtiden åto de osyrat bröd och rostade ax
av landets säd, just på den dagen.
12. Och mannat upphörde dagen därefter, då de nu åto av landets säd,
och Israels barn fingo icke manna mer, utan de åto det året av
landet Kanaans avkastning.
13. Och medan Josua var vid Jeriko, hände sig att han, i det han
lyfte upp sina ögon, fick se en man stå där framför sig med ett
draget svärd i sin hand. Då gick Josua fram till honom och
frågade honom: »Tillhör du oss eller våra ovänner?»
14. Han svarade: »Nej, jag är hövitsman över HERRENS här, och jag
har just nu kommit hit.» Då föll Josua ned till jorden på sitt
ansikte och bugade sig; sedan sade han till honom: »Vad har min
herre att säga till sin tjänare?»
15. Hövitsmannen över HERRENS här sade då till Josua: »Drag dina
skor av dina fötter, ty platsen där du står är helig.» Och Josua
gjorde så.

[1] De båda orden hava i hebreiskan likhet med varandra.
*06/06 Josua, 6 Kapitlet
Josua, 6 Kapitlet

Jerikos erövring.

1. Och Jeriko hade sina portar stängda, det höll sig tillstängt för
Israels barn; ingen gick ut eller in.
2. Men HERREN sade till Josua: »Se, jag har givit Jeriko med dess
konung, med dess tappra stridsmän, i din hand.
3. Tågen nu omkring staden, så många stridbara män I ären, runt
omkring staden en gång; så skall du göra i sex dagar.
4. Och sju präster skola bära de sju jubelbasunerna framför arken;
men på sjunde dagen skolen I tåga omkring staden sju gånger; och
prästerna skola stöta i basunerna.
5. Och när det blåses i jubelhornet med utdragen ton, och I hören
basunljudet, skall allt folket upphäva ett stort härskri; då
skola stadsmurarna falla på stället, och folket skall draga in
över dem, var och en rätt fram.»
6. Då kallade Josua, Nuns son, till sig prästerna och sade till
dem: »Tagen förbundsarken, och sju präster skola bära sju
jubelbasuner framför HERRENS ark.»
7. Och till folket blev sagt: »Dragen ut och tågen omkring staden;
och den väpnade skaran skall draga framför HERRENS ark.»
8. Då nu Josua hade sagt detta till folket, drogo de sju präster
som buro jubelbasunerna framför HERREN åstad och stötte i
basunerna; och HERRENS förbundsark följde efter dem.
9. Och den väpnade skaran gick framför prästerna som stötte i
basunerna, och den övriga hopen slutade tåget och följde efter
arken, under det att man alltjämt stötte i basunerna.
10. Men Josua hade bjudit folket och sagt: »I skolen icke upphäva
något härskri eller låta höra eder röst eller ens låta något ord
utgå av eder mun, förrän den dag då jag säger till eder: 'Häven
upp ett härskri'; då skolen I upphäva ett härskri.»
11. Och när han så hade låtit bära HERRENS ark omkring staden, runt
omkring den en gång, gingo de in i lägret och stannade i lägret
över natten.
12. Och följande morgon stod Josua bittida upp, och prästerna togo
HERRENS ark.
13. Och de sju präster som buro de sju jubelbasunerna framför
HERRENS ark gingo alltjämt och stötte i basunerna; och den
väpnade skaran gick framför dem, och den övriga hopen slutade
tåget och följde efter HERRENS ark, under det att man alltjämt
stötte i basunerna.
14. De tågade också nu på andra dagen en gång omkring staden och
återvände sedan till lägret; så gjorde de i sex dagar.
15. Men på sjunde dagen stodo de bittida upp vid morgonrodnadens
uppgång och tågade då sju gånger omkring staden på samma sätt;
endast denna dag tågade de sju gånger omkring staden.
16. Och när prästerna sjunde gången stötte i basunerna, sade Josua
till folket: »Häven upp ett härskri, ty HERREN har givit eder
staden.
17. Men staden med allt vad däri är skall givas till spillo åt
HERREN; allenast skökan Rahab skall få leva, jämte alla som äro
inne i hennes hus, därför att hon gömde de utskickade som vi
hade sänt åstad.
18. Men tagen eder väl till vara för det tillspillogivna, så att I
icke, sedan I haven givit det till spillo, ändå tagen något av
det tillspillogivna och därigenom kommen Israels läger att
hemfalla åt tillspillogivning, och så dragen olycka över det.
19. Allt silver och guld och allt som är av koppar eller järn skall
vara helgat åt HERREN och ingå till HERRENS skatt.»
20. Då hov folket upp ett härskri, och man stötte i basunerna. Ja,
när folket hörde basunljudet, hov det upp ett stort härskri; då
föllo murarna på stället, och folket drog över dem in i staden,
var och en rätt fram; så intogo de staden.
21. Och de gåvo till spillo allt vad som fanns i staden, både män
och kvinnor, både unga och gamla, så ock oxar, får och åsnor,
och slogo dem med svärdsegg.
22. Men till de båda män som hade bespejat landet sade Josua: »Gån
in i skökans hus och fören kvinnan, jämte alla som tillhöra
henne, ut därifrån, såsom I med ed haven lovat henne.»
23. Då gingo de unga män som hade varit där såsom spejare ditin och
förde ut Rahab, jämte hennes fader och moder och hennes bröder
och alla som tillhörde henne; hela hennes släkt förde de ut. Och
de släppte dem utanför Israels läger.
24. Men staden med allt vad som fanns däri brände de upp i eld;
allenast silvret och guldet och det som var av koppar eller järn
lade de till skatten i HERRENS hus.
25. Men skökan Rahab och hennes faders hus och alla som tillhörde
henne lät Josua leva, och hon fick bo bland Israels folk, intill
denna dag; detta därför att hon gömde de utskickade som Josua
hade sänt åstad för att bespeja Jeriko.
26. På den tiden lät Josua folket svärja denna ed: »Förbannad vare
inför HERREN den man som tager sig före att åter bygga upp denna
stad, Jeriko. När han lägger dess grund, må detta kosta honom
hans äldste son, och när han sätter upp dess portar, må detta
kosta honom hans yngste son.»
27. Och HERREN var med Josua, så att ryktet om honom gick ut över
hela landet.
*06/07 Josua, 7 Kapitlet
Josua, 7 Kapitlet

Akan förgriper sig på det
tillspillogivna och bliver straffad.

1. Men Israels barn förgrepo sig trolöst på det tillspillogivna; ty
Akan, son till Karmi, son till Sabdi, son till Sera, av Juda
stam, tog något av det tillspillogivna. Då upptändes HERRENS
vrede mot Israels barn.
2. Och Josua sände från Jeriko några män åstad till Ai, som ligger
vid Bet-Aven, öster om Betel, och sade till dem: »Dragen ditupp
och bespejen landet.» Så drogo då männen upp och bespejade Ai.
3. Och när de kommo tillbaka till Josua, sade de till honom: »Allt
folket behöver icke draga ditupp; om vid pass två eller tre
tusen man draga upp, skola de nog intaga Ai. Du behöver icke
låta allt folket göra sig mödan att tåga dit, ty dess invånare
äro få.»
4. Alltså fingo vid pass tre tusen man av folket draga ditupp; men
dessa måste fly för ajiterna.
5. Och sedan ajiterna hade slagit vid pass trettiosex man av dem,
förföljde de de övriga utanför stadsporten ända till Sebarim och
slogo dem på sluttningen där. Då blev folkets hjärta förfärat,
det blev såsom vatten.
6. Och Josua med de äldste i Israel rev sönder sina kläder, och
föll ned på sitt ansikte till jorden framför HERRENS ark och låg
där ända till aftonen, och de strödde stoft på sina huvuden.
7. Och Josua sade: »Ack, Herre, HERRE, varför har du då fört detta
folk över Jordan, om du vill giva i amoréernas hand och så
förgöra oss? O att vi hade beslutit oss för att stanna på andra
sidan Jordan!
8. Ack Herre, vad skall jag nu säga, sedan Israel har tagit till
flykten för sina fiender?
9. När kananéerna och landets alla övriga inbyggare få höra detta,
skola de omringa oss och utrota till och med vårt namn från
jorden. Vad vill du då göra för ditt stora namns ära?»
10. Men HERREN svarade Josua: »Stå upp. Varför ligger du så på ditt
ansikte?
11. Israel har syndat, de hava överträtt det förbund[1] som jag
stadgade för dem; de hava tagit av det tillspillogivna, de hava
stulit, de hava ljugit, de hava gömt det bland sitt eget gods.
12. Därför kunna Israels barn icke stå emot sina fiender, utan de
måste taga till flykten för sina fiender, ty de äro nu själva
hemfallna åt tillspillogivning. Jag vill icke mer vara med eder,
om I icke alldeles skaffen bort ifrån eder det tillspillogivna.
13. Stå nu upp och helga folket och säg: Helgen eder till i morgon.
Ty så säger HERREN, Israels Gud: Något tillspillogivet finnes
hos dig, Israel; du skall icke kunna stå emot dina fiender,
förrän I skiljen det tillspillogivna från eder.
14. I morgon skolen I träda fram, den ena stammen efter den andra; i
den stam som HERREN då låter träffas av lotten skall den ena
släkten efter den andra träda fram; och i den släkt som HERREN
låter träffas av lotten skall den ena familjen efter den andra
träda fram; och i den familj som HERREN låter träffas av lotten
skall den ena mannen efter den andra träda fram.
15. Och den som då träffas av lotten såsom skyldig till förgripelse
på det tillspillogivna, han skall brännas upp i eld med allt vad
han har, därför att han överträdde HERRENS förbund och gjorde
vad som var en galenskap i Israel.»
16. Så lät nu Josua bittida följande morgon Israel träda fram, den
ena stammen efter den andra; då träffades Juda stam av lotten.
17. När han då lät Juda släkter träda fram, träffade lotten
seraiternas släkt; och när han lät seraiternas släkt träda fram,
den ena mannen efter den andra, träffades Sabdi av lotten.
18. När han då lät hans familj träda fram, den ena mannen efter den
andra, träffade lotten Akan, son till Karmi, son till Sabdi, son
till Sera av Juda stam.
19. Då sade Josua till Akan: »Min son, giv ära åt HERREN, Israels
Gud, och bekänn, honom till pris: säg mig vad du gjort och dölj
intet för mig.»
20. Akan svarade Josua och sade: »Det är sant, jag har syndat mot
HERREN, Israels Gud, ty så har jag gjort:
21. jag såg ibland bytet en dyrbar mantel från Sinear och två hundra
siklar silver och en guldplatta, femtio siklar i vikt, och till
detta fick begärelse och tog det; se, det är gömt i jorden, i
mitten av mitt tält, och silvret underst.»
22. Då sände Josua några män dit för att se efter, och de skyndade
till tältet; och de funno det gömt där i hans tält, och silvret
underst.
23. Och de togo det ur tältet och buro det till Josua och Israels
barns menighet och lade det ned inför HERREN.
24. Då tog Josua och Israels menighet med honom Akan, Seras son, och
silvret och manteln och guldplattan, och hans söner och döttrar,
hans oxar, åsnor och får, och hans tält, och allt övrigt som han
hade, och förde alltsammans upp till Akors dal.
@c "drog du olycka över" är skrivet i spärrad stil.
25. Och Josua sade: »Varför drog du olycka över oss? Nu skall ock
@c "låta olycka komma över" är skrivet i spärrad stil.
HERREN i dag låta olycka komma över[1] dig.» Och Israels
menighet stenade honom; de brände upp dem i eld och kastade
stenar på dem.
26. Och de uppkastade över honom ett stort stenröse, som finnes kvar
ännu i dag; och så vände sig HERREN ifrån sin vredes glöd. Därav
fick det stället namnet Akors dal, såsom det heter ännu i dag.

[1] Se Förbund i Ordförkl.
[2] Hebr. akár.
*06/08 Josua, 8 Kapitlet
Josua, 8 Kapitlet

Ai erövrat. Altaret på Ebal och lagens
stenar. Lagen uppläst.

1. Och HERREN sade till Josua: »Frukta icke och var icke förfärad;
tag med dig allt krigsfolket och stå upp och drag åstad mot Ai.
Se, i din hand har jag givit konungen i Ai med hans folk, hans
stad och hans land.
2. Och du skall göra med Ai och dess konung på samma sätt som du
gjorde med Jeriko och dess konung; dock mån I behålla rovet
därifrån och boskapen, såsom edert byte. Lägg nu ett bakhåll mot
staden, på andra sidan därom.»
3. Då bröt Josua upp med allt krigsfolket för att draga åstad mot
Ai. Och Josua utvalde trettio tusen man, de tappraste
stridsmännen, och sände dem ut om natten.
4. Och han bjöd dem och sade: »Given akt: I skolen lägga eder i
bakhåll mot staden, på andra sidan därom, men läggen eder icke
alltför långt ifrån staden; och hållen eder alla redo.
5. Själv skall jag, med allt det folk som är kvar hos mig, rycka
fram mot staden. När de då draga ut mot oss såsom förra gången,
vilja vi fly för dem.
6. Då skola de draga efter oss, till dess vi hava lockat dem långt
bort ifrån staden; ty de skola tänka: 'De flyr för oss, nu såsom
förra gången.'
7. Men under det att vi fly för dem, skolen I bryta fram ifrån
bakhållet och intaga staden, ty HERREN, eder Gud, har givit den
i eder hand.
8. Och så snart I haven fått staden i edert våld, skolen I tända
eld på den; efter HERRENS ord skolen I så göra. Given akt på vad
jag nu har bjudit eder.»
9. Så sände Josua dem åstad, och de gingo och lade sig i bakhåll
mellan Betel och Ai, väster om Ai. Men Josua stannade över
natten bland folket.
10. Och bittida följande morgon mönstrade Josua folket och drog så,
med de äldste i Israel i spetsen för folket, upp till Ai.
11. Och allt det krigsfolk som var kvar hos honom drog med ditupp
och ryckte allt närmare, till dess de kommo mitt emot staden;
där lägrade de sig norr om Ai, med dalen mellan sig och Ai.
12. Men han tog vid pass fem tusen man och lade dem i bakhåll mellan
Betel och Ai, väster om staden.
13. Och sedan folket hade blivit uppställt, såväl hela lägret, norr
om staden, gick Josua den natten fram till mitten av dalen.
14. När konungen i Ai såg detta, skyndade sig männen i staden, han
själv med allt sitt folk, och drogo bittida om morgonen ut till
strid mot Israel, bort till den utsedda platsen, framför
hedmarken; han själv visste nämligen icke att ett bakhåll var
lagt mot honom på andra sidan om staden.
15. Och Josua och hela Israel läto slå sig av dem och flydde åt
öknen till.
16. Då uppbådades allt folket i staden till att förfölja dem; och
under det att de förföljde Josua, blevo de lockade långt bort
ifrån staden.
17. Icke en enda man blev kvar i Ai eller i Betel, utan alla drogo
ut efter Israel och lämnade staden öppen, i det att de förföljde
Israel.

18. Och HERREN sade till Josua: »Räck ut lansen, som du har i din
hand, mot Ai, ty jag skall giva det i din hand.» Då räckte Josua
ut lansen, som han hade i sin hand, mot staden.
19. Och de som lågo i bakhåll bröto med hast upp från sin plats och
skyndade åstad, så snart han räckte ut sin hand, och kommo in i
staden och intogo den; och de tände strax eld på staden.
20. När då männen från Ai vände sig om, fingo de se röken från
staden stiga upp mot himmelen; och de hade ingen utväg att fly,
vare sig hit eller dit, då nu det folk som flydde åt öknen vände
sig mot sina förföljare.
21. Ty när Josua och hela Israel sågo att de som lågo i bakhåll hade
intagit staden, och att röken steg upp från staden, vände de om
och angrepo ajiterna.
22. De andra drogo nu också ut från staden emot dem, så att de kommo
mitt emellan israeliterna och fingo dem på båda sidor om sig,
och dessa nedgjorde dem då och läto ingen av dem slippa undan
och rädda sig.
23. Men konungen i Ai blev levande tagen till fånga och förd till
Josua.
24. Och när Israel hade dräpt alla Ais invånare ute på fältet, i
öknen, dit de hade förföljt dem, och dessa allasammans så hade
fallit för svärdsegg och blivit nedgjorda, då vände hela Israel
tillbaka till Ai och slog med svärdsegg också dem som voro där.
25. Och de som föllo på den dagen, män och kvinnor, utgjorde
tillsammans tolv tusen personer, allt folket i Ai.
26. Ty Josua drog icke tillbaka sin hand, med vilken han hade räckt
ut lansen, förrän alla Ais invånare hade blivit givna till
spillo.
27. Allenast boskapen och rovet från denna stad togo israeliterna
såsom sitt byte, efter den befallning som HERREN hade givit
Josua.
28. Och Josua brände upp Ai och gjorde det till en grushög för
evärdlig tid, till en ödemark, såsom det är ännu i dag.
29. Och konungen i Ai lät han hänga upp på en påle, där han fick
hänga ända till aftonen. Men när solen gick ned, tog man på
Josuas befallning hans döda kropp ned från pålen och kastade den
vid ingången till stadsporten; och man uppkastade över den ett
stort stenröse, som finnes kvar ännu i dag.
30. Då byggde Josua åt HERREN, Israels Gud, ett altare på berget
Ebal,
31. såsom HERRENS tjänare Mose hade bjudit Israels barn, och såsom
det var föreskrivet i Moses lagbok: ett altare av ohuggna
stenar, vid vilka man icke hade kommit med något järn; och på
det offrade de brännoffer åt HERREN och slaktade tackoffer.
32. Och han lät där på stenarna sätta en avskrift av Moses lag, den
lag som Mose hade skrivit och förelagt Israels barn.
33. Och Israels menighet, med dess äldste och tillsyningsmän och
domare, stod på båda sidor om arken, så att de hade framför sig
de levitiska prästerna som buro HERRENS förbundsark, menigheten,
främlingar såväl som infödingar, den ena hälften vänd mot berget
Gerissim och den andra hälften mot berget Ebal, i enlighet med
vad HERRENS tjänare Mose hade bjudit, nämligen att man först
skulle välsigna Israels folk.
34. Därefter läste han upp alla lagens ord, välsignelsen och
förbannelsen, alldeles såsom det var skrivet i lagboken.
35. Icke ett ord av allt det som Mose hade bjudit underlät Josua att
uppläsa inför Israels hela församling, med kvinnor och barn, och
inför de främlingar som följde med dem.
*06/09 Josua, 9 Kapitlet
Josua, 9 Kapitlet

Gibeoniternas list.

1. Då nu alla de konungar som bodde på andra sidan Jordan, i
Bergsbygden, i Låglandet och i hela kustlandet vid Stora havet
upp emot Libanon, hörde vad som hade skett -- hetiterna,
amoréerna, kananéerna, perisséerna, hivéerna och jebuséerna --
2. slöto de sig endräktigt tillhopa för att strida mot Josua och
Israel.

3. Men när invånarna i Gibeon hörde vad Josua hade gjort med Jeriko
och Ai,
4. togo också de sin tillflykt till list: de gingo åstad och
föregåvo sig vara sändebud; de lade utslitna packsäckar på sina
åsnor, så ock utslitna, sönderspruckna och hopflickade vinläglar
av skinn,
5. och togo utslitna, lappade skor på sina fötter och klädde sig i
utslitna kläder, varjämte allt det bröd de togo med sig till
reskost var torrt och söndersmulat.
6. Så gingo de till Josua i lägret vid Gilgal och sade till honom
och Israels män: »Vi hava kommit hit från ett avlägset land;
sluten nu förbund med oss.»
7. Men Israels män svarade hivéerna: »Kanhända bon I här mitt
ibland oss; huru skulle vi då kunna sluta förbund med eder?»
8. Då sade de till Josua: »Vi vilja bliva dig underdåniga.» Josua
frågade dem: »Vilka ären I då, och varifrån kommen I?»
9. De svarade honom: »Dina tjänare hava kommit från ett mycket
avlägset land för HERRENS, din Guds, namns skull; ty vi hava
hört ryktet om honom och allt vad han har gjort i Egypten
10. och allt vad han har gjort med amoréernas konungar, de två på
andra sidan Jordan, Sihon, konungen i Hesbon, och Og, konungen i
Basan, som bodde i Astarot.
11. Därför sade våra äldste och alla vårt lands inbyggare till oss:
'Tagen reskost med eder och gån dem till mötes och sägen till
dem: Vi vilja bliva eder underdåniga, sluten nu förbund med
oss.'
12. Detta vårt bröd var nybakat, när vi togo det med oss till
reskost hemifrån, den dag vi gåvo oss i väg för att gå till
eder; men se, nu är det torrt och söndersmulat.
13. Dessa vinläglar, som voro nya, när vi fyllde dem, se, de äro nu
sönderspruckna. Och dessa kläder och skor som vi hava på oss
hava blivit utslitna under vår mycket långa resa.»
14. Då togo männen av deras reskost, men rådfrågade icke HERRENS
mun.
15. Och Josua tillförsäkrade dem fred och slöt ett förbund med dem,
att de skulle få leva; och menighetens hövdingar gåvo dem sin
ed.

16. Men när tre dagar voro förlidna, sedan de hade slutit förbund
med dem, fingo de höra att de voro från grannskapet, ja, att de
bodde mitt ibland dem.
17. Då bröto Israels barn upp och kommo på tredje dagen till deras
städer; och deras städer voro: Gibeon, Kefira, Beerot och
Kirjat-Jearim.
18. Likväl angrepo Israels barn dem icke, eftersom menighetens
hövdingar hade givit dem sin ed vid HERREN, Israels Gud. Men
hela menigheten knorrade mot hövdingarna.
19. Då sade alla hövdingarna till menigheten: »Vi hava givit dem vår
ed vid HERREN, Israels Gud; därför kunna vi nu icke komma vid
dem.
20. Detta är vad vi vilja göra med dem, i det att vi låta dem leva,
på det att icke förtörnelse må komma över oss, för edens skull
som vi hava svurit dem.»
21. Och hövdingarna sade till dem att de skulle få leva; men de
måste bliva vedhuggare och vattenbärare åt hela menigheten,
såsom hövdingarna hade sagt till dem.
22. Och Josua kallade dem till sig och talade till dem och sade:
»Varför haven I bedragit oss och sagt: 'Vi bo mycket långt borta
från eder', fastän I bon mitt ibland oss?
23. Så varen I därför nu förbannade; I skolen aldrig upphöra att
vara trälar, vedhuggare och vattenbärare vid min Guds hus.»
24. De svarade Josua och sade: »Det hade blivit berättat för dina
tjänare huru HERREN, din Gud, hade tillsagt sin tjänare Mose att
han ville giva eder hela detta land och förgöra alla landets
inbyggare för eder; därför fruktade vi storligen för våra liv,
när I kommen, och så gjorde vi detta.
25. Och se, nu äro vi i din hand. Vad dig synes gott och rätt att
göra med oss, det må du göra.»
26. Och han gjorde så med dem; han friade dem från Israels barns
hand, så att de icke dräpte dem;
27. men tillika bestämde Josua på den dagen att de skulle bliva
vedhuggare och vattenbärare och vid HERRENS altare -- såsom de
äro ännu i dag -- på den plats som han skulle utvälja.
*06/10 Josua, 10 Kapitlet
Josua, 10 Kapitlet

Segern vid Gibeon över fem konungar.
Erövringen av det sydliga Kanaan.

1. Då nu Adoni-Sedek, konungen i Jerusalem, hörde att Josua hade
intagit Ai och givit det till spillo, och att han hade gjort med
Ai och dess konung på samma sätt som han hade gjort med Jeriko
och dess konung, och att invånarna i Gibeon hade ingått fred med
Israel och fingo bo mitt ibland dem,
2. fruktade han och hans folk storligen, ty Gibeon var en stor
stad, såsom en av konungastäderna, ja, det var större än Ai, och
dess män voro alla tappra.
3. Och Adoni-Sedek, konungen i Jerusalem, sände till Hoham,
konungen i Hebron, till Piram, konungen i Jarmut, till Jafia,
konungen i Lakis, och till Debir, konungen i Eglon, och lät
säga:
4. »Kommen hitupp till mig och hjälpen mig, så att vi kunna slå
gibeoniterna, ty de hava ingått fred med Josua och Israels
barn.»
5. Så församlade sig då de fem amoreiska konungarna, konungen i
Jerusalem, konungen i Hebron, konungen i Jarmut, konungen i
Lakis, konungen i Eglon, och drogo ditupp med alla sina härar;
och de belägrade Gibeon och angrepo det.
6. Men gibeoniterna sände till Josua i lägret vid Gilgal och läto
säga: »Drag icke din hand från dina tjänare, utan kom hitupp
till oss med hast och undsätt oss och hjälp oss, ty konungarna
över amoréerna, som bo i bergsbygden, hava församlat sig mot
oss.»
7. Då drog Josua ditupp från Gilgal med allt sitt krigsfolk och
alla sina tappraste stridsmän.
8. Och HERREN sade till Josua: »Frukta icke för dem, ty jag har
givit dem i dina händer; ingen av dem skall kunna stå dig emot.»
9. Och Josua kom plötsligt över dem, ty han tågade hela natten,
sedan han hade brutit upp från Gilgal.
10. Och HERREN sände en sådan förvirring bland dem, när de fingo se
israeliterna, att dessa tillfogade dem ett stort nederlag vid
Gibeon; därefter förföljde de dem på vägen upp till Bet-Horon
och nedgjorde dem, och drevo dem ända till Aseka och Mackeda.
11. Och när de så, under sin flykt för Israel, hade kommit till den
sluttning som går ned från Bet-Horon, lät HERREN stora stenar
falla över dem från himmelen, hela vägen ända till Aseka, så att
de blevo dödade; de som dödades genom hagelstenarna voro till
och med flera än de som Israels barn dräpte med svärd.

12. Och Josua talade till HERREN på den dag då HERREN gav amoréerna
i Israels barns våld; han sade inför Israel:
»Du sol, stå stilla i Gibeon,
du måne, i Ajalons dal!»

13. Då stod solen stilla, och månen blev stående, till dess folket
hade tagit hämnd på sina fiender.

Detta finnes ju upptecknat i »Den redliges bok». Solen blev
stående mitt på himmelen nästan en hel dag och hastade icke att
gå ned.
14. Aldrig har någon dag, varken förr eller senare, varit lik denna,
i det att HERREN då lydde en mans ord; ty HERREN stridde för
Israel.

15. Och Josua med hela Israel vände tillbaka till lägret vid Gilgal.

16. Men de fem konungarna flydde och gömde sig i grottan vid
Mackeda.
17. Då blev det inberättat för Josua: »Man har funnit de fem
konungarna gömda i grottan till Mackeda.»
18. Josua sade: »Vältren stora stenar framför ingången till grottan,
och sätten dit folk för att bevaka den.
19. Men I andra, stannen icke, utan förföljen edra fiender, och
nedgören dem som bliva efter; låten dem icke komma in i sina
städer, ty HERREN, eder Gud har givit dem i eder hand.»

20. Då nu Josua och Israels barn hade tillfogat dem ett mycket stort
nederlag och nedgjort dem -- varvid dock några av dem lyckades
rädda sig och komma in i de befästa städerna --
21. vände allt folket välbehållet tillbaka till Josua i lägret vid
Mackeda, ty ingen vågade mer ens röra sin tunga mot någon av
Israels barn.
22. Då sade Josua: »Öppnen grottan och fören de fem konungarna till
mig, ut ur grottan.»
23. De gjorde så och förde de fem konungarna ut till honom ur
grottan: konungen i Jerusalem, konungen i Hebron, konungen i
Jarmut, konungen i Lakis, och konungen i Eglon.
24. När dessa konungar hade blivit förda ut till Josua, kallade
Josua till sig alla Israels män och sade till anförarna för
krigsfolket som hade dragit med honom: »Träden fram och sätt
edra fötter på dessa konungars halsar.» Och de trädde fram och
satte sina fötter på deras halsar.
25. Sedan sade Josua till dem: »Frukten icke och varen icke
försagda, utan varen frimodiga och oförfärade, ty så skall
HERREN göra med alla sina fiender som I kommen i strid med.»
26. Därefter lät Josua slå dem till döds och hänga upp dem på fem
pålar; och de fingo på pålarna ända till aftonen.
27. Men vid solnedgången togos de på Josuas befallning ned från
pålarna och kastades in i grottan där de hade varit gömda; och
framför ingången till grottan lade man stora stenar, som ligga
kvar där ännu i denna dag.
28. Och Josua intog Mackeda på den dagen och slog dess invånare och
dess konung med svärdsegg; han gav det till spillo med alla dem
som voro därinne och lät ingen slippa undan. Och han gjorde med
konungen i Mackeda på samma sätt som han hade gjort med konungen
i Jeriko.
29. Därefter drog Josua med hela Israel från Mackeda till Libna och
belägrade Libna.
30. Och HERREN gav också det och dess konung i Israels hand; och de
slogo dess invånare med svärdsegg, alla dem som voro därinne,
och läto ingen därinne slippa undan. Och han gjorde med dess
konung på samma sätt som han hade gjort med konungen i Jeriko.
31. Sedan drog Josua med hela Israel från Libna till Lakis och
belägrade och angrep det.
32. Och HERREN gav Lakis i Israels hand, så att de intogo det på
andra dagen; och de slogo dess invånare med svärdsegg, alla dem
som voro därinne -- alldeles såsom de hade gjort med Libna.
33. Då drog Horam, konungen i Geser, upp för att hjälpa Lakis; men
Josua slog honom och hans folk och lät ingen av dem slippa
undan.
34. Och från Lakis drog Josua med hela Israel till Eglon, och de
belägrade och angrepo det.
35. Och de intogo det samma dag och slogo dess invånare med
svärdsegg, och han gav på den dagen till spillo alla dem som
voro därinne -- alldeles såsom han hade gjort med Lakis.
36. Sedan drog Josua med hela Israel från Eglon upp till Hebron och
belägrade det.
37. Och de intogo det och slogo dess invånare och dess konung med
svärdsegg, så ock alla dess lydstäder och alla dem som voro
därinne, och han lät ingen slippa undan -- alldeles såsom han
hade gjort med Eglon. Han gav det till spillo med alla dem som
voro därinne.
38. Därefter vände Josua med hela Israel tillbaka till Debir och
belägrade det.
39. Och han underkuvade det med dess konung och alla dess lydstäder,
och de slogo deras invånare med svärdsegg; de gåvo till spillo
alla dem som voro därinne, och han lät ingen slippa undan. Han
gjorde med Debir och dess konung på samma sätt som han hade
gjort med Hebron, och såsom han hade gjort med Libna och dess
konung.
40. Så intog Josua hela landet, Bergsbygden, Sydlandet, Låglandet
och Bergssluttningarna, och slog alla konungar där och lät ingen
slippa undan; han gav till spillo allt vad andra hade, såsom
HERREN, Israels Gud, hade bjudit.
41. Josua intog allt som fanns mellan Kades-Barnea och Gasa, så ock
hela landet Gosen ända till Gibeon.
42. Alla dessa konungar och deras land underkuvade Josua på en gång,
ty HERREN, Israels Gud, stridde för Israel.
43. Därefter vände Josua med hela Israel tillbaka till lägret vid
Gilgal.
*06/11 Josua, 11 Kapitlet
Josua, 11 Kapitlet

Det nordliga Kanaan intaget. Återblick
på de gjorda erövringarna.

1. Då nu Jabin, konungen i Hasor, hörde detta, sände han bud till
Jobab, konungen i Madon, och till konungen i Simron och konungen
i Aksaf
2. och till de konungar som bodde norrut, i Bergsbygden och på
Hedmarken, söder om Kinarot, och i Låglandet, så ock i
Nafot-Dor, västerut,
3. vidare till kananéerna österut och västerut och till amoréerna,
hetiterna, perisséerna och jebuséerna i Bergsbygden, så och till
hivéerna nedanför Hermon, i Mispalandet.
4. Dessa drogo nu ut med alla sina härar, en folkskara så talrik
som sanden på havets strand, jämte hästar och vagnar i stor
myckenhet.
5. Alla dessa konungar rotade sig samman; och de kommo och lägrade
sig tillhopa vid Meroms vatten, för att strida mot Israel.
6. Men HERREN sade till Josua: »Frukta icke för dem, ty i morgon
vid denna tid vill jag själv giva dem allasammans slagna i
Israels våld. På deras hästar skall du avskära fotsenorna, och
deras vagnar skall du bränna upp i eld.»

7. Och Josua kom med allt sitt krigsfolk plötsligt över dem vid
Meroms vatten och anföll dem.
8. Och HERREN gav dem i Israels hand, och de slogo dem och
förföljde dem ända till Stora Sidon, till Misrefot-Maim och till
Mispedalen, österut; de slogo dem och läto ingen slippa undan.
9. Och Josua gjorde med dem såsom HERREN hade befallt honom: på
deras hästar lät han avskära fotsenorna, och deras vagnar lät
han bränna upp i eld.
10. Därefter, vid samma tid, vände Josua tillbaka och intog Hasor
och slog dess konung med svärd; ty Hasor var fordom huvudstaden
för alla dessa riken.
11. Alla de som voro därinne blevo slagna med svärdsegg och givna
till spillo, så att intet som anda hade lämnades kvar; och
själva Hasor brände han upp i eld.
12. Likaledes underkuvade Josua alla de andra konungastäderna med
alla deras konungar, och han slog deras invånare med svärdsegg
och gav dem till spillo, såsom HERRENS tjänare Mose hade bjudit.
13. Dock brände Israel icke upp någon av de städer som lågo på
höjder, utom Hasor allena, ty det uppbrändes av Josua.
14. Och allt rovet från dessa städer, så ock boskapen, togo Israels
barn såsom sitt byte; men alla människor i dem slogo de med
svärdsegg, till dess att de hade förgjort dem; de läto intet som
anda hade bliva kvar.
15. Såsom HERREN hade bjudit sin tjänare Mose, så hade Mose bjudit
Josua, och så gjorde Josua; han underlät icke något av allt det
som HERREN hade bjudit Mose.
16. Så intog Josua hela detta land: Bergsbygden, hela Sydlandet och
hela landet Gosen, Låglandet och Hedmarken, så ock Israels
bergsbygd och dess lågland,
17. landet från Halakberget, som höjer sig mot Seir, ända till
Baal-Gad i Libanonsdalen nedanför berget Hermon; och alla
konungar där tog han till fånga och slog dem till döds.
18. I lång tid förde Josua krig mot alla dessa konungar.
19. Om man undantager de hivéer som bodde i Gibeon, fanns ingen stad
som ingick fred med Israels barn, utan dessa intogo dem alla med
strid.
20. Ty från HERREN kom det att de förstockade sina hjärtan och
mötte Israel med krig, för att de skulle givas till spillo, och
för att nåd icke skulle vederfaras dem; i stället skulle de
förgöras, såsom HERREN hade bjudit Mose.
21. Under denna tid drog Josua åstad och utrotade anakiterna i
Bergsbygden, i Hebron, Debir och Anab, i hela Juda bergsbygd och
i hela Israels bergsbygd; Josua gav dem med deras städer till
spillo.
22. I Israels barns land lämnades inga anakiter kvar; allenast i
Gasa, Gat och Asdod blevo några kvar.
23. Så intog Josua hela landet, alldeles såsom HERREN hade lovat
Mose; och Josua gav det till arvedel åt Israel, efter deras
avdelningar och stammar. Och landet hade nu ro från krig.
*06/12 Josua, 12 Kapitlet
Josua, 12 Kapitlet

De besegrade konungarna uppräknas.

1. Dessa voro de konungar i landet, som Israels barn slogo, och
vilkas land de togo i besittning på andra sidan Jordan, på östra
sidan, landet från bäcken Arnon ända till berget Hermon, så ock
hela Hedmarken på östra sidan:
2. Sihon, amoréernas konung, som bodde i Hesbon och rådde över
landet Aroer vid bäcken Arnons strand och från dalens mitt, samt
över ena hälften av Gilead ända till bäcken Jabbok, som är
Ammons barns gräns,
3. ävensom över Hedmarken ända upp till Kinarotsjön, på östra
sidan, och ända ned till Hedmarkshavet, Salthavet, på östra
sidan, åt Bet-Hajesimot till, och längre söderut till trakten
nedanför Pisgas sluttningar.
4. Vidare intogo de Ogs område, konungens i Basan, vilken var en av
de sista rafaéerna och bodde i Astarot och Edrei.
5. Han rådde över Hermons bergsbygd och över Salka och hela Basan
ända till gesuréernas och maakatéernas område, så ock över andra
hälften av Gilead, till Sihons område, konungens i Hesbon.
6. HERRENS tjänare Mose och Israels barn hade slagit dessa; och
HERRENS tjänare Mose hade givit landet till besittning åt
rubeniterna, gaditerna och ena hälften av Manasse stam.
7. Och följande voro de konungar i landet, som Josua och Israels
barn slogo på andra sidan Jordan, på västra sidan, från Baal-Gad
i Libanonsdalen ända till Halakberget, som höjer sig mot Seir.
(Josua gav sedan landet till besittning åt Israels stammar,
efter deras avdelningar,
8. såväl Bergsbygden, Låglandet, Hedmarken och Bergssluttningarna
som ock Öknen och Sydlandet, hetiternas, amoréernas,
kananéernas, perisséernas, hivéernas och jebuséernas land.)
9. De voro: konungen i Jeriko en, konungen i Ai, som ligger bredvid
Betel, en,
10. konungen i Jerusalem en, konungen i Hebron en,
11. konungen i Jarmut en, konungen i Lakis en,
12. konungen i Eglon en, konungen i Geser en,
13. konungen i Debir en, konungen i Geder en,
14. konungen i Horma en, konungen i Arad en,
15. konungen i Libna en, konungen i Adullam en,
16. konungen i Mackeda en, konungen i Betel en,
17. konungen i Tappua en, konungen i Hefer en,
18. konungen i Afek en, konungen i Lassaron en,
19. konungen i Madon en, konungen i Hasor en,
20. konungen i Simron-Meron en, konungen i Aksaf en,
21. konungen i Taanak en, konungen i Megiddo en,
22. konungen i Kedes en, konungen i Jokneam vid Karmel en,
23. konungen över Dor i Nafat-Dor en, konungen över Goim vid Gilgal
en,
24. konungen i Tirsa en -- tillsammans trettioen konungar.
*06/13 Josua, 13 Kapitlet
Josua, 13 Kapitlet

Herrens befallning till Josua att
fördela landet. Rubens och Gads stammars
och halva Manasse stams områden öster om
Jordan.

1. Då nu Josua var gammal och kommen till hög ålder, sade HERREN
till honom: »Du är gammal och kommen till hög ålder, men ännu
återstår av landet en mycket stor del som skall intagas.
2. Detta är nämligen vad som återstår av landet: alla filistéernas
kretsar och hela gesuréernas land.
3. Ty allt som finnes mellan Sihor, öster om Egypten, och Ekrons
område norrut räknas till Kananéernas land, nämligen vad
filistéernas fem hövdingar innehava -- den i Gasa, den i Asdod,
den i Askelon, den i Gat och den i Ekron -- så ock avéernas
område,
4. hela kananéernas land söderut, vidare Meara, som tillhör
sidonierna, ända till Afek, ända till amoréernas område.
5. och gebaléernas land samt hela Libanonstrakten österut, från
Baal-Gad, nedanför berget Hermon, ända dit där vägen går till
Hamat --
6. alla inbyggarna i bergsbygden, från Libanon ända till
Misrefot-Maim, alla sidonier: dessa skall jag själv fördriva för
Israels barn. Men fördela du genom lottkastning landet åt Israel
till arvedel, såsom jag har bjudit dig.
7. Ja, redan nu må du utskifta detta land till arvedel åt de nio
stammarna och åt ena hälften av Manasse stam.»
8. Jämte Manasse hade ock rubeniterna och gaditerna fått sin
arvedel, den som Mose gav dem på andra sidan Jordan, på östra
sidan, just såsom HERRENS tjänare Mose gav den åt dem:
9. landet från Aroer, vid bäcken Arnons strand, och från staden i
dalens mitt, så ock hela Medebaslätten ända till Dibon,
10. jämte alla övriga städer som hade tillhört Sihon, amoréernas
konung, vilken regerade i Hesbon, ända till Ammons barns område,
11. vidare Gilead och gesuréernas och maakatéernas område och hela
Hermons bergsbygd och hela Basan ända till Salka,
12. hela Ogs rike i Basan, hans som regerade i Astarot och Edrei,
och som levde kvar såsom en av de sista rafaéerna, sedan Mose
hade slagit och fördrivit dem.
13. Dock fördrevo Israels barn icke gesuréerna och maakatéerna;
därför bodde ock gesuréer och maakatéer kvar bland Israels folk,
såsom de göra ännu i dag.
14. (Men åt Levi stam gav han icke någon arvedel. HERRENS, Israels
Guds, eldsoffer äro hans arvedel, såsom han har sagt honom.)
15. Mose gav alltså land åt Rubens barns stam, efter deras släkter.
16. De fingo området från Aroer, vid bäcken Arnons strand, och från
staden i dalens mitt, så ock hela slätten vid Medeba,
17. Hesbon med alla dess lydstäder på slätten, Dibon, Bamot-Baal,
Bet-Baal-Meon,
18. Jahas, Kedemot, Mefaat,
19. Kirjataim, Sibma, Seret-Hassahar på Dalberget,
20. Bet-Peor samt Pisgas sluttningar och Bet-Hajesimot,
21. alla städerna på slätten, hela Sihons rike, amoréernas konungs,
hans som regerade i Hesbon, och som hade blivit slagen av Mose
jämte de midjanitiska hövdingarna Evi, Rekem, Sur, Hur och Reba,
Sihons lydfurstar, som bodde där i landet.
22. Bileam, Beors son, spåmannen, dräptes ock av Israels barn med
svärd, jämte andra som då blevo slagna av dem.
23. Och gränsen för Rubens barn var Jordan; den utgjorde gränsen.
Detta är Rubens barns arvedel, efter deras släkter, städerna med
sina byar.
24. Likaledes gav Mose land åt Gads stam, åt Gads barn, efter deras
släkter.
25. De fingo till sitt område Jaeser och alla städer i Gilead och
hälften av Ammons barns land, ända till det Aroer som ligger
gent emot Rabba,
26. vidare landet från Hesbon ända till Ramat-Hammispe och Betonim,
och från Mahanaim ända till Lidebirs område,
27. samt i dalen: Bet-Haram, Bet-Nimra, Suckot och Safon, det övriga
av Sihons rike, konungens i Hesbon, intill Jordan, som utgjorde
gränsen, upp till ändan av Kinneretsjön, landet på andra sidan
Jordan, på östra sidan.
28. Detta är Gads barns arvedel, efter deras släkter, städerna med
sina byar.
29. Och Mose gav också land åt ena hälften av Manasse stam, så
att denna hälft av Manasse barns stam fick land, efter sina
släkter.
30. Deras område utgjordes av landet från Mahanaim, av hela Basan,
hela Ogs rike, konungens i Basan, med alla Jairs byar i Basan,
sextio städer,
31. alltså ock av halva Gilead jämte Astarot och Edrei, Ogs
huvudstäder i Basan; detta gavs åt Makirs, Manasses sons, barn,
nämligen åt ena hälften av Makirs barn, efter deras släkter.
32. Dessa voro de arvslotter som Mose utskiftade på Moabs hedar, på
andra sidan Jordan mitt emot Jeriko, på östra sidan.
33. Men åt Levi stam gav Mose icke någon arvedel. HERREN, Israels
Gud, är deras arvedel, såsom han har sagt dem.
*06/14 Josua, 14 Kapitlet
Josua, 14 Kapitlet

Västjordanlandets fördelning. Kalebs
arvedel.

1. Och dessa äro de arvslotter som Israels barn fingo i Kanaans
land, de som prästen Eleasar och Josua, Nuns son, och
huvudmännen för familjerna inom Israels barns stammar utskiftade
åt dem,
2. nämligen genom lottkastning om vars och ens arvedel, såsom
HERREN hade bjudit genom Mose angående de nio stammarna och den
ena halva stammen.
3. Ty de två övriga stammarna och den andra halva stammen hade av
Mose fått sin arvedel på andra sidan Jordan, men leviterna hade
han icke givit någon arvedel bland dem.
4. Ty Josefs barn utgjorde två stammar, Manasse och Efraim; och åt
leviterna gav man icke någon särskild del av landet, utan
allenast några städer att bo i, med tillhörande utmarker för
deras boskap och deras övriga egendom.
5. Såsom HERREN hade bjudit Mose, så gjorde Israels barn, när de
utskiftade landet
6. Men Juda barn trädde fram inför Josua i Gilgal, och kenaséen
Kaleb, Jefunnes son, sade till honom: »Du vet själv vad HERREN
sade till gudsmannen Mose angående mig och dig i Kades-Barnea.
7. Jag var fyrtio år gammal, när HERRENS tjänare Mose sände mig
åstad från Kades-Barnea för att bespeja landet, och jag avgav
sedan min berättelse därom inför honom efter bästa förstånd.
8. Mina bröder, som hade varit däruppe med mig, gjorde folkets
hjärtan försagda, men jag efterföljde i allt HERREN, min Gud.
9. Då betygade Mose på den dagen med ed och sade: 'Sannerligen, det
land som din fot har beträtt skall vara din och dina barns
arvedel för evärdlig tid, därför att du i allt har efterföljt
HERREN, min Gud.'
10. Och se, nu har HERREN låtit mig leva, såsom han lovade, i
ytterligare fyrtiofem år, sedan HERREN talade så till Mose -- de
år Israel vandrade i öknen; se, jag är nu åttiofem år gammal.
11. Ännu i dag är jag lika stark som jag var den dag då Mose sände
mig åstad, ja, sådan min kraft då var, sådan är den ännu, vare
sig det gäller att strida eller att vara ledare och anförare.
12. Så giv mig nu denna bergsbygd om vilken HERREN talade på den
dagen. Du hörde ju själv då att anakiterna bo där, och att där
finnas stora befästa städer; måhända är HERREN med mig, så att
jag kan fördriva dem, såsom HERREN har lovat.»
13. Då välsignade Josua Kaleb, Jefunnes son, och gav honom Hebron
till arvedel.
14. Alltså fick då kenaséen Kaleb, Jefunnes son, Hebron till
arvedel, såsom det är ännu i dag, därför att han i allt hade
efterföljt HERREN, Israels Gud.
15. Men Hebron hette fordom Kirjat-Arba efter den störste mannen
bland anakiterna. Och landet hade nu ro från krig.
*06/15 Josua, 15 Kapitlet
Josua, 15 Kapitlet

Juda stams gränser och städer.

1. Juda barns stam fick, efter sina släkter, sin lott söderut
intill Edoms gräns, intill öknen Sin, längst ned i söder.
2. Och deras södra gräns begynte vid ändan av Salthavet, vid dess
sydligaste vik,
3. gick vidare söder om Skorpionhöjden och fram till Sin, drog sig
så upp söder om Kades-Barnea, gick därefter framom Hesron och
drog sig upp till Addar samt böjde sig sedan mot Karka.
4. Vidare gick den fram till Asmon och därifrån ut till Egyptens
bäck; sedan gick gränsen ut vid havet. »Detta», sade han, »skall
vara eder gräns i söder.»
5. Gränsen i öster var Salthavet ända till Jordans utlopp. Och
gränsen på norra sidan begynte vid den vik av detta hav, där
Jordan har sitt utlopp.
6. Därifrån drog sig gränsen upp mot Bet-Hogla och gick fram norr
om Bet-Haaraba; vidare drog sig gränsen upp till Bohans, Rubens
sons, sten.
7. Därefter drog sig gränsen upp till Debir från Akors dal i
nordlig riktning mot det Gilgal som ligger mitt emot
Adummimshöjden, söder om bäcken; sedan gick gränsen fram till
Semeskällans vatten och så ut till Rogelskällan.
8. Vidare drog sig gränsen uppåt Hinnoms sons dal, söder om Jebus'
höjd, det är Jerusalem; därefter drog sig gränsen upp till
toppen av det berg som ligger gent emot Hinnomsdalen, västerut,
i norra ändan av Refaimsdalen.
9. Och från toppen av detta berg drog sig gränsen fram till
Neftoavattnets källa och vidare till städerna i Efrons
bergsbygd; sedan drog sig gränsen till Baala, det är
Kirjat-Jearim.
10. Och från Baala böjde sig gränsen åt väster mot Seirs bergsbygd
och gick fram till Jearims bergshöjd, det är Kesalon, norr om
denna, och gick så ned till Bet-Semes och framom Timna.
11. Vidare gick gränsen till Ekrons höjd, norrut; därefter drog sig
gränsen till Sickeron, gick så framom berget Baala och därifrån
ut till Jabneel; sedan gick gränsen ut vid havet.
12. Och gränsen i väster följde Stora havet; det utgjorde gränsen.
Dessa voro Juda barns gränser runt omkring, efter deras släkter.
13. Men åt Kaleb, Jefunnes son, gavs, efter HERRENS befallning till
Josua, en särskild del bland Juda barn, nämligen Arbas, Anaks
faders, stad, det är Hebron.
14. Och Kaleb fördrev därifrån Anaks tre söner, Sesai, Ahiman och
Talmai, Anaks avkomlingar.
15. Därifrån drog han upp mot Debirs invånare. Men Debir hette
fordom Kirjat-Sefer.
16. Och Kaleb sade: »Åt den som angriper Kirjat-Sefer och intager
det vill jag giva min dotter Aksa till hustru.»
17. När då Otniel, son till Kenas, Kalebs broder, intog det, gav han
honom sin dotter Aksa till hustru.
18. Och när hon kom till honom, intalade hon honom att begära ett
stycke åkermark av hennes fader; och hon steg hastigt ned från
åsnan. Då sade Kaleb till henne: »Vad önskar du?»
19. Hon sade: »Giv mig en avskedsskänk; eftersom du har gift bort
mig till det torra Sydlandet, må du giva mig vattenkällor.» Då
gav han henne Illiotkällorna och Tatiotkällorna.
20. Detta var nu Juda barns stams arvedel, efter deras släkter.
21. Och de städer som lågo ytterst i Juda barns stam, mot Edoms
gräns, i Sydlandet, voro: Kabseel, Eder, Jagur,
22. Kina, Dimona, Adada,
23. Kedes, Hasor och Jitnan,
24. Sif, Telem, Bealot,
25. Hasor-Hadatta, Keriot, Hesron, det är Hasor,
26. Amam, Sema, Molada,
27. Hasar-Gadda, Hesmon, Bet-Pelet,
28. Hasar-Sual, Beer-Seba och Bisjotja,
29. Baala, Ijim, Esem,
30. Eltolad, Kesil, Horma,
31. Siklag, Madmanna, Sansanna,
32. Lebaot, Silhim, Ain och Rimmon -- tillsammans tjugunio städer
med sina byar.
33. I Låglandet: Estaol, Sorga, Asna,
34. Sanoa och En-Gannim, Tappua och Enam,
35. Jarmut och Adullam, Soko och Aseka,
36. Saaraim, Aditaim, Gedera och Gederotaim -- fjorton städer med
sina byar;
37. Senan, Hadasa, Migdal-Gad,
38. Dilean, Mispe, Jokteel,
39. Lakis, Boskat, Eglon,
40. Kabbon, Lamas, Kitlis,
41. Gederot, Bet-Dagon, Naama och Mackeda -- sexton städer med sina
byar;
42. Libna, Eter, Asan,
43. Jifta, Asna, Nesib,
44. Kegila, Aksib och Maresa -- nio städer med sina byar;
45. Ekron med underlydande städer och byar;
46. från Ekron till havet allt vad som ligger på sidan om Asdod samt
dithörande byar;
47. vidare Asdod med underlydande städer och byar, Gasa med
underlydande städer och byar ända till Egyptens bäck och fram
till Stora havet, som utgjorde gränsen.
48. Och i Bergsbygden: Samir, Jattir, Soko,
49. Danna, Kirjat-Sanna, det är Debir,
50. Anab, Estemo, Anim,
51. Gosen, Holon och Gilo -- elva städer med sina byar;
52. Arab, Ruma, Esean,
53. Janum, Bet-Tappua, Afeka,
54. Humta, Kirjat-Arba, det är Hebron, och Sior -- nio städer med
sina byar;
55. Maon, Karmel, Sif, Juta,
56. Jisreel, Jokdeam och Sanoa,
57. Kain, Gibea och Timna -- tio städer med sina byar;
58. Halhul, Bet-Sur, Gedor,
59. Maarat, Bet-Anot och Eltekon -- sex städer med sina byar;
60. Kirjat-Baal, det är Kirjat-Jearim, och Rabba -- två städer med
sina byar;
61. I Öknen: Bet-Haaraba, Middin, Sekaka,
62. Nibsan, Ir-Hammela och En-Gedi -- sex städer med sina byar.
63. Men jebuséerna, som bodde i Jerusalem, kunde Juda barn icke
fördriva; därför bodde ock jebuséerna kvar bland Juda barn i
Jerusalem, såsom de göra ännu i dag.
*06/16 Josua, 16 Kapitlet
Josua, 16 Kapitlet

Josefs barns och särskilt Efraims barns
arvedel.

1. Och lotten föll ut för Josefs barn sålunda: Landet från Jordan
vid Jeriko till Jerikos vatten österut, öknen, som från Jeriko
höjer sig uppåt Bergsbygden mot Betel.
2. Och gränsen gick vidare från Betel till Lus och så fram till
arkiternas område, mot Atarot.
3. Därefter gick den västerut ned till jafletiternas område, ända
till Nedre Bet-Horons område och till Geser; sedan gick den ut
vid havet.
4. Detta fingo nu Josefs barn, Manasse och Efraim, till arvedel.
5. Efraims barn fingo, efter sina släkter, sina gränser sålunda:
Gränsen för deras arvedel i öster gick från Atrot-Addar ända
till Övre Bet-Horon.
6. Sedan gick gränsen ut vid havet. I norr var Mikmetat gräns.
Därifrån böjde sig gränsen österut till Taanat-Silo. Därefter
gick den fram där i öster till Janoa.
7. Från Janoa gick den ned till Atarot och Naara, träffade så
Jeriko och gick ut vid Jordan.
8. Från Tappua gick gränsen västerut till Kanabäcken och gick sedan
ut vid havet. Detta var Efraims barns stams arvedel, efter deras
släkter.
9. Dit hörde ock de städer som avsöndrades åt Efraims barn inom
Manasse barns arvedel, alla dessa städer med sina byar.
10. Men de fördrevo icke kananéerna som bodde i Geser; därför bodde
ock kananéerna kvar bland Efraims barn, såsom de göra ännu i
dag, men de blevo arbetspliktiga tjänare under dem.
*06/17 Josua, 17 Kapitlet
Josua, 17 Kapitlet

Manasse arvedel väster om Jordan.

1. Och Manasse stam fick sin lott sålunda, ty han var Josefs
förstfödde: Makir, Manasses förstfödde, Gileads fader, fick
Gilead och Basan, ty han var en stridsman.
2. Manasses övriga barn fingo ock land, efter sina släkter:
Abiesers barn, Heleks barn, Asriels barn, Sikems barn, Hefers
barn, och Semidas barn. Dessa voro Manasses, Josefs sons,
manliga avkomlingar, efter deras släkter.
3. Men Selofhad, son till Hefer, son till Gilead, son till Makir,
son till Manasse, hade inga söner, utan allenast döttrar; och
hans döttrar hette Mahela, Noa, Hogla, Milka och Tirsa.
4. Dessa trädde fram inför prästen Eleasar och Josua, Nuns son, och
stamhövdingarna och sade: »HERREN bjöd Mose att giva oss en
arvedel bland våra bröder.» Då gav man dem, efter HERRENS
befallning, en arvedel bland deras faders bröder.
5. Alltså blevo de lotter som tillföllo Manasse tio -- förutom
Gileads land och Basan på andra sidan Jordan --
6. eftersom Manasses döttrar fingo en arvedel bland hans söner. Men
Gileads land hade Manasses övriga barn fått.
7. Och Manasse fick sin gräns bestämd sålunda: Den gick från Aser
till Mikmetat, som ligger gent emot Sikem; därefter gick gränsen
åt höger, till En-Tappuas inbyggare.
8. (Tappuas land tillföll nämligen Manasse, men själva Tappua,
inemot Manasse gräns, tillföll Efraims barn.)
9. Och gränsen gick vidare ned till Kanabäcken, söder om bäcken;
men städerna där tillföllo Efraim, fastän de lågo bland Manasse
städer. Manasse gräns gick vidare norr om bäcken och gick sedan
ut vid havet.
10. Det som låg söder om den tillföll Efraim, men det som låg norr
om den tillföll Manasse, och deras gräns var havet; och i norr
nådde de till Aser och i öster till Isaskar.
11. Och inom Isaskar och Aser fick Manasse Bet-Sean med underlydande
orter, Jibleam med underlydande orter, invånarna i Dor och
underlydande orter, invånarna i En-Dor och underlydande orter,
invånarna i Taanak och underlydande orter, invånarna i Megiddo
och underlydande orter, de tre höjdernas land.
12. Men Manasse barn kunde icke intaga dessa städer, utan kananéerna
förmådde hålla sig kvar där i landet.
13. När sedan Israels barn blevo de starkare, gjorde de kananéerna
arbetspliktiga under sig; de fördrevo dem icke heller då.
14. Och Josefs barn talade till Josua och sade: »Varför har du givit
oss till arvedel allenast en lott och ett skifte, fastän vi äro
ett talrikt folk, då ju HERREN hitintills har välsignat oss?»
15. Då svarade Josua dem: »Om du är ett för talrikt folk, så drag
upp till skogsbygden och röj dig där mark i perisséernas och
rafaéernas land, eftersom Efraims bergsbygd är dig för trång.»
16. Men Josefs barn sade: »I bergsbygden finnes icke rum nog för
oss; och de kananéer som bo i dalbygden hava allasammans
stridsvagnar av järn, både de som bo i Bet-Sean och underlydande
orter och de som bo i Jisreels dal.»
17. Josua sade till Josefs hus, till Efraim och Manasse: »Du är ett
talrikt folk och har stor kraft, därför skall du icke hava
allenast en lott;
18. utan du skall få en bergsbygd, som ju ock är en skogsbygd, men
som du skall röja upp, så att till och med utkanterna därav
skola tillhöra dig. Ty du måste fördriva kananéerna, eftersom de
hava stridsvagnar av järn och äro så starka.»
*06/18 Josua, 18 Kapitlet
Josua, 18 Kapitlet

Uppenbarelsetältet i Silo. Anordningar
till fördelning av landområden åt de sju
stammar som ännu ej hade fått någon
arvedel. Benjamins stams arvedel.

1. Och Israels barns hela menighet församlade sig i Silo och
uppsatte där uppenbarelsetältet, då nu landet var dem
underdånigt.
2. Men ännu återstodo av Israels barn sju stammar som icke hade
fått sin arvedel sig tillskiftad.
3. Därför sade Josua till Israels barn: »Huru länge viljen I
försumma att gå åstad och taga i besittning det land som HERREN,
edra fäders Gud, har givit eder?
4. Utsen åt eder tre män för var stam, så skall jag sända dem
åstad, för att de må stå upp och draga omkring i landet och
sätta upp en beskrivning däröver, efter som vars och ens arvedel
skall bliva, och så komma tillbaka till mig.
5. De skola nämligen uppdela det åt sig i sju delar, varvid Juda
skall förbliva vid sitt område i söder och Josefs hus förbliva
vid sitt område i norr.
6. Och sedan skolen I sätta upp beskrivningen över landet, efter
dessa sju delar, och bära den hit till mig, så vill jag kasta
lott för eder här inför HERREN, vår Gud.
7. Ty leviterna få ingen särskild del bland eder, utan HERRENS
prästadöme är deras arvedel; och Gad och Ruben och ena hälften
av Manasse stam hava redan fått sin arvedel på andra sidan
Jordan, på östra sidan, den arvedel som HERRENS tjänare Mose gav
dem.»
8. Och männen stodo upp och gingo åstad; och när de gingo åstad
bjöd Josua dem att de skulle sätta upp en beskrivning över
landet, i det han sade: »Gån åstad och dragen omkring i landet
och sätten upp en beskrivning däröver, och vänden sedan tillbaka
till mig, så vill jag kasta lott för eder här inför HERREN i
Silo.»
9. Så gingo då männen åstad och drogo genom landet och satte upp en
beskrivning över det, efter dess sju delar, med dess städer, och
kommo så tillbaka till Josua i lägret vid Silo.
10. Sedan kastade Josua lott för dem i Silo inför HERREN, och Josua
utskiftade där landet åt Israels barn, efter deras avdelningar.
11. Då nu lotten drogs för Benjamins barns stam, efter deras
släkter, föll den ut så, att det område som lotten gav dem låg
mellan Juda barns och Josefs barns områden.
12. Deras gräns på norra sidan begynte vid Jordan, och gränsen drog
sig så upp mot Jerikos höjd i norr och uppåt bergsbygden
västerut och gick så ut i öknen vid Bet-Aven.
13. Därifrån gick gränsen fram till Lus, till höjden söder om Lus,
det är Betel; sedan gick gränsen ned till Atrot-Addar över
berget söder om Nedre Bet-Horon.
14. Och gränsen drog sig vidare framåt och böjde sig på västra sidan
söderut från berget som ligger gent emot Bet-Horon, söder därom,
och gick så ut till Kirjat-Baal, det är staden Kirjat-Jearim
inom Juda barns område. Detta var västra sidan.
15. Och södra sidan begynte vid ändan av Kirjat-Jearims område, och
gränsen gick så åt väster fram till Neftoavattnets källa.
16. Sedan gick gränsen ned till ändan av det berg som ligger gent
emot Hinnoms sons dal, norrut i Refaimsdalen, och därefter ned i
Hinnomsdalen, på södra sidan om Jebus' höjd, och gick så ned
till Rogelskällan.
17. Därefter drog den sig norrut och gick fram till Semeskällan och
vidare till Gelilot, som ligger mitt emot Adummimshöjden, och
gick så ned till Bohans, Rubens sons, sten.
18. Vidare gick den fram till den höjd som ligger framför Hedmarken,
norrut, och så ned till Hedmarken.
19. Sedan gick gränsen fram till Bet-Hoglas höjd, norrut, och så
gick gränsen ut till Salthavets norra vik, vid Jordans södra
ända. Detta var södra gränsen.
20. Men på östra sidan var Jordan gränsen. Detta var Benjamins barns
arvedel med dess gränser runt omkring, efter deras släkter.
21. Och de städer som tillföllo Benjamins barns stam, efter deras
släkter, voro: Jeriko, Bet-Hogla, Emek-Kesis,
22. Bet-Haaraba, Semaraim, Betel,
23. Avim, Para, Ofra,
24. Kefar-Haammoni, Ofni och Geba -- tolv städer med sina byar;
25. Gibeon, Rama, Beerot,
26. Mispe, Kefira, Mosa,
27. Rekem, Jirpeel, Tarala,
28. Sela, Elef, Jebus, det är Jerusalem, Gibeat och Kirjat --
fjorton städer med sina byar. Detta var nu Benjamins barns
arvedel, efter deras släkter.
*06/19 Josua, 19 Kapitlet
Josua, 19 Kapitlet

Simeons, Sebulons, Isaskars, Asers,
Naftalis och Dans stammars arvslotter.
Josuas särskilda arvedel.

1. Och den andra lotten föll ut för Simeon, för Simeons barns stam,
efter deras släkter; och de fingo sin arvedel inom Juda barns
arvedel.
2. De fingo inom dessas arvedel Beer-Seba, Seba, Molada,
3. Hasar-Sual, Bala, Esem,
4. Eltolad, Betul, Horma,
5. Siklag, Bet-Hammarkabot, Hasar-Susa,
6. Bet-Lebaot och Saruhen -- tretton städer med deras byar;
7. Ain, Rimmon, Eter och Asan -- fyra städer med deras byar;
8. därtill alla de byar som lågo runt omkring dessa städer, ända
till Baalat-Beer, det sydliga Rama. Detta var Simeons barns
arvedel, efter deras släkter.
9. Ur Juda barns skifte fingo Simeons barn sin arvedel, ty Juda
barns lott var för stor för dem; därför fingo Simeons barn sin
arvedel inom deras arvedel.
10. Den tredje lotten drogs ut för Sebulons barn, efter deras
släkter; och gränsen för deras arvedel gick ända till Sarid.
11. Därifrån drog sig deras gräns västerut uppåt till Mareala och
träffade Dabbeset och träffade vidare dalen som ligger gent emot
Jokneam.
12. På andra sidan från Sarid, österut mot solens uppgång, vände den
sig åt Kislot-Tabors område och gick vidare till Dobrat och upp
till Jafia.
13. Därifrån gick den fram österut mot solens uppgång till Gat-Hefer
och Et-Kasin och vidare till det Rimmon som sträcker sig till
Nea.
14. Härförbi böjde sig gränsen i norr till Hannaton och gick så ut
vid Jifta-Els dal.
15. Och den omfattade Kattat, Nahalal, Simron, Jidala och Bet-Lehem
-- tolv städer med deras byar.
16. Detta var Sebulons barns arvedel, efter deras släkter, de nämnda
städerna med sina byar.
17. För Isaskar föll den fjärde lotten ut, för Isaskars barn, efter
deras släkter.
18. Och deras gräns omfattade Jisreel, Kesullot, Sunem,
19. Hafaraim, Sion, Anaharat,
20. Rabbit, Kisjon, Ebes,
21. Remet, En-Gannim, En-Hadda och Bet-Passes;
22. och gränsen träffade Tabor, Sahasuma och Bet-Semes; och deras
gräns gick ut vid Jordan -- sexton städer med deras byar.
23. Detta var Isaskars barns stams arvedel, efter deras släkter,
städerna med sina byar.
24. Den femte lotten föll ut för Asers barns stam, efter deras
släkter.
25. Och deras gräns omfattade Helkat, Hali, Beten, Aksaf,
26. Alammelek, Amead och Miseal; och vid havet träffade den Karmel
och Sihor-Libnat.
27. Därefter vände den sig åt öster till Bet-Dagon och träffade
Sebulon och Jifta-Els dal i norr, vidare Bet-Haemek och Negiel
och gick så ut till Kabul i norr.
28. Och den omfattade Ebron, Rehob, Hammon och Kana, ända upp till
Stora Sidon.
29. Och gränsen vände sig till Rama och gick fram till den befästa
staden Tyrus; sedan vände sig gränsen till Hosa och gick så ut
vid havet där landsträckan vid Aksib begynner.
30. Och den omfattade Umma, Afek och Rehob -- tjugutvå städer med
deras byar.
31. Detta var Asers barns stams arvedel, efter deras släkter, de
nämnda städerna med sina byar.
32. För Naftali barn föll den sjätte lotten ut, för Naftali barn,
efter deras släkter.
33. Och deras gräns gick från Helef, från terebinten i Saanannim
till Adami-Hannekeb och Jabneel, ända till Lackum, och gick så
ut vid Jordan.
34. Och gränsen vände sig västerut till Asnot-Tabor och gick vidare
därifrån till Huckok; den träffade Sebulon i söder, och Aser
träffade den i väster och Juda med Jordan i öster.
35. Och den omfattade de befästa städerna Siddim, Ser och Hammat,
Rackat och Kinneret,
36. Adama, Rama, Hasor,
37. Kedes, Edrei, En-Hasor,
38. Jireon och Migdal-El, Horem, Bet-Anat och Bet-Semes -- nitton
städer med deras byar.
39. Detta var Naftali barns stams arvedel efter deras släkter,
städerna med sina byar.
40. För Dans barns stam, efter deras släkter, föll den sjunde lotten
ut.
41. Och gränsen för deras arvedel omfattade Sorga, Estaol, Ir-Semes,
42. Saalabbin, Ajalon, Jitla,
43. Elon, Timna, Ekron,
44. Elteke, Gibbeton, Baalat,
45. Jehud, Bene-Berak, Gat-Rimmon,
46. Me-Hajarkon och Harackon, tillika med området framför Jafo.
47. (Men när sedan Dans barns område gick förlorat för dem, drogo
Dans barn upp och belägrade Lesem och intogo det och slogo dess
invånare med svärdsegg; och sedan de så hade tagit det i
besittning, bosatte de sig där och kallade Lesem för Dan, efter
Dans, sin faders, namn.)
48. Detta var Dans barns stams arvedel, efter deras släkter, de
nämnda städerna med sina byar.
49. När Israels barn så hade utskiftat landet efter dess gränser,
gåvo de åt Josua, Nuns son, en särskild arvedel ibland sig.
50. Efter HERRENS befallning gåvo de honom nämligen den stad som han
begärde, Timnat-Sera i Efraims bergsbygd; och han bebyggde
staden och bosatte sig där.
51. Dessa voro de arvslotter som prästen Eleasar och Josua, Nuns
son, och huvudmännen för familjerna inom Israels barns stammar
utskiftade genom lottkastning i Silo inför HERRENS ansikte, vid
ingången till uppenbarelsetältet. Så avslutade de nu
fördelningen av landet.
*06/20 Josua, 20 Kapitlet
Josua, 20 Kapitlet

De sex fristäderna.

1. Och HERREN talade till Josua och sade:
2. »Tala till Israels barn och säg: Utsen åt eder de fristäder om
vilka jag har talat till eder genom Mose,
3. de städer till vilka en dråpare som ouppsåtligen, utan vett och
vilja, har dödat någon må kunna fly; och I skolen hava dem såsom
tillflyktsorter undan blodshämnaren.
4. Och när någon flyr till en av dessa städer, skall han stanna vid
ingången till stadsporten och omtala sin sak för de äldste i den
staden; därefter må de taga honom in i staden till sig och giva
honom en plats där han får bo ibland dem.
5. Och om blodshämnaren förföljer honom, skola de icke överlämna
dråparen i hans hand, eftersom han utan vett och vilja har dödat
sin nästa, och utan att förut hava burit hat till honom.
6. Och han skall stanna kvar där i staden, till dess han har stått
till rätta inför menigheten, och till dess den dåvarande
översteprästen har dött; sedan må dråparen vända tillbaka och
komma till sin stad från vilken han har flytt.»
7. Så helgade de då därtill Kedes i Galileen, i Naftali bergsbygd,
Sikem i Efraims bergsbygd och Kirjat-Arba, det är Hebron, i Juda
bergsbygd.
8. Och på andra sidan Jordan mitt emot Jeriko, på östra sidan,
utsågo de därtill inom Rubens stam Beser i öknen på slätten,
inom Gads stam Ramot i Gilead, och inom Manasse stam Golan i
Basan.
9. Dessa voro de städer som för alla Israels barn, och för de
främlingar som bodde ibland dem, bestämdes att vara orter till
vilka var och en som ouppsåtligen hade dödat någon finge fly, så
att han skulle slippa dö för blodshämnarens hand, innan han hade
stått till rätta inför menigheten.
*06/21 Josua, 21 Kapitlet
Josua, 21 Kapitlet

Leviternas fyrtioåtta städer; bland dem
tretton präststäder.

1. Och huvudmännen för leviternas familjer trädde fram inför
prästen Eleasar och Josua, Nuns son, och huvudmännen för
familjerna inom Israels barns stammar
2. och talade till dem i Silo i Kanaans land, och sade: »HERREN
bjöd genom Mose att man skulle giva oss städer att bo i, med
tillhörande utmarker för vår boskap.»
3. Så gåvo då Israels barn, efter HERRES befallning, av sina
arvslotter åt leviterna följande städer med tillhörande
utmarker.
4. För kehatiternas släkter föll lotten ut så, att bland dessa
leviter prästen Arons söner genom lotten fingo ur Juda stam, ur
simeoniternas stam och ur Benjamins stam tretton städer.
5. Och Kehats övriga barn fingo genom lotten ur Efraims stams
släkter, ur Dans stam och ur ena hälften av Manasse stam tio
städer.
6. Gersons barn åter fingo genom lotten ur Isaskars stams släkter,
ur Asers stam, ur Naftali stam och ur andra hälften av Manasse
stam, i Basan, tretton städer.
7. Meraris barn fingo, efter sina släkter, ur Rubens stam, ur Gads
stam och ur Sebulons stam tolv städer.
8. Israels barn gåvo nu åt leviterna dessa städer med tillhörande
utmarker, genom lottkastning, såsom HERREN hade bjudit genom
Mose.
9. Ur Juda barns stam och ur Simeons barns stam gav man följande
här namngivna städer:
10. Bland kehatiternas släkter bland Levi barn fingo Arons söner
följande, ty dem träffade lotten först:
11. Man gav dem Arbas, Anoks faders, stad, det är Hebron, i Juda
bergsbygd, med dess utmarker runt omkring.
12. Men åkerjorden och byarna som hörde till staden gav man till
besittning åt Kaleb, Jefunnes son.
13. Åt prästen Arons söner gav man alltså dråparfristaden Hebron med
dess utmarker, vidare Libna med dess utmarker,
14. Jattir med dess utmarker, Estemoa med dess utmarker,
15. Holon med dess utmarker, Debir med dess utmarker,
16. Ain med dess utmarker, Jutta med dess utmarker och Bet-Semes med
dess utmarker -- nio städer ur dessa två stammar;
17. och ur Benjamins stam Gibeon med dess utmarker, Geba med dess
utmarker,
18. Anatot med dess utmarker och Almon med dess utmarker -- fyra
städer.
19. De städer som Arons söner, prästerna, fingo utgjorde alltså
tillsammans tretton städer, med tillhörande utmarker.
20. Och Kehats barns släkter av leviterna, nämligen de övriga Kehats
barn, fingo ur Efraims stam följande städer, som lotten bestämde
åt dem:
21. Man gav dem dråparfristaden Sikem med dess utmarker i Efraims
bergsbygd, Geser med dess utmarker,
22. Kibsaim med dess utmarker och Bet-Horon med dess utmarker --
fyra städer;
23. och ur Dans stam Elteke med dess utmarker, Gibbeton med dess
utmarker,
24. Ajalon med dess utmarker och Gat-Rimmon med dess utmarker --
fyra städer;
25. och ur ena hälften av Manasse stam Taanak med dess utmarker och
Gat-Rimmon med dess utmarker -- två städer.
26. De städer som de övriga Kehats barns släkter fingo utgjorde
alltså tillsammans tio, med tillhörande utmarker.
27. Bland leviternas släkter fingo vidare Gersons barn ur ena
hälften av Manasse stam dråparfristaden Golan i Basan med dess
utmarker och Beestera med dess utmarker -- två städer;
28. och ur Isaskars stam Kisjon med dess utmarker, Dobrat med dess
utmarker,
29. Jarmut med dess utmarker och En-Gannim med dess utmarker -- fyra
städer;
30. och ur Asers stam Miseal med dess utmarker, Abdon med dess
utmarker,
31. Helkat med dess utmarker och Rehob med dess utmarker -- fyra
städer;
32. och ur Naftali stam dråparfristaden Kedes i Galileen med dess
utmarker, Hammot-Dor med dess utmarker och Kartan med dess
utmarker -- tre städer.
33. Gersoniternas städer, efter deras släkter, utgjorde alltså
tillsammans tretton städer, med tillhörande utmarker.
34. Och de övriga leviterna, Meraris barns släkter, fingo ur
Sebulons stam Jokneam med dess utmarker, Karta med dess
utmarker,
35. Dimna med dess utmarker och Nahalal med dess utmarker -- fyra
städer.
36. [1]
37. [1]
38. och ur Gads stam dråparfristaden Ramot i Gilead med dess
utmarker, Mahanaim med dess utmarker,
39. Hesbon med dess utmarker och Jaeser med dess utmarker --
tillsammans fyra städer.
40. De städer som dessa de övriga leviternas släkter, Meraris barn,
fingo på sin lott, efter sina släkter, utgjorde alltså
tillsammans tolv städer.
41. Tillsammans utgjorde levitstäderna inom Israels barns
besittningsområde fyrtioåtta städer med tillhörande utmarker.
42. Var och en av dessa städer skulle bestå av själva staden och
tillhörande utmarker runt omkring. Så var det med alla dessa
städer.
43. Så gav då HERREN åt Israel hela det land som han med ed hade
lovat giva åt deras fäder; och de togo det i besittning och
bosatte sig där.
44. Och HERREN lät dem hava ro på alla sidor, alldeles såsom han med
ed hade lovat deras fäder; och ingen av deras fiender kunde stå
dem emot, utan HERREN gav alla deras fiender i deras hand.
45. Intet uteblev av allt det goda som HERREN hade lovat Israels
hus; det gick allt i fullbordan.

[1] V. 36--37 se Gamla testamentets text i Ordförkl.
*06/22 Josua, 22 Kapitlet
Josua, 22 Kapitlet

Altaret vid Jordan.

1. Då kallade Josua till sig rubeniterna och gaditerna och ena
hälften av Manasse stam
2. och sade till dem: »I haven hållit allt vad HERRENS tjänare Mose
har bjudit eder; I haven ock lyssnat till mina ord, vadhelst jag
har befallt eder.
3. I haven under denna långa tid, ända till denna dag, icke
övergivit edra bröder, och I haven hållit vad HERRENS, eder
Guds, bud har befallt eder hålla.
4. Och nu har HERREN, eder Gud, låtit edra bröder komma till ro,
såsom han lovade dem; så vänden nu om och gån hem till edra
hyddor i det land I haven fått till besittning, det som HERRENS
tjänare Mose har givit eder på andra sidan Jordan.
5. Allenast mån I noga hålla och göra efter de bud och den lag som
HERRENS tjänare Mose har givit eder, så att I älsken HERREN,
eder Gud, och alltid vandren på hans vägar och iakttagen hans
bud och hållen eder till honom och tjänen honom av allt edert
hjärta och av all eder själ.»
6. Och Josua välsignade dem och lät dem gå, och så gingo de hem
till sina hyddor.
7. Ty åt ena hälften av Manasse stam hade Mose givit land i Basan,
och åt andra hälften hade Josua givit land jämte deras bröder på
andra sidan Jordan, på västra sidan. Då nu Josua lät dem gå hem
till sina hyddor, välsignade han dem
8. och sade till dem: »Vänden tillbaka till edra hyddor med de
stora skatter I haven fått, med boskap i stor myckenhet, med
silver, guld, koppar och järn och kläder i stor myckenhet;
skiften så med edra bröder bytet från edra fiender.»
9. Så vände då Rubens barn och Gads barn och ena hälften av Manasse
stam tillbaka, och gingo bort ifrån de övriga israeliterna, bort
ifrån Silo i Kanaans land, för att begiva sig till Gileads land,
det land de hade fått till besittning, och där de skulle hava
sina besittningar, efter HERRENS befallning genom Mose.
10. När så Rubens barn och Gads barn och ena hälften av Manasse stam
kommo till stenkretsarna vid Jordan i Kanaans land, byggde de
där ett altare vid Jordan, ett ansenligt altare.
11. Och de övriga israeliterna fingo höra sägas: »Se, Rubens barn
och Gads barn och ena hälften av Manasse stam hava byggt ett
altare mitt emot Kanaans land, i stenkretsarna vid Jordan, på
andra sidan om de övriga israeliternas område.»
12. När Israels barn hörde detta, församlade sig deras hela menighet
i Silo för att draga upp till strid mot dem.
13. Därefter sände Israels barn Pinehas till Rubens barn och Gads
barn och ena hälften av Manasse stam, i Gileads land, Pinehas,
prästen Eleasars son,
14. och med honom tio hövdingar, en hövding för var stamfamilj inom
Israels alla stammar; var och en av dem var huvudman för sin
familj inom Israels ätter.
15. Och när dessa kommo till Rubens barn och Gads barn och ena
hälften av Manasse stam, i Gileads land, talade de till dem och
sade:
16. »Så säger hela HERRENS menighet: Vad är detta för en otrohet som
I haven begått mot Israels Gud, då I haven vänt eder bort ifrån
HERREN, därigenom att I haven byggt eder ett altare och sålunda
nu satt eder upp mot HERREN?
17. Är det icke nog att vi hava begått missgärningen med Peor, från
vilken vi ännu i dag icke hava blivit renade, och för vilken en
hemsökelse drabbade HERRENS menighet?
18. Viljen I nu ytterligare vända eder bort ifrån HERREN? Om I i dag
sätten eder upp mot HERREN, så skall förvisso i morgon hans
förtörnelse drabba Israels hela menighet.
19. Men om det land I haven fått till besittning tyckes eder vara
orent, så dragen över till det land HERREN har tagit till
besittning, där HERRENS tabernakel har sin plats, och haven edra
besittningar där bland oss. Sätten eder icke upp mot HERREN och
sätten eder icke upp mot oss genom att bygga eder ett altare,
ett annat än HERRENS, vår Guds, altare.
20. När Akan, Seras son, hade trolöst förgripit sig på det
tillspillogivna, kom icke då förtörnelse över Israels hela
menighet, så att han själv icke blev den ende som förgicks genom
den missgärningen?
21. Då svarade Rubens barn och Gads barn och ena hälften av Manasse
stam och talade till huvudmännen för Israels ätter:
22. »Gud, HERREN Gud, ja, Gud, HERREN Gud, han vet det, och Israel
må ock veta det: Sannerligen, om detta har skett i upproriskhet
och otrohet mot HERREN -- du må då i dag undandraga oss din
hjälp! --
23. om vi hava byggt altaret åt oss, därför att vi vilja vända oss
bort ifrån HERREN, och om vi vilja offra därpå brännoffer eller
spisoffer eller frambära tackoffer därpå, då må HERREN själv
utkräva vad vi hava förskyllt.
24. Nej, vi hava sannerligen gjort så av fruktan för vad som kunde
hända, i det att vi tänkte att edra barn i framtiden skulle
kunna säga till våra barn: 'Vad haven I att göra med HERREN,
Israels Gud?
25. HERREN har ju satt Jordan till gräns mellan oss och eder, I
Rubens barn och Gads barn; alltså haven I ingen del i HERREN.'
Och så skulle edra barn kunna hindra våra barn från att frukta
HERREN.
26. Därför sade vi: Må vi gripa oss an och bygga detta altare, men
icke till brännoffer eller till slaktoffer,
27. utan till att vara ett vittne mellan oss och eder, och mellan
bådas efterkommande efter oss, att vi vilja förrätta HERRENS
tjänst inför hans ansikte med våra brännoffer och slaktoffer och
tackoffer, så att edra barn i framtiden icke kunna säga till
våra barn: 'I haven ingen del i HERREN.'
28. Och vi tänkte: Om det i framtiden händer att de så säga till oss
och våra efterkommande, då kunna vi svara: 'Sen på den bild av
HERRENS altare, som våra fäder hava gjort, men icke till
brännoffer eller till slaktoffer, utan till att vara ett vittne
mellan oss och eder.'
29. Bort det, att vi skulle sätta oss upp mot HERREN och nu vända
oss bort ifrån HERREN genom att bygga ett altare till brännoffer
eller till spisoffer eller slaktoffer, ett annat än HERRENS, vår
Guds, altare, som står framför hans tabernakel.»
30. Då nu prästen Pinehas och menighetens hövdingar, nämligen
huvudmännen för Israels ätter, som voro med honom, hörde vad
Rubens barn, Gads barn och Manasse barn talade, behagade det
dem.
31. Och Pinehas, prästen Eleasars son, sade till Rubens barn, Gads
barn och Manasse barn: »Nu hava vi förnummit att HERREN är mitt
ibland oss, därav nämligen, att I icke haven velat begå en sådan
otrohet mot HERREN. Därmed haven I ock räddat Israels barn undan
HERRENS hand.»
32. Därefter vände Pinehas, prästen Eleasars son, jämte hövdingarna
tillbaka från Rubens barn och Gads barn, i Gileads land, in i
Kanaans land till de övriga israeliterna och avgåvo sin
berättelse härom inför dem.
33. Denna behagade Israels barn, och Israels barn lovade Gud; och de
tänkte icke mer på att draga upp till strid mot dem, för att
fördärva det land där Rubens barn och Gads barn bodde.
34. Och Rubens barn och Gads barn gåvo namn åt altaret; de sade:
»Ett vittne är det mellan oss, att HERREN är Gud.»
*06/23 Josua, 23 Kapitlet
Josua, 23 Kapitlet

Josua förmanar folket.

1. En lång tid härefter, när HERREN hade låtit Israel få ro för
alla dess fiender runt omkring, och då Josua var gammal och
kommen till hög ålder,
2. kallade han till sig hela Israel, dess äldste, dess huvudmän,
dess domare och tillsyningsmän och sade till dem: »Jag är nu
gammal och kommen till hög ålder.
3. Och I haven själva sett allt vad HERREN, eder Gud, gjorde med
alla dessa folk, när I drogen härin, ty HERREN eder Gud, stridde
själv för eder.
4. Se, dessa folk som ännu äro kvar har jag genom lottkastning
fördelat åt eder till arvedel, efter edra stammar, allt ifrån
Jordan intill Stora havet västerut, för att icke nämna alla de
folk jag har utrotat.
5. Och HERREN, eder Gud, skall själv driva dem undan för eder och
förjaga dem för eder, så att I skolen taga deras land i
besittning, såsom HERREN, eder Gud, har lovat eder.
6. Men varen I nu ståndaktiga i att hålla och göra allt vad som är
föreskrivet i Moses lagbok, så att I icke viken av därifrån vare
sig till höger eller till vänster,
7. och icke träden i gemenskap med dessa folk som ännu äro kvar här
jämte eder, ej heller nämnen deras gudars namn eller svärjen vid
dem eller tjänen och tillbedjen dem.
8. Nej, till HERREN, eder Gud, skolen I hålla eder, såsom I haven
gjort ända till denna dag,
9. varför ock HERREN har fördrivit för eder stora och mäktiga folk,
så att ingen har kunnat stå eder emot ända till denna dag.
10. En enda man bland eder jagade tusen framför sig, ty HERREN, eder
Gud, stridde själv för eder, såsom han hade lovat eder.
11. Så haven nu noga akt på eder själva, så att I älsken HERREN,
eder Gud.
12. Ty om I vänden eder bort ifrån honom, och hållen eder till
återstoden av dessa folk som ännu äro kvar här jämte eder, och
befrynden eder med dem, så att I träden i gemenskap med dem och
de med eder,
13. då mån I förvisso veta att HERREN, eder Gud, icke mer skall
fördriva dessa folk undan för eder, utan de skola bliva eder
till en snara och ett giller och bliva ett gissel för edra sidor
och taggar i edra ögon, till dess I bliven utrotade ur detta
goda land, som HERREN, eder Gud, har givit eder.
14. Se, jag går nu all världens väg. Så besinnen då av allt edert
hjärta och av all eder själ att intet har uteblivit av allt det
goda som HERREN, eder Gud, har lovat angående eder; det har allt
gått i fullbordan för eder, intet därav har uteblivit.
15. Men likasom allt det goda som HERREN, eder Gud, lovade eder har
kommit över eder, så skall ock HERREN låta allt det onda komma
över eder, till dess han har förgjort eder ur detta goda land,
som HERREN, eder Gud, har givit eder.
16. Om I nämligen överträden HERRENS, eder Guds, förbund, det som
han har stadgat för eder, och gån åstad och tjänen andra gudar
och tillbedjen dem, så skall HERRENS vrede upptändas mot eder,
och I skolen med hast bliva utrotade ur det goda land som han
har givit eder.»
*06/24 Josua, 24 Kapitlet
Josua, 24 Kapitlet

Josuas sista tal till folket. Förnyelse
av förbundet. Josuas död. Josefs ben
begravas. Eleasars död.

1. Och Josua församlade alla Israels stammar till Sikem; och han
kallade till sig de äldste i Israel, dess huvudmän, dess domare
och dess tillsyningsmän, och de trädde fram inför Gud.
2. Och Josua sade till allt folket: »Så säger HERREN, Israels Gud:
På andra sidan floden bodde edra fäder i forna tider; så gjorde
ock Tera, Abrahams och Nahors fader. Och de tjänade där andra
gudar.
3. Men jag hämtade eder fader Abraham från andra sidan floden och
lät honom vandra omkring i hela Kanaans land. Och jag gjorde
hans säd talrik; jag gav honom Isak,
4. och åt Isak gav jag Jakob och Esau. Och jag gav Seirs bergsbygd
till besittning åt Esau; men Jakob och hans söner drogo ned till
Egypten.
5. Sedan sände jag Mose och Aron och hemsökte Egypten med de
gärningar jag där gjorde, och därefter förde jag eder ut.
6. Och när jag förde edra fäder ut ur Egypten och I haden kommit
till havet, förföljde egyptierna edra fäder med vagnar och
ryttare ned i Röda havet.
7. Då ropade de till HERREN, och han satte ett tjockt mörker mellan
eder och egyptierna och lät havet komma över dem, så att det
övertäckte dem; ja, I sågen med egna ögon vad jag gjorde med
egyptierna. Sedan bodden I i öknen en lång tid.
8. Därefter förde jag eder in i amoréernas land, vilka bodde på
andra sidan Jordan, och de inläto sig i strid med eder; men jag
gav dem i eder hand, så att I intogen deras land, och jag
förgjorde dem för eder.
9. Då uppreste sig Balak, Sippors son, konungen i Moab, och gav sig
i strid med Israel. Och han sände och lät kalla till sig Bileam,
Beors son, för att denne skulle förbanna eder.
10. Men jag ville icke höra på Bileam, utan han måste välsigna eder,
och jag räddade eder ur hans hand.
11. Och när I haden gått över Jordan och kommit till Jeriko, gåvo
sig Jerikos borgare i strid med eder, så och amoréerna,
perisséerna, kananéerna, hetiterna och girgaséerna, hivéerna och
jebuséerna; men jag gav dem i eder hand.
12. Och jag sände getingar framför eder, och genom dessa förjagades
amoréernas två konungar för eder, icke genom ditt svärd eller
din båge.
13. Och jag gav eder ett land varpå du icke hade nedlagt något
arbete, så ock städer som I icke haden byggt, och i dem fingen I
bo; och av vingårdar och olivplanteringar som I icke haden
planterat fingen I äta.
14. Så frukten nu HERREN och tjänen honom ostraffligt och troget;
skaffen bort de gudar som edra fäder tjänade på andra sidan
floden och i Egypten, och tjänen HERREN.
15. Men om det misshagar eder att tjäna HERREN, så utväljen åt eder
i dag vem I viljen tjäna, antingen de gudar som edra fäder
tjänade, när de bodde på andra sidan floden, eller de gudar som
dyrkas av amoréerna, i vilkas land I själva bon. Men jag och
mitt hus, vi vilja tjäna HERREN.»
16. Då svarade folket och sade: »Bort det, att vi skulle övergiva
HERREN och tjäna andra gudar!
17. Nej, HERREN är vår Gud, han är den som har fört oss och våra
fäder upp ur Egyptens land, ur träldomshuset, och som inför våra
ögon har gjort dessa stora under, och bevarat oss på hela den
väg vi hava vandrat och bland alla de folk genom vilkas land vi
hava dragit fram.
18. HERREN har förjagat för oss alla dessa folk, så ock amoréerna som
bodde i landet. Därför vilja vi ock tjäna HERREN; ty an är vår
Gud.»
19. Josua sade till folket: »I kunnen icke tjäna HERREN, ty han är
en helig Gud; han är en nitälskande Gud, han skall icke hava
fördrag med edra överträdelser och synder.
20. Om I övergiven HERREN och tjänen främmande gudar, så skall han
vända sig bort och låta det gå eder illa och förgöra eder, i
stället för att han hittills har låtit det gå eder väl.»
21. Men folket sade till Josua: »Icke så, utan vi vilja tjäna
HERREN.»
22. Då sade Josua till folket: »I ären nu själva vittnen mot eder,
att I haven utvalt HERREN åt eder, för att tjäna honom.» De
svarade: »Ja.»
23. Han sade: »Så skaffen nu bort de främmande gudar som I haven
bland eder, och böjen edra hjärtan till HERREN, Israels Gud.»
24. Folket svarade Josua: »HERREN, vår Gud, vilja vi tjäna, och hans
röst vilja vi höra.»
25. Så slöt då Josua på den dagen ett förbund med folket och
förelade dem lag och rätt i Sikem.
26. Och Josua tecknade upp allt detta i Guds lagbok. Och han tog en
stor sten och reste den där, under eken som stod vid HERRENS
helgedom.
27. Och Josua sade till allt folket: »Se, denna sten skall vara
vittne mot oss, ty den har hört alla de ord som HERREN har talat
med oss; den skall vara vittne mot eder, så att I icke förneken
eder Gud.»
28. Sedan lät Josua folket gå, var och en till sin arvedel.
29. En tid härefter dog HERRENS tjänare Josua, Nuns son, ett hundra
tio år gammal.
30. Och man begrov honom på hans arvedels område, i Timnat-Sera i
Efraims bergsbygd, norr om berget Gaas.
31. Och Israel tjänade HERREN, så länge Josua levde, och så länge de
äldste levde, de som voro kvar efter Josua, och som visste av
alla de gärningar HERREN hade gjort för Israel.
32. Och Josefs ben, som Israels barn hade fört upp ur Egypten,
begrovo de i Sikem, på det jordstycke som Jakob hade köpt av
Hamors, Sikems faders, barn för hundra kesitor; Josefs barn
fingo detta till arvedel.
33. Och Eleasar, Arons son, dog, och man begrov honom i hans son
Pinehas' stad, Gibea, som hade blivit denne given i Efraims
bergsbygd.
@c -*- 1917 -*-
*07/ Domarboken
*07/01 Domarboken, 1 Kapitlet
Domarboken, 1 Kapitlet

Israeliternas strider med kananéerna
efter Josuas död.

1. Efter Josuas död frågade Israels barn HERREN och sade: »Vem
bland oss skall först draga upp mot kananéerna och strida mot
dem?»
2. HERREN sade: »Juda skall göra det; se, jag har givit landet i
hans hand.»
3. Då sade Juda till sin broder Simeon: »Drag upp med mig in i min
arvslott, och låt oss strida mot kananéerna, så skall jag sedan
tåga med dig in i din arvslott.» Så tågade då Simeon med honom.
4. När nu Juda drog ditupp, gav HERREN kananéerna och perisséerna i
deras hand, så att de slogo dem vid Besek, tio tusen man.
5. Ty vid Besek träffade de på Adoni-Besek och stridde mot honom och
slogo så kananéerna och perisséerna.
6. Och Adoni-Besek flydde, men de förföljde honom och grepo honom
och höggo av honom hans tummar och stortår.
7. Då sade Adoni-Besek: »Sjuttio konungar med avhuggna tummar och
stortår hämtade upp smulorna under mitt bord; efter mina
gärningar har Gud nu vedergällt mig.» Sedan förde de honom till
Jerusalem, och där dog han.

8. Men Juda barn belägrade Jerusalem och intogo det och slogo dess
invånare med svärdsegg; därefter satte de eld på staden.
9. Sedan drogo Juda barn ned för att strida mot de kananéer som
bodde i Bergsbygden, i Sydlandet och i Låglandet.
10. Och Juda tågade åstad mot de kananéer som bodde i Hebron --
vilket fordom hette Kirjat-Arba -- och de slogo Sesai, Ahiman
och Talmai.
11. Därifrån tågade de åstad mot Debirs invånare. Men Debir hette
fordom Kirjat-Sefer.
12. Och Kaleb sade: »Åt den som angriper Kirjat-Sefer och intager
det vill jag giva min dotter Aksa till hustru.»
13. När då Otniel, son till Kenas, Kalebs yngre broder, intog det,
gav han honom sin dotter Aksa till hustru.
14. Och när hon kom till honom, intalade hon honom att begära ett
stycke åkermark av hennes fader; och hon steg hastigt ned från
åsnan. Då sade Kaleb till henne: »Vad önskar du?»
15. Hon sade till honom: »Låt mig få en avskedsskänk; eftersom du
har gift bort mig till det torra Sydlandet, må du giva mig
vattenkällor.» Då gav Kaleb henne Illitkällorna och
Tatitkällorna.

16. Och kainéens, Moses svärfaders, barn hade dragit upp från
Palmstaden med Juda barn till Juda öken, söder om Arad; de gingo
åstad och bosatte sig bland folket där.

17. Men Juda tågade åstad med sin broder Simeon, och de slogo de
kananéer som bodde i Sefat; och de gåvo staden till spillo; så
fick den namnet Horma[1].
18. Därefter intog Juda Gasa med dess område, Askelon med dess
område och Ekron med dess område.
19. Och HERREN var med Juda, så att de intogo bergsbygden; men de
kunde icke fördriva dem som bodde i dalbygden, därför att dessa
hade stridsvagnar av järn.
20. Och de gåvo Hebron åt Kaleb, såsom Mose hade föreskrivit; och
han fördrev därifrån Anaks tre söner.
21. Men jebuséerna, som bodde i Jerusalem, blevo icke fördrivna av
Benjamins barn; därför bodde ock jebuséerna kvar bland Benjamins
barn i Jerusalem, såsom de göra ännu dag.

22. Så drogo ock männen av Josefs hus upp till Betel, och HERREN var
med dem.
23. Och männen av Josefs hus läto bespeja Betel, samma stad som
fordom hette Lus.
24. Då fingo deras kunskapare se en man gå ut ur staden, och de sade
till honom: »Visa oss var vi kunna komma in i staden, så vilja
vi sedan göra barmhärtighet med dig.»
25. När han sedan hade visat dem var de kunde komma in i staden,
slog de stadens invånare med svärdsegg; men den mannen och hela
hans släkt läto de gå.
26. Och mannen begav sig till hetiternas land; där byggde han en
stad och gav den namnet Lus, såsom den heter ännu i dag.

27. Men Manasse intog icke Bet-Sean med underlydande orter, ej
heller Taanak med underlydande orter; och ej heller fördrevo de
invånarna i Dor och underlydande orter, ej heller invånarna i
Jibleam och underlydande orter, ej heller invånarna i Megiddo
och underlydande orter, utan kananéerna förmådde hålla sig kvar
där i landet.
28. När sedan israeliterna blevo de starkare, läto de kananéerna
bliva arbetspliktiga under sig; de fördrevo dem icke heller då.

29. Icke heller fördrev Efraim de kananéer som bodde i Geser, utan
kananéerna bodde kvar bland dem där i Geser.

30. Sebulon fördrev icke invånarna i Kitron och invånarna i Nahalol,
utan kananéerna bodde kvar bland dem, men blevo arbetspliktiga
under dem.

31. Aser fördrev icke invånarna i Acko eller invånarna i Sidon, ej
heller dem i Alab, Aksib, Helba, Afik och Rehob.
32. Alltså bodde aseriterna bland kananéerna, landets gamla
inbyggare; ty de fördrevo dem icke.

33. Naftali fördrev icke invånarna i Bet-Semes, ej heller invånarna
i Bet-Anat, utan bodde ibland kananéerna, landets gamla
inbyggare; men invånarna i Bet-Semes och Bet-Anat blevo
arbetspliktiga åt dem.

34. Men amoréerna trängde undan Dans barn till bergsbygden, ty de
tillstadde dem icke att komma ned till dalbygden.
35. Och amoréerna förmådde hålla sig kvar i Har-Heres, Ajalon och
Saalbim; men Josefs barns hand blev tung över dem, så att de
blevo arbetspliktiga under dessa.
36. Och amoréernas område sträckte sig från Skorpionhöjden, från
Sela vidare uppåt.

[1] Se noten till 4 Mos. 21:3.
*07/02 Domarboken, 2 Kapitlet
Domarboken, 2 Kapitlet

Bestraffning av Israels ohörsamhet.
Tillståndet under domartiden.

1. Och HERRENS ängel kom från Gilgal upp till Bokim. Och han sade:
»Jag förde eder upp ur Egypten och lät eder komma in i det land
som jag med ed hade lovat åt edra fäder; och jag sade: 'Jag
skall icke bryta mitt förbund med eder till evig tid.
>1 Mos. 15,18. 17,7 f. 5 Mos. 29,14 f.
2. I åter skolen icke sluta förbund med detta lands inbyggare; I
skolen bryta ned deras altaren.' Men I haven icke velat höra min
röst. Vad haven I gjort! --
>2Mos. 23,32f. 34,12 f. 4 Mos. 33,52 f. 2 Mos. 7,2 f. 12,3.
3. Därför säger jag nu ock: 'Jag vill icke förjaga dem för eder,
utan de skola tränga eder i sidorna, och deras gudar skola bliva
eder till en snara.'»
>5 Mos. 7,16. Jos. 23,13.
4. När HERRENS ängel hade talat dessa ord till alla Israels barn,
brast folket ut i gråt.
5. Och de gåvo den platsen namnet Bokim[2]; och de offrade där åt
HERREN.

6. Sedan Josua hade låtit folket gå, drogo Israels barn åstad var
och en till sin arvedel, för att taga landet i besittning.
>Jos. 24,28.
7. Och folket tjänade HERREN, så länge Josua levde, och så länge de
äldste levde, de som voro kvar efter Josua, dessa som hade sett
alla de stora gärningar HERREN hade gjort för Israel.
>Jos. 24,31.
8. Men HERRENS tjänare Josua, Nuns son, dog, när han var ett hundra
tio år gammal.
>Jos. 24,29 f.
9. Och man begrov honom på hans arvedels område i Timna-Heres i
Efraims bergsbygd, norr om berget Gaas.
10. När sedan också hela det släktet hade blivit samlat till sina
fäder, kom ett annat släkte upp efter dem, ett som icke visste
av HERREN eller de gärningar som han hade gjort för Israel.
>5 Mos. 31,16.
11. Då gjorde Israels barn vad ont var i HERRENS ögon och tjänade
Baalerna.
>4 Mos.25,3.Dom. 8,33. 2 Kon. 1,2,6.
12. De övergåvo HERREN, sina fäders Gud, som hade fört dem ut ur
Egyptens land, och följde efter andra gudar, de folks gudar, som
bodde omkring dem, och dessa tillbådo de; därmed förtörnade de
HERREN.
13. Ty när de övergåvo HERREN och tjänade Baal och Astarterna,
>Dom. 10,6 f. 1 Sam. 31,10. 1 Kon. 11,5,33. 2Kon.23,13.
14. upptändes HERRENS vrede mot i Israel, och han gav dem i
plundrares hand, och dessa utplundrade dem; han sålde dem i
deras fienders hand där runt omkring, så att de icke mer kunde
stå emot sina fiender.
>Dom. 3,8. 4,2. Ps. 44,13. Jes. 50,1.
15. Varthelst de drogo ut var HERRENS hand emot dem, så att de kommo
i olycka, såsom HERREN hade hotat, och såsom HERREN hade svurit
att det skulle gå dem, och de kommo i stor nöd.
>3 Mos. 26,17, 33. 5 Mos. 28,15 f.
16. Då lät HERREN domare[2] uppstå, som frälste dem ur deras
plundrares hand.
>Dom. 3,9 f., 15.
17. Men de hörde icke heller på sina domare, utan lupo i trolös
avfällighet efter andra gudar och tillbådo dem; de veko med hast
av ifrån den väg som deras fäder hade vandrat, i lydnad för
HERRENS bud, och gjorde icke såsom de.

18. När HERREN alltså lät någon domare uppstå bland dem, var han med
domaren och frälste dem ur deras fienders hand, så länge domaren
levde; ty då de jämrade sig över sina förtryckare och plågare,
förbarmade sig HERREN.
>Dom. 10,16.
19. Men när domaren dog, vände de tillbaka och togo sig till vad
fördärvligt var, ännu mer än deras fäder, så att de följde efter
andra gudar och tjänade och tillbådo dem; de avstodo icke från
sina gärningar och sin hårdnackenhet.
20. Därför upptändes HERRENS vrede mot Israel, så att han sade:
»Eftersom detta folk har överträtt det förbund som jag stadgade
för deras fäder, och icke har velat höra min röst,
21. därför skall icke heller jag hädanefter fördriva för dem en enda
man av de folk som Josua lämnade efter sig, när han dog;
22. ty jag skall med dem sätta Israel på prov, om de vilja hålla
HERRENS väg och vandra därpå, såsom deras fäder hava hållit den,
eller om de icke vilja det.»
>Dom. 3,4.
23. Alltså lät HERREN dessa folk bliva kvar och fördrev dem icke med
hast; han gav dem icke i Josuas hand.

[1] D. ä. de gråtande.
[2] Se Domare i Ordförkl.
*07/03 Domarboken, 3 Kapitlet
Domarboken, 3 Kapitlet

Otniel, Ehud och Samgar.

1. Dessa voro de folk som HERREN lät bliva kvar, för att genom dem
sätta Israel på prov, alla de israeliter nämligen, som icke
hade varit med om alla krigen i Kanaan
>5 Mos. 7,22.
2. -- allenast på det att dessa Israels barns efterkommande skulle
få vara med om sådana, för att han så skulle lära dem att föra
krig, dock allenast dem som förut icke hade varit med om sådana
--:
3. filistéernas fem hövdingar och alla kananéer och sidonier, samt
de hivéer som bodde i Libanons bergsbygd, från berget
Baal-Hermon ända dit där vägen går till Hamat.
>Jos. 13,2 f.
4. Med dessa ville HERREN sätta Israel på prov, för att förnimma om
de ville hörsamma de bud som han hade givit deras fäder.
>5 Mos 8,2 Dom 2,22.
5. Då nu Israels barn bodde: ibland kananéerna, hetiterna,
amoréerna, perisséerna, hivéerna och jebuséerna,
6. togo de deras döttrar till hustrur åt sig och gåvo sina döttrar
åt deras söner och tjänade deras gudar.
>2 Mos. 23,32 f. 34,16. 5 Mos. 7,3 f.

7. Så gjorde Israels barn vad ont var i HERRENS ögon och glömde
HERREN, sin Gud, och tjänade Baalerna och Aserorna.
8. Då upptändes HERRENS vrede mot Israel, och han sålde dem i
Kusan-Risataims hand, konungens i Aram-Naharaim; och Israels
barn måste tjäna Kusan-Risataim i åtta år.
9. Men Israels barn ropade till HERREN, och HERREN lät då bland
Israels barn en frälsare uppstå, som frälste dem, nämligen
Otniel, son till Kenas, Kalebs yngre broder.
10. HERRENS Ande kom över honom, och han blev domare i Israel, och
när han drog ut till strid, gav HERREN Kusan-Risataim, konungen
i Aram, i hans hand, så att hans hand blev Kusan-Risataim
övermäktig.
11. Och landet hade nu ro i fyrtio år; så dog Otniel, Kenas' son.
>Dom 8,28.

12. Men Israels barn gjorde åter vad ont var i HERRENS ögon, då gav
HERREN Eglon, konungen i Moab, makt över Israel, eftersom de
gjorde vad ont var i HERRENS ögon.
13. Denne förenade med sig Ammons barn och Amalek; sedan tågade han
åstad och slog Israel, varefter de intogo Palmstaden.
14. Och Israels barn måste nu tjäna: Eglon, konungen i Moab, i
aderton år.

15. Men Israels barn ropade till HERREN, och HERREN lät då bland dem
en frälsare uppstå, benjaminiten Ehud, Geras son, en vänsterhänt
man. När Israels barn genom honom skulle sända sina skänker till
Eglon, konungen i Moab,
16. gjorde sig Ehud ett tveeggat svärd, en fot långt; och han band
detta under sina kläder vid sin högra länd.
17. Så överlämnade han skänkerna till Eglon, konungen i Moab. Men
Eglon var en mycket fet man.
18. När han nu hade överlämnat skänkerna, lät han folket som hade
burit dem gå sin väg.
19. Men själv vände han tillbaka från Belätesplatsen vid Gilgal och
lät säga: »Jag har ett hemligt ärende till dig, o konung.» När
denne då sade: »Lämnen oss i ro», gingo alla de som stodo
omkring honom ut därifrån.
20. Men sedan Ehud hade kommit in till honom, där han satt i
sommarsalen, som han hade för sig allena, sade Ehud: »Jag har
ett ord från Gud att säga dig.» Då stod han upp från sin stol.
21. Men Ehud räckte ut sin vänstra hand och tog svärdet från sin
högra länd och stötte det i hans buk,
22. så att ock fästet följde med in efter klingan, och klingan
omslöts av fettet, ty han drog icke ut svärdet ur hans
buk. Därefter gick Ehud ut i försalen;
23. och när han hade kommit ditut, i förhallen, stängde han igen
dörrarna till salen efter sig och riglade dem.
24. Sedan, då han hade gått sin väg, kommo Eglons tjänare, och när
de fingo se att dörrarna till salen voro riglade, tänkte de:
»Förvisso har han något avsides bestyr i sin sommarkammare.»
>1 Sam. 24,4.
25. Men sedan de hade väntat länge och väl, och han ändå icke
öppnade dörrarna till salen, togo de nyckeln och öppnade själva,
och se, då låg deras herre död där på golvet.
26. Men Ehud hade flytt undan, medan de dröjde; han hade redan
hunnit förbi Belätesplatsen och flydde sedan undan till Seira.
27. Och så snart han hade kommit hem, lät han stöta i basun Efraims
bergsbygd; då drogo Israels barn ned från bergsbygden med honom
i spetsen för sig.
28. Och han sade till dem: »Följen efter mig, ty HERREN har givit
edra fiender, moabiterna, i eder hand.» Då drogo de efter honom
längre ned och besatte vadställena över Jordan för moabiterna
och läto ingen komma över.
29. Där slogo de då moabiterna, vid pass tio tusen man, allasammans
ansenligt och tappert folk; icke en enda kom undan.
30. Så blev Moab då kuvat under Israels hand. Och landet hade nu ro
i åttio år.
31. Efter honom kom Samgar, Anats son; han slog filistéerna, sex
hundra man, med en oxpik. Också han frälste Israel.
*07/04 Domarboken, 4 Kapitlet
Domarboken, 4 Kapitlet

Debora. Baraks seger över Sisera.
Siseras död.

1. Men Israels barn gjorde åter vad ont var i HERRENS ögon, när
Ehud var död.
2. Då sålde HERREN dem i Jabins hand, den kananeiske konungens, som
regerade i Hasor. Hans härhövitsman var Sisera, och denne bodde
i Haroset-Haggoim.
>Jos. 11,10. 1 Sam. 12,9.
3. Och Israels barn ropade till HERREN; ty han hade nio hundra
stridsvagnar av järn, och han förtryckte Israels barn våldsamt i
tjugu år.

4. Men Debora, en profetissa, Lappidots hustru, var på den tiden
domarinna i Israel.
5. Hon plägade sitta under Deborapalmen, mellan Rama och Betel i
Efraims bergsbygd, och Israels barn drogo ditupp till henne, for
att hon skulle skipa rätt.
6. Hon sände nu och lät kalla till sig Barak, Abinoams son, från
Kedes i Naftali, och sade till honom: »Se, HERREN, Israels Gud,
bjuder: Drag åstad upp på berget Tabor och tag med dig tio tusen
man av Naftali barn och Sebulons barn.
>Hebr. 11,32.
7. Ty jag vill draga Sisera, Jabins härhövitsman, med hans vagnar
och skaror, till dig vid bäcken Kison och giva honom i din
hand.»
8. Barak sade till henne: »Om du går med mig, så går jag, men om du
icke går med mig, så går icke heller jag.»
9. Då svarade hon: »Ja, jag skall gå med dig; dock skall äran då
icke bliva din på den väg du nu går, utan HERREN skall sälja
Sisera i en kvinnas hand.» Så stod Debora upp och gick med Barak
till Kedes.

10. Då bådade Barak upp Sebulon och Naftali till Kedes, och tio
tusen man följde honom ditupp; Debora gick ock ditupp med honom.
11. Men kainéen Heber hade skilt sig från de övriga kainéerna,
Hobabs, Moses svärfaders, barn; och han hade sina tältplatser
ända till terebinten i Saannim vid Kedes.
>4 Mos. 10,29. Dom. 1,16.
12. Och man berättade för Sisera att Barak, Abinoams son, hade
dragit upp på berget Tabor.
13. Då bådade Sisera upp alla sina stridsvagnar, nio hundra vagnar
av järn, därtill ock allt folk han hade, att draga från
Haroset-Haggoim till bäcken Kison.
14. Men Debora sade till Barak: »Stå upp, ty detta är den dag på
vilken HERREN har givit Sisera i din hand; se, HERREN har dragit
ut framför dig.» Så drog då Barak ned från berget Tabor, och tio
tusen man följde honom.
15. Och HERREN sände förvirring över Sisera och alla hans vagnar och
hela hans här, så att de veko tillbaka för Baraks svärd; och
Sisera steg ned från sin vagn och flydde till fots.
>Ps. 83,10.
16. Och Barak jagade efter vagnarna och hären ända till
Haroset-Haggoim. Och hela Siseras här föll för svärdsegg; icke
en enda kom undan.

17. Men Sisera hade under flykten styrt sina steg till Jaels,
kainéen Hebers hustrus, tält; ty vänskap rådde mellan Jabin,
konungen i Hasor, och kainéen Hebers hus.
18. Då gick Jael ut emot Sisera och sade till honom: »Kom in, min
herre, kom in till mig, frukta intet.» Så gick han då in till
henne i tältet, och hon höljde över honom med ett täcke.
19. Och han sade till henne: »Giv mig litet vatten att dricka, ty
jag är törstig.» Då öppnade hon mjölk- kärlet och gav honom att
dricka och höljde sedan åter över honom.
20. Och han sade till henne: »Ställ dig vid ingången till tältet;
och kommer någon och frågar dig om någon är här, så svara nej.»
21. Men Jael, Hebers hustru, grep en tältplugg och tog en hammare i
sin hand, gick därefter sakta in till honom och slog pluggen
genom tinningen på honom, så att den gick ned i marken. Så
dödades han, där han låg försänkt i tung sömn, medtagen av
trötthet.
>Judit 13,6 f.
22. I samma stund kom Barak jagande efter Sisera; då gick Jael ut
emot honom och sade till honom: »Kom hit, så skall jag visa dig
den man som du söker.» När han då gick in till henne, fick han
se Sisera ligga död där, med tältpluggen genom tinningen.

23. Så lät Gud på den dagen Jabin, konungen i Kanaan, bliva kuvad av
Israels barn.
24. Och Israels barns hand vilade allt tyngre på Jabin, konungen i
Kanaan; och till slut förgjorde de Jabin, konungen i Kanaan.
*07/05 Domarboken, 5 Kapitlet
Domarboken, 5 Kapitlet

Deboras och Baraks segersång.

1. De sjöngo Debora och Barak, Abinoams son, denna sång:

2. Att härförare förde an i Israel,
att folket villigt följde dem --
loven HERREN därför!
>Dom. 4,10.
3. Hören, I konungar;
lyssnen, I furstar.
Till HERRENS ära
vill jag, vill jag sjunga,
lovsäga HERREN,
Israels Gud.

4. HERRE, när du drog ut från Seir,
när du gick fram ifrån Edoms mark,
då bävade jorden,
då strömmade det från himmelen,
då strömmade vatten
ned ifrån molnen;
>2 Mos. 19,16 f. 5 Mos. 2,3 f. 33,2. Ps. 68,8 f. 77,18. 97,5. 114,7.
5. bergen skälvde
inför HERRENS ansikte,
ja, Sinai inför HERRENS,
Israels Guds, ansikte.

6. I Samgars dagar,
Anats sons,
i Jaels dagar
lågo vägarna öde;
vandrarna måste färdas
svåra omvägar.
>Dom. 3,31.
7. Inga styresmän funnos,
inga funnos mer i Israel,
förrän du stod upp, Debora,
stod upp såsom en moder i Israel.
>Dom. 4,4.
8. Man valde sig nya gudar;
då nådde striden fram till portarna.
Men ingen sköld, intet spjut var att se
hos de fyrtio tusen i Israel.
>5 Mos. 32,17. 1 Sam. 13,19 f.

9. Mitt hjärta tillhör Israels hövdingar
och dem bland folket, som villigt följde;
10. ja, loven HERREN.
I som riden på vita åsninnor,
I som sitten hemma på mattor,
och I som vandren på vägen, talen härom.
11. När man under rop
skiftar byte mellan vattenhoarna,
då lovprisar man där
HERRENS rättfärdiga gärningar,
att han i rättfärdighet regerar i Israel.
Då drog HERRENS folk
ned till portarna.
12. Upp, upp, Debora!
Upp, upp, sjung din sång!
Stå upp, Barak;
tag dig fångar,
du Abinoams son.

13. Då satte folkets kvarleva
de tappre till anförare,
HERREN satte mig
till anförare över hjältarna.
14. Från Efraim kommo män
som hade rotfäst sig i Amalek;
Benjamin följde dig
och blandade sig med dina skaror.
Ned ifrån Makir
drogo hövdingar åstad,
och från Sebulon män
som buro anförarstav.
>Jos. 17,1. Dom. 12,15.
15. Furstarna i Isaskar
slöto sig till Debora;
och likasom Isaskar,
så gjorde ock Barak;
ned i dalen skyndade man i dennes spår.

Bland Rubens ätter
höllos stora rådslag.
16. Men varför satt du kvar
ibland dina fållor
och lyssnade till flöjtspel vid hjordarna?
Ja, av Rubens ätter
fördes stora överläggningar.
17. Gilead stannade
på andra sidan Jordan.
Och Dan varför -- dröjer han
ännu vid skeppen?
Aser satt kvar
vid havets strand,
vid sina vikar stannade han.
>Jos. 13,24 f. 19,24 f., 40 f.
18. Men Sebulon var ett folk
som prisgav sitt liv åt döden,
Naftali likaså,
på stridsfältets höjder.

19. Konungar drogo fram och stridde
ja, då stridde Kanaans konungar
vid Taanak, invid Megiddos vatten;
men byte av silver vunno de icke.
20. Från himmelen fördes strid,
stjärnorna stridde
från sina banor mot Sisera.
>2 Mos. 14,24 f. Jos. 10,l2 f. Dom. 4,15.

21. Bäcken Kison ryckte dem bort,
urtidsbäcken,
bäcken Kison.
Gå fram, min själ, med makt!
>Dom. 4,13.
22. Då stampade hästarnas hovar,
när deras tappra ryttare jagade framåt, framåt.
23. Förbannen Meros,
säger HERRENS ängel,
ja, förbannen dess inbyggare,
därför att de ej kommo
HERREN till hjälp,
HERREN till hjälp bland hjältarna.

24. Välsignad vare Jael framför andra kvinnor,
Hebers hustru, kainéens,
välsignad framför alla kvinnor som bo i tält!
>Dom. 4,17 f. Judit 13,18.
25. Vatten begärde han;
då gav hon honom mjölk,
gräddmjölk bar hon fram
i högtidsskålen.
26. Sin hand räckte hon ut efter tältpluggen,
sin högra hand efter arbetshammaren
med den slog hon Sisera
och krossade hans huvud,
spräckte hans tinning
och genomborrade den.
27. Vid hennes fötter sjönk han ihop,
föll omkull och blev liggande;
ja, vid hennes fötter
sjönk han ihop och föll omkull;
där han sjönk ihop,
där föll han dödsslagen.

28. Ut genom fönstret
skådade hon och ropade,
Siseras moder,
ut genom gallret:
»Varför dröjer väl
hans vagn att komma?
Varför äro de så senfärdiga,
hans vagnshästars fötter?»
29. Då svara de klokaste
av hennes hovtärnor,
och själv giver hon sig
detsamma svaret:
30. »Förvisso vunno de byte,
som de nu utskifta:
en flicka, ja, två
åt envar av männen,
byte av praktvävnader för Siseras räkning,
byte av praktvävnader, brokiga tyger;
en präktig duk, ja, två brokiga dukar
för de fångnas halsar.»

31. Så må alla dina fiender
förgås, o HERRE.
Men de som älska honom må likna solen,
när den går upp i hjältekraft.

Och landet hade nu ro i fyrtio år.
>Ps. 19,6. Matt. 13,43.
*07/06 Domarboken, 6 Kapitlet
Domarboken, 6 Kapitlet

Gideons kallelse. Begynnelse av
befrielseverket.

1. Men när Israels barn gjorde vad ont var i HERRENS ögon, gav
HERREN dem i Midjans hand, i sju år.
2. Och Midjans hand blev Israel så övermäktig, att Israels barn
till skydd mot Midjan gjorde sig de hålor som nu äro att se i
bergen, så ock grottorna och bergfästena.
3. Så ofta israeliterna hade sått, drogo midjaniterna, amalekiterna
och österlänningarna upp emot dem
>5 Mos. 28,33.
4. och lägrade sig där och överföllo dem och fördärvade landets
gröda ända fram emot Gasa; de lämnade inga livsmedel kvar i
Israel, inga får, oxar eller åsnor.
5. Ty de drogo ditupp med sin boskap och sina tält och kommo så
talrika som gräshoppor; de själva och deras kameler voro
oräkneliga. Och de föllo in i landet för att fördärva det.
6. Så kom Israel i stort elände genom Midjan; då ropade Israels
barn till HERREN.
7. Och när Israels barn ropade till HERREN för Midjans skull,
8. sände HERREN en profet till Israels barn. Denne sade till dem:
»Så säger HERREN, Israels Gud: Jag själv har fört eder upp ur
Egypten och hämtat eder ut ur träldomshuset.
9. Jag har räddat eder från egyptiernas hand och från alla edra
förtryckares hand; jag har förjagat dem för eder och givit eder
deras land.
10. Och jag sade till eder: Jag är HERREN, eder Gud; I skolen icke
frukta de gudar som dyrkas av amoréerna, i vilkas land I bon.
Men I villen icke höra min röst.
>2 Kon. 17,35, 38 f.

11. Och HERRENS ängel kom och satte sig under terebinten vid Ofra,
som tillhörde abiesriten Joas; dennes son Gideon höll då på att
klappa ut vete i vinpressen, för att bärga det undan Midjan.
12. För honom uppenbarade sig nu HERRENS ängel och sade till honom:
»HERREN är med dig, du tappre stridsman.»
13. Gideon svarade honom: »Ack min herre, om HERREN är med oss,
varför har då allt detta kommit över oss? Och var äro alla hans
under, om vilka våra fäder hava förtäljt för oss och sagt: 'Se,
HERREN har fört oss upp ur Egypten'? Nu har ju HERREN
förskjutit oss och givit oss i Midjans våld.»
>2 Mos. 13,14.
14. Då vände sig HERREN till honom och sade: »Gå åstad i denna din
kraft och fräls Israel ur Midjans våld; se, jag har sänt dig.»
>Hebr.11,32 f.
15. Han svarade honom: »Ack Herre, varmed kan jag frälsa Israel? Min
ätt är ju den oansenligaste i Manasse, och jag själv den
ringaste i min faders hus.»
16. HERREN sade till honom: »Jag vill vara med dig, så att du skall
slå Midjan, såsom voro det en enda man.»
>2 Mos 3.12
17. Men han svarade honom: »Om jag har funnit nåd för dina ögon, så
låt mig få ett tecken att det är du som talar med mig.
18. Gå icke bort härifrån, förrän jag har kommit tillbaka till dig
och hämtat ut min offergåva och lagt fram den för dig.» Han
sade: »Jag vill stanna, till dess du kommer igen.»

19. Då gick Gideon in och tillredde en killing, så ock osyrat bröd
av en efa mjöl; därefter lade han köttet i en korg och hällde
spadet i en kruka; sedan bar han ut det till honom under
terebinten och satte fram det.
20. Men Guds ängel sade till honom: Tag köttet och det osyrade
brödet, och lägg det på berghällen där, och gjut spadet
däröver.» Och han gjorde så.
21. Och HERRENS ängel räckte ut staven som han hade i sin hand och
rörde med dess ända vid köttet och det osyrade brödet; då kom
eld ut ur klippan och förtärde köttet och det osyrade brödet;
och därvid försvann HERRENS ängel ur hans åsyn.
>3 Mos. 9,24. 1 Kon. 18,38 f. 2 Krön. 7,1.
22. Då såg Gideon att det var HERRENS ängel. Och Gideon sade: »Ve
mig, Herre, HERRE, eftersom jag nu har sett HERRENS ängel
ansikte mot ansikte!»
>2 Mos. 33,20 f. Dom. 13,22 f.
23. Men HERREN sade till honom: »Frid vare med dig, frukta icke; du
skall icke dö.»
24. Då byggde Gideon där ett altare åt HERREN och kallade det HERREN
är frid; det finnes kvar ännu i dag i det abiesritiska Ofra.

25. Den natten sade HERREN till honom: »Tag den tjur som tillhör din
fader och den andra sjuåriga tjuren. Riv sedan ned det
Baalsaltare som tillhör din fader, och hugg sönder Aseran som
står därinvid.
>5 Mos.7,5.
26. Bygg därefter upp ett altare åt HERREN, din Gud, överst på denna
fasta plats, och uppför det på övligt sätt; tag så den andra
tjuren och offra den till brännoffer på styckena av Aseran som
du har huggit sönder.»
27. Då tog Gideon tio av sina tjänare med sig och gjorde såsom
HERREN sade sagt till honom. Men eftersom han fruktade att göra
det om dagen, av rädsla för sin faders hus och för männen i
staden, gjorde han det om natten.
28. Bittida följande morgon fingo mannen i staden se att Baals
altare låg nedbrutet, att Aseran därinvid var sönderhuggen, och
att den andra tjuren hade blivit offrad såsom brännoffer på det
nyuppbyggda altaret.
29. Då sade de till varandra: »Vem har gjort detta?» Och när de
frågade och gjorde efterforskningar, fingo de veta att Gideon,
Joas' son, hade gjort det.
30. Då sade männen i staden till Joas: »För din son hitut, han måste
dö; ty han har brutit ned Baals altare, och han har ock huggit
sönder Aseran som stod därinvid.»
31. Men Joas svarade alla som stodo omkring honom: »Viljen I utföra
Baals sak, viljen I komma honom till hjälp? Den som vill utföra
hans sak, han skall bliva dödad innan nästa morgon. Är han Gud,
så utföre han själv sin sak, eftersom denne har brutit ned hans
altare.
>1 Kon. 18,21.
32. Härav kallade man honom då Jerubbaal, i det man sade: »Baal
utföre sin sak[1] mot honom, eftersom han har brutit ned hans
altare.»
>Dom. 7,1.

33. Och midjaniterna, amalekiterna och österlänningarna hade alla
tillhopa församlat sig och gått över floden och lägrat sig i
Jisreels dal.
34. Men Gideon hade blivit beklädd med HERRENS Andes kraft; han
stötte i basun, och abiesriterna församlade sig och följde efter
honom.
>1 Krön. 12,18. 2 Krön. 24,20. Luk. 24,49.
35. Och han sände omkring budbärare i hela Manasse, så att ock de
övriga församlade sig och följde efter honom; likaledes sände
han budbärare till Aser, Sebulon och Naftali, och dessa drogo då
också upp, de andra till mötes.

36. Och Gideon sade till Gud: »Om du verkligen vill genom min hand
frälsa Israel, såsom du har lovat,
37. så se nu här: jag lägger denna avklippta ull på tröskplatsen;
ifall dagg kommer allenast på ullen, under det att marken eljest
överallt förbliver torr, då vet jag att du genom min hand skall
frälsa Israel, såsom du har lovat.»
38. Och det skedde så, ty när han bittida dagen därefter kramade ur
ullen, kunde han av den pressa ut så mycket dagg, att en hel
skål blev full med vatten.
39. Men Gideon sade till Gud: »Må din vrede icke upptändas mot mig,
därför att jag talar ännu en enda gång. Låt mig få försöka
blott en gång till med ullen: gör nu så, att allenast ullen
förbliver torr, under det att dagg kommer eljest överallt på
marken.»
>1 Mos. 18,30 f.
40. Och Gud gjorde så den natten; allenast ullen var torr, men
eljest hade dagg kommit överallt på marken.

[1] Hebr. jareb.
*07/07 Domarboken, 7 Kapitlet
Domarboken, 7 Kapitlet

Gideons seger över midjaniterna.

1. Bittida följande morgon drog Jerubbaal, det är Gideon, åstad med
allt folket som följde honom, och de lägrade sig vid
Harodskällan; han hade då midjaniternas läger norr om sig, från
Morehöjden ned i dalen.
>Dom. 6,32.
2. Men HERREN sade till Gideon: »Folket som har följt dig är för
talrikt för att jag skulle vilja giva Midjan i deras hand; ty
Israel kunde då berömma sig mot mig och säga: 'Min egen hand har
frälst mig.'
>5 Mos. 8,17 f.
3. Låt därför nu utropa för folket och säga: Om någon fruktar och
är rädd, så må han vända tillbaka hem och skynda bort ifrån
Gileads berg.» Då vände tjugutvå tusen man av folket tillbaka,
så att allenast tio tusen man stannade kvar.
>5 Mos. 20,8. 1 Mack. 3,56.
4. Men HERREN sade till Gideon: »Folket är ännu för talrikt; för
dem ned till vattnet, så skall jag där göra ett urval av dem åt
dig. Den om vilken jag då säger till dig: 'Denne skall gå med
dig', han får gå med dig, men var och en om vilken jag säger
till dig: 'Denne skall icke gå med dig', han får icke gå med.»
5. Så förde han då folket ned till vattnet. Och HERREN sade till
Gideon: »Alla som läppja av vattnet, såsom hunden gör, dem skall
du ställa för sig, och likaså alla som falla ned på knä för att
dricka.»
6. Då befanns antalet av dem som hade läppjat av vattnet, genom att
med handen föra det till munnen, vara tre hundra man; allt det
övriga folket hade fallit ned på knä för att dricka vatten.
7. Och HERREN sade till Gideon: »Med de tre hundra män som hava
läppjat av vattnet skall jag frälsa eder och giva Midjan i din
hand; allt det andra folket må begiva sig hem, var och en till
sitt.»
>1 Sam. 14,6. 2 Krön. 14,11.
8. Då tog hans folk till sig sitt munförråd och sina basuner,
därefter lät han alla de andra israeliterna gå hem, var och en
till sin hydda; han behöll allenast de tre hundra männen. Och
midjaniternas läger hade han nedanför sig i dalen.

9. Och HERREN sade den natten till honom: »Stå upp och drag ned i
lägret, ty jag har givit det i din hand.
10. Men om du fruktar för att draga ditned, så må du gå förut med
din tjänare Pura ned till lägret
11. och höra efter, vad man där talar; sedan skall du få mod till
att draga ditned och bryta in i lägret.» Så gick han då med sin
tjänare Pura ned till förposterna i lägret.
12. Och midjaniterna, amalekiterna och alla österlänningarna lågo
där i dalen, talrika såsom gräshoppor; och deras kameler voro
oräkneliga, talrika såsom sanden på havets strand.
>Dom. 6,3,5,33
13. Då nu Gideon kom dit, höll en man just på att förtälja en dröm
för en annan. Han sade: »Jag har nyss haft en dröm. Jag tyckte
att en kornbrödskaka kom rullande in i midjaniternas läger. Den
kom ända fram till tältet och slog emot det, så att det föll, och
vände upp och ned på det, och tältet blev så liggande.»
14. Då svarade den andre och sade: »Detta betyder intet annat än
israeliten Gideons, Joas' sons, svärd; Gud har givit Midjan och
hela lägret i hans hand.»
15. När Gideon hörde denna dröm förtäljas och hörde dess uttydning,
föll han ned och tillbad. Därefter vände han tillbaka till
Israels läger och sade: »Stån upp, ty HERREN har givit
midjaniternas läger i eder hand.

16. Och han delade sina tre hundra män i tre hopar och gav
allasammans basuner i händerna, så ock tomma krukor, med facklor
inne i krukorna.
17. Och han sade till dem: »Sen på mig och gören såsom jag; så snart
jag har kommit till utkanten av lägret, skolen I göra såsom jag
gör.
18. När nämligen jag och alla som jag har med mig stöta i basunerna,
skolen ock I stöta i basunerna runt omkring hela lägret och
ropa: 'För HERREN och för Gideon!'»

19. Så kommo nu Gideon och de hundra män, som han hade med sig, till
utkanten av lägret, när den mellersta nattväkten ingick; och man
hade just ställt ut vakterna. Då stötte de i basunerna och
krossade krukorna som de hade i sina händer.
20. De tre hoparna stötte i basunerna och slogo sönder krukorna; de
fattade med vänstra handen i facklorna och med högra handen i
basunerna och stötte i dem; och de ropade: »HERRENS och Gideons
svärd!»
21. Men de stodo stilla, var och en på sin plats, runt omkring
lägret. Då begynte alla i lägret att löpa hit och dit och skria
och fly.
22. Och när de stötte i de tre hundra basunerna, vände HERREN den
enes svärd mot den andre i hela lägret; och de som voro i lägret
flydde ända till Bet-Hasitta, åt Serera till, ända till stranden
vid Abel-Mehola, förbi Tabbat.
>1 Sam. 14,20. 2 Krön. 20,23. Ps. 83,10.
23. Och åter församlade sig israeliterna, från Naftali och Aser och
från hela Manasse, och förföljde midjaniterna.

24. Och Gideon hade sänt omkring budbärare i hela Efraims bergsbygd
och låtit säga: »Dragen ned mot Midjan och besätten i deras väg
vattendragen ända till Bet-Bara, ävensom Jordan.» Så församlade
sig alla Efraims män och besatte vattendragen ända till
Bet-Bara, ävensom Jordan.
25. Och de togo två midjanitiska hövdingar, Oreb och Seeb, till
fånga, och dräpte Oreb vid Orebsklippan, och Seeb dräpte de vid
Seebspressen, och förföljde så midjaniterna. Men Orebs och
Seebs huvuden förde de över till Gideon på andra sidan Jordan.
>Ps. 83,12. Jes. 9,4. 1O,26.
*07/08 Domarboken, 8 Kapitlet
Domarboken, 8 Kapitlet

Efraimiternas knot. Segern över
midjaniterna fullföljd. Gideons vägran
att bliva konung. Hans efod i Ofra. Hans
söner. Hans död och begravning.

1. Men Efraims män sade till honom: »Huru har du kunnat handla så
mot oss? Varför bådade du icke upp oss, när du drog ut till
strid mot Midjan?» Och de foro häftigt ut mot honom.
>Dom. 12,1.
2. Han svarade dem: »Vad har jag då uträttat i jämförelse med
eder? Är icke Efraims efterskörd bättre än Abiesers
vinbärgning?
> Dom. 6,11, 34.
3. I eder hand var det som Gud gav de midjanitiska hövdingarna Oreb
och Seeb. Vad har jag kunnat uträtta i jämförelse med eder?» Då
han så talade, stillades deras vrede mot honom.

4. När sedan Gideon kom till Jordan, gick han över jämte de tre
hundra män som han hade med sig; och de voro trötta av
förföljandet.
5. Han sade därför till männen i Suckot: »Given några kakor bröd åt
folket som följer mig, ty de äro trötta; se, jag är nu i färd
med att förfölja Seba och Salmunna, de midjanitiska konungarna.»
6. Men de överste i Suckot svarade: »Har du då redan Seba och
Salmunna i ditt våld, eftersom du fordrar att vi skola giva bröd
åt din här?»
7. Gideon sade »Nåväl; när HERREN, giver Seba och Salmunna i min
hand, skall jag söndertröska edert kött med ökentörnen och
tistlar.»
8. Så drog han vidare därifrån upp till Penuel och talade på samma
sätt till dem som voro där; och männen i Penuel gåvo honom samma
svar som männen i Suckot hade givit.
9. Då sade han ock till männen i Penuel: »När jag kommer
välbehållen tillbaka, skall jag riva ned detta torn.»

10. Men Seba och Salmunna befunno sig i Karkor och hade sin här hos
sig, vid pass femton tusen man, allt som var kvar av
österlänningarnas hela här; ty de stupade utgjorde ett hundra
tjugu tusen svärdbeväpnade män.
11. Och Gideon drog upp på karavanvägen, öster om Noba och Jogbeha,
och överföll hären, där den låg sorglös i sitt läger.
>Mos. 32,35, 42.
12. Och Seba och Salmunna flydde, men han satte efter dem; och han
tog de två midjanitiska konungarna Seba och Salmunna till fånga
och skingrade hela hären.

13. När därefter Gideon, Joas' son, vände tillbaka från striden, ned
från Hereshöjden,
14. fick han fatt på en ung man, en av invånarna i Suckot, och
utfrågade denne, och han måste skriva upp åt honom de överste i
Suckot och de äldste där, sjuttiosju män.
15. När han sedan kom till männen i Suckot, sade han: »Se här äro nu
Seba och Salmunna, om vilka I hånfullt saden till mig: 'Har du
redan Seba och Salmunna i ditt våld, eftersom du fordrar att vi
skola giva bröd åt dina trötta män?'»
16. Därefter lät han gripa de äldste i staden och tog ökentörnen och
tistlar och lät männen i Suckot få känna dem.
17. Och tornet i Penuel rev han ned och dräpte männen i staden.
18. Och till Seba och Salmunna sade han: »Hurudana voro de män som I
dräpten på Tabor?» De svarade: »De voro lika dig; var och en såg
ut såsom en konungason.»
19. Han sade: »Då var det mina bröder, min moders söner. Så sant
HERREN lever: om I haden låtit dem leva, skulle jag icke hava
dräpt eder.»
20. Sedan sade han till Jeter, sin förstfödde: »Stå upp och dräp
dem.» Men gossen drog icke ut sitt svärd, ty han var försagd,
eftersom han ännu var allenast en gosse.
21. Då sade Seba och Salmunna: »Stå upp, du själv, och stöt ned oss;
ty sådan mannen är, sådan är ock hans styrka.» Så stod då Gideon
upp och dräpte Seba och Salmunna. Och han tog för sin räkning de
prydnader som sutto på deras kamelers halsar.
>PS. 83,12.

22. Och israeliterna sade till Gideon: »Råd du över oss, och såsom
du så ock sedan din son och din sonson; ty du har frälst oss ur
Midjans hand.»
23. Men Gideon svarade dem: »Jag vill icke råda över eder, och min
son skall icke heller råda över eder, utan HERREN skall råda
över eder.»
24. Och Gideon sade ytterligare till dem: »Ett vill jag dock begära
av eder: var och en av eder må giva mig den näsring han har fått
såsom byte.» Ty midjaniterna buro näsringar av guld, eftersom de
voro ismaeliter.
25. De svarade: »Ja, vi vilja giva dig dem.» Och de bredde ut ett
kläde, och var och en kastade på detta den näsring han hade fått
såsom byte.
26. Och guldringarna, som han hade begärt, befunnos väga ett tusen
sju hundra siklar i guld -- detta förutom de halsprydnader, de
örhängen och de purpurröda kläder som de midjanitiska konungarna
hade burit, och förutom de kedjor som hade suttit på deras
kamelers halsar.
27. Och Gideon lät därav göra en efod och satte upp den i sin stad,
Ofra; och hela Israel lopp där i trolös avfällighet efter
den. Och den blev för Gideon och hans hus till en snara.
>2 Mos. 28,4, 6 f f. Dom. 17,5.

28. Så blev nu Midjan kuvat under Israels barn och upplyfte icke mer
sitt huvud. Och landet hade ro i fyrtio år, så länge Gideon
levde.
>Dom 3,11.

29. Men Jerubbaal, Joas' son, gick hem och stannade sedan i sitt
hus.
30. Och Gideon hade sjuttio söner, som hade utgått från hans länd,
ty han ägde många hustrur.
31. En bihustru som han hade i Sikem födde honom ock en son; denne
gav han namnet Abimelek.
32. Och Gideon, Joas' son, dog i en god ålder och blev begraven i
sin fader Joas' grav i det abiesritiska Ofra

33. Men när Gideon var död, begynte Israels barn åter i trolös
avfällighet löpa efter Baalerna; och de gjorde Baal-Berit till
gud åt sig.
>Dom.9,4.
34. Israels barn tänkte icke på HERREN, sin Gud, som hade räddat
dem från alla deras fienders hand runt omkring.
35. Ej heller visade de Jerubbaals, Gideons, hus någon kärlek, till
gengäld för allt det goda som han hade gjort mot Israel.
>Dom. 9,5 f.
*07/09 Domarboken, 9 Kapitlet
Domarboken, 9 Kapitlet

Abimeleks ogärningar och undergång.

1. Men Abimelek, Jerubbaals son, gick bort till sin moders bröder i
Sikem och talade till dem och till alla som voro besläktade med
hans morfaders hus, och sade:
>Dom. 8,30 f.
2. »Talen så till alla Sikems borgare: Vilket är bäst för eder: att
sjuttio män, alla Jerubbaals söner, råda över eder, eller att en
enda man råder över eder? Kommen därjämte ihåg att jag är edert
kött och ben.»
3. Då talade hans moders bröder till hans förmån allt detta inför
alla Sikems borgare. Och dessa blevo vunna för Abimelek, ty de
tänkte: »Han är ju vår broder.»
4. Och de gåvo honom sjuttio siklar silver ur Baal-Berits tempel;
för dessa lejde Abimelek löst folk och äventyrare, vilkas
anförare han blev.
>Dom. 8,33.
5. Därefter begav han sig till sin faders hus i Ofra och dräpte där
sina bröder, Jerubbaals söner, sjuttio män, och detta på en och
samma sten; dock blev Jotam, Jerubbaals yngste son, vid liv, ty
han hade gömt sig.
>2 Kon. 10,7.
6. Sedan församlade sig alla Sikems borgare och alla som bodde i
Millo och gingo åstad och gjorde Abimelek till konung vid
Vård-terebinten invid Sikem.
>Jos. 24,25 f.
7. När man berättade detta far Jotam, gick han åstad och ställde
sig på toppen av berget Gerissim och hov upp sin röst och ropade
och sade till dem: »Hören mig, I Sikems borgare, för att Gud ock
må höra eder.
>Mos. 11.29 f.
8. Träden gingo en gång åstad för att smörja en konung över
sig. Och de sade till olivträdet: 'Bliv du konung över oss'
9. Men olivträdet svarade dem: 'Skulle jag avstå från min fetma,
som både gudar och människor ära mig för, och gå bort för att
svaja över de andra träden?'
10. Då sade träden till fikonträdet: 'Kom du och bliv konung över
oss.'
11. Men fikonträdet svarade dem: 'Skulle jag avstå från min sötma
och min goda frukt och gå bort för att svaja över de andra
träden?'
12. Då sade träden till vinträdet: 'Kom du och bliv konung över
oss.'
13. Men vinträdet svarade dem: 'Skulle jag avstå från min vinmust,
som gör både gudar och människor glada, och gå bort för att
svaja över de andra träden?'
>Ps. 104,15.
14. Då sade alla träden till törnbusken: 'Kom du och bliv konung
över oss.'
15. Törnbusken svarade träden: 'Om det är eder uppriktiga mening att
smörja mig till konung över eder, så kommen och tagen eder
tillflykt under min skugga; varom icke, så skall eld gå ut ur
törnbusken och förtära cedrarna på Libanon.'
16. Så hören nu: om I haven förfarit riktigt och redligt däri att I
haven gjort Abimelek till konung, och om I haven förfarit väl
mot Jerubbaal och hans hus, och haven vedergällt honom efter
hans gärningar --
17. ty I veten att min fader stridde för eder och vågade sitt liv
för att rädda eder från Midjans hand,
18. under det att I däremot i dag haven rest eder upp mot min faders
hus och dräpt hans söner, sjuttio män, på en och samma sten, och
gjort Abimelek, hans tjänstekvinnas son, till konung över Sikems
borgare, eftersom han är eder broder --
19. om I alltså denna dag haven förfarit riktigt och redligt mot
Jerubbaal och hans hus, då mån I glädja eder över Abimelek, och
han må ock glädja sig över eder;
20. varom icke, så må eld gå ut från Abimelek och förtära Sikems
borgare och dem som bo i Millo, och från Sikems borgare och från
dem som bo i Millo må eld gå ut och förtära Abimelek.»
21. Och Jotam skyndade sig undan och flydde bort till Beer, och där
bosatte han sig för att vara i säkerhet för sin broder Abimelek.

22. När Abimelek hade härskat över Israel i tre år,
23. sände Gud en tvedräktsande mellan Abimelek och Sikems borgare,
så att Sikems borgare avföllo från Abimelek.
24. Detta skedde, för att våldet mot Jerubbaals sjuttio söner skulle
bliva hämnat, och för att deras blod skulle komma över deras
broder Abimelek som dräpte dem, så ock över Sikems borgare, som
lämnade honom understöd, så att han kunde dräpa sina bröder.
25. För att skada honom lade Sikems borgare nu folk i försåt på
bergshöjderna, och dessa plundrade alla som drogo vägen fram
därförbi. Detta blev berättat för Abimelek.

26. Men Gaal, Ebeds son, kom nu dit med sina bröder, och de drogo in
i Sikem. Och Sikems borgare fattade förtroende för honom.
27. Så hände sig en gång att de gingo ut på fältet och avbärgade
sina vingårdar och pressade druvorna och höllo en glädjefest,
och de gingo därvid in i sin guds hus och åto och drucko, och
uttalade förbannelser över Abimelek.
28. Och Gaal, Ebeds son, sade: »Vad är Abimelek, och vad är Sikem,
eftersom vi skola tjäna honom? Han är ju Jerubbaals son, och
Sebul är hans tillsyningsman. Nej, tjänen män som härstamma från
Hamor, Sikems fader. Varför skulle vi tjäna denne?
>1 Mos. 34,2.
29. Ack om jag hade detta folk under min vård! Då skulle jag driva
bort Abimelek.» Och i fråga om Abimelek sade han: »Föröka din
här och drag ut.»

30. Men när Sebul, hövitsmannen i staden, fick höra vad Gaal, Ebeds
son, hade sagt, upptändes hans vrede.
31. Och han sände listeligen bud till Abimelek och lät säga: »Se,
Gaal, Ebeds son, och hans bröder hava kommit till Sikem, och de
hålla just nu på att uppvigla staden mot dig.
32. Bryt därför nu upp om natten, du med ditt folk, och lägg dig i
bakhåll på fältet.
33. Sedan må du i morgon bittida, när solen går upp, störta fram mot
staden. När han då med sitt folk drager ut mot dig, må du göra
med honom vad tillfället giver vid handen.»
34. Då bröt Abimelek med allt sitt folk upp om natten, och de lade
sig i bakhåll mot Sikem, i fyra hopar.

35. Och Gaal, Ebeds son, kom ut och ställde sig vid ingången till
stadsporten; och i detsamma bröt Abimelek med sitt folk fram
ifrån bakhållet.
36. När då Gaal såg folket, sade han till Sebul: »Se, där kommer
folk ned från bergshöjderna.» Men Sebul svarade honom: »Det är
skuggan av bergen, som för dina ögon ser ut såsom människor.»
37. Gaal tog åter till orda och sade: »Jo, där kommer folk ned från
Mittelhöjden, och en annan hop kommer på vägen från
Teckentydarterebinten.»
38. Då sade Sebul till honom: »Var är nu din stortalighet, du som
sade: 'Vad är Abimelek, eftersom vi skola tjäna honom?' Se, här
kommer det folk som du så föraktade. Drag nu ut och strid mot
dem.
39. Så drog då Gaal ut i spetsen för Sikems borgare och gav sig i
strid med Abimelek.
40. Men Abimelek jagade honom på flykten, och han flydde undan för
honom; och många föllo slagna ända fram till stadsporten.
41. Och Abimelek stannade i Aruma; men Sebul drev bort Gaal och hans
bröder och lät dem icke längre stanna i Sikem.

42. Dagen därefter gick folket ut på fältet; och man berättade detta
för Abimelek.
43. Då tog han sitt folk och delade dem i tre hopar och lade sig i
bakhåll på fältet. Och när han fick se att folket gick ut ur
staden, bröt han upp och anföll dem och nedgjorde dem.
44. Abimelek och de hopar han hade med sig störtade nämligen fram
och ställde sig vid ingången till stadsporten; men de båda andra
hoparna störtade fram mot alla som voro på fältet och nedgjorde
dem.
45. När så Abimelek hade ansatt staden hela den dagen, intog han den
och dräpte det folk som fanns därinne Sedan rev han ned staden
och beströdde platsen med salt.

46. När besättningen i Sikems torn hörde detta, begåvo de sig alla
till det fasta valvet i El-Berits tempelbyggnad.
47. Och när det blev berättat for Abimelek att hela besättningen i
Sikems torn hade församlat sig där,
48. gick han med allt sitt folk upp till berget Salmon; och Abimelek
tog en yxa i sin hand och högg av en trädgren och lyfte upp den
och lade den på axeln; och han sade till sitt folk: »Gören med
hast detsamma som I haven sett mig göra.»
49. Då högg också allt folket av var sin gren och följde efter
Abimelek, och de lade grenarna intill det fasta valvet och tände
upp eld till att förbränna valvet jämte dem som voro där. Så
omkommo ock alla de människor som bodde i Sikems torn, vid pass
tusen män och kvinnor.

50. Och Abimelek drog åstad till Tebes och belägrade Tebes och intog
det.
51. Men mitt i staden var ett starkt torn, och dit flydde alla män
och kvinnor, alla borgare i staden, och stängde igen om sig;
sedan stego de upp på tornets tak.
52. Och Abimelek kom till tornet och angrep det; och han gick fram
till porten på tornet för att bränna upp den i eld.
53. Men en kvinna kastade en kvarnsten ned på Abimeleks huvud och
bräckte så hans huvudskål.
54. Då ropade han med hast på sin vapendragare och sade till honom:
»Drag ut ditt svärd och döda mig, för att man icke må säga om
mig: En kvinna dräpte honom.» Då genomborrade hans tjänare
honom, så att han dog.
>1 Sam. 31,4.
55. När nu israeliterna sågo att Abimelek var död, gingo de hem, var
och en till sitt.
56. Alltså lät Gud det onda som Abimelek hade gjort mot sin fader,
då han dräpte sina sjuttio bröder, komma tillbaka över honom.
57. Och allt det onda som Sikems män hade gjort lät Gud ock komma
tillbaka över deras huvuden. Så gick Jotams, Jerubbaals sons,
förbannelse i fullbordan på dem.
*07/10 Domarboken, 10 Kapitlet
Domarboken, 10 Kapitlet

Tola och Jair. Israel åter i sina
fienders hand.

1. Efter Abimelek uppstod till Israels frälsning Tola, son till
Pua, son till Dodo, en man från Isaskar; och han bodde i Samir,
i Efraims bergsbygd.
2. Han var domare i Israel i tjugutre år; sedan dog han och blev
begraven i Samir.

3. Efter honom uppstod gileaditen Jair. Han var domare i Israel i
tjugutvå år.
4. Han hade trettio söner, som plägade rida på trettio åsnor; och
de hade trettio städer. Dessa kallar man ännu i dag Jairs byar,
och de ligga i Gileads land.
>4 Mos.32,41. 5 Mos. 3,14. Dom. 12.14. 1 Krön. 2,22.
5. Och Jair dog och blev begraven i Kamon.

6. Men Israels barn gjorde åter vad ont var i HERRENS ögon och
tjänade Baalerna och Astarterna, så ock Arams, Sidons, Moabs,
Ammons barns och filistéernas gudar och övergåvo HERREN och
tjänade honom icke.
7. Då upptändes HERRENS vrede mot Israel, och han sålde dem i
filistéernas och Ammons barns hand.
8. Och dessa plågade Israels barn och förforo våldsamt mot dem det
året; i aderton år gjorde de så mot alla de israeliter som bodde
på andra sidan Jordan, i amoréernas land, i Gilead.
9. Därtill gingo Ammons barn över Jordan och gåvo sig i strid också
med Juda, Benjamin och Efraims hus, så att Israel kom i stor
nöd.
10. Då ropade Israels barn till HERREN och sade: »Vi hava syndat mot
dig, ty vi hava övergivit vår Gud och tjänat Baalerna.»
11. Men HERREN sade till Israels barn: »Har jag icke frälst eder
från egyptierna, amoréerna, Ammons barn och filistéerna?
12. Likaledes bleven I förtryckta av sidonierna, amalekiterna och
maoniterna; och när I ropaden till mig, frälste jag eder från
deras hand.
13. Men I haven nu övergivit mig och tjänat andra gudar; därför vill
jag icke mer frälsa eder.
>5 Mos. 32,15 f., 19 f.
14. Gån bort och ropen till de gudar som I haven utvalt; må de
frälsa eder, om I nu ären i nöd.
>5 Mos. 32,38. Jer. 2,28.
15. Då sade Israels barn till HERREN: »Vi hava syndat; gör du med
oss alldeles såsom dig täckes. Allenast rädda oss nu denna
gång.»
>1 Sam. 12,10.
16. Därefter skaffade de bort ifrån sig de främmande gudarna och
tjänade HERREN. Då kunde han icke längre lida att se Israels
vedermöda.
>Dom. 2,18. PS. 78,65 f.

17. Och Ammons barn blevo uppbådade och lägrade sig i Gilead; men
Israels barn församlade sig och lägrade sig i Mispa.
18. Då sade folket, nämligen de överste i Gilead, till varandra:
»Vem vill begynna striden mot Ammons barn? Den som det vill
skall bliva hövding över alla Gileads inbyggare.»
>Dom. 11,6 f.
*07/11 Domarboken, 11 Kapitlet
Domarboken, 11 Kapitlet

Jefta. Hans seger och löfte. Hans
dotter.

1. Gileaditen Jefta var en tapper stridsman, men han var son till
en sköka; och Jeftas fader var Gilead.
>Hebr. 11,32.
2. Nu födde ock Gileads hustru honom söner; och när dessa hans
hustrus söner hade växt upp, drevo de ut Jefta och sade till
honom: »Du skall icke taga arv i vår faders hus, ty du är son
till en kvinna som icke är hans hustru.»
3. Då flydde Jefta bort ifrån sina bröder och bosatte sig i landet
Tob; där sällade sig löst folk till Jefta och gjorde strövtåg
med honom.

4. Någon tid därefter gåvo Ammons barn sig i strid med Israel.
5. Men när Ammons barn gåvo sig i strid med Israel, gingo de äldste
i Gilead åstad för att hämta Jefta från landet Tob.
6. Och de sade till Jefta: »Kom och bliv vår anförare, så vilja vi
strida mot Ammons barn.»
7. Men Jefta svarade de äldste i Gilead: »I haven ju hatat mig och
drivit mig ut ur min faders hus. Huru kunnen I då nu, när I
ären i nöd, komma till mig?»
8. De äldste i Gilead sade till Jefta: »Just därför hava vi nu
kommit tillbaka till dig, och du måste gå med oss och strida mot
Ammons barn; ty du skall bliva hövding över oss, alla Gileads
inbyggare.»
9. Jefta svarade de äldste i Gilead: »Om I nu fören mig tillbaka
för att strida mot Ammons barn och HERREN giver dem i mitt våld,
så vill jag ock sedan vara eder hövding.»
10. Då sade de äldste i Gilead till Jefta: »HERREN höre vårt avtal.
Förvisso skola vi låta det bliva så om du har sagt.»
11. Så gick då Jefta med de äldste i Gilead, och folket satte honom
till hövding och anförare över sig. Och Jefta uttalade inför
HERREN i Mispa allt vad han hade sagt.

12. Och Jefta skickade sändebud till Ammons barns konung och lät
säga: »Vad har du med mig att göra, eftersom du har kommit emot
mig och angripit mitt land?»
13. Då svarade Ammons barns konung Jeftas sändebud: »När Israel drog
upp från Egypten, togo de ju mitt land från Arnon ända till
Jabbok och till Jordan; så giv mig nu detta tillbaka i godo.»
>4 Mos. 21,24.
14. Åter skickade Jefta sändebud till Ammons barns konung
15. och lät säga till honom: »Så säger Jefta: Israel har icke tagit
något land vare sig från Moab eller från Ammons barn.
>5 Mos. 2,9,18 f., 37.
16. Ty när de drogo upp från Egypten och Israel hade tågat genom
öknen ända till Röda havet och sedan kommit till Kades,
17. skickade Israel sändebud till konungen i Edom och lät säga: 'Låt
mig tåga genom ditt land.' Men konungen i Edom hörde icke därpå.
De skickade ock till konungen i Moab, men denne ville icke
heller Då stannade Israel i Kades.
>4 Mos. 20,14 f.
18. Därefter tågade de genom öknen och gingo omkring Edoms land och
Moabs land och kommo öster om Moabs land och lägrade sig på
andra sidan Arnon; de kommo icke in på Moabs område, ty Arnon är
Moabs gräns.
>4 Mos. 21,13.
19. Sedan skickade Israel sändebud till Sihon, amoréernas konung,
konungen i Hesbon; och Israel lät säga till honom: 'Låt oss
genom ditt land tåga dit vi skola.'
>4 Mos. 21,21 f. 5 Mos. 2,26 f.
20. Men Sihon litade icke på Israel och lät dem icke tåga genom sitt
land, utan församlade allt sitt folk, och de lägrade sig i
Jahas; där in- lät han sig i strid med Israel.
21. Men HERREN, Israels Gud, gav Sihon och allt hans folk i Israels
hand, så att de slogo dem; och Israel intog hela amoréernas
land, ty dessa bodde då i detta land.
22. De intogo hela amoréernas område, från Arnon ända till Jabbok,
och från öknen ända till Jordan.
>5 Mos. 2,36.
23. Och nu, då HERREN, Israels Gud, har fördrivit amoréerna för sitt
folk Israel, skulle du taga deras land i besittning!
24. Är det icke så: vad din gud Kemos giver dig till besittning, det
tager du i besittning? Så taga ock vi, närhelst HERREN, vår Gud,
fördriver ett folk för oss, deras land i besittning.
>1 Kon. 11,7. 2 Kon. 23,13.
25. Menar du att du är så mycket förmer än Balak, Sippors sons
konungen i Moab? Han dristade ju icke att inlåta sig i tvist med
Israel eller giva sig i strid med dem.
>4 Mos. 22,2 f.
26. När Israel nu i tre hundra år har bott i Hesbon och underlydande
orter, i Aror och underlydande orter och i alla städer på båda
sidor om Arnon, varför haven I då under hela den tiden icke
tagit detta ifrån oss?
27. Jag har icke försyndat mig mot dig, men du gör illa mot mig, då
du nu överfaller mig. HERREN, domaren, må i dag döma mellan
Israels barn och Ammons barn.»
28. Men Ammons barns konung hörde icke på vad Jefta lät säga honom
genom sändebuden.

29. Då kom HERRENS Ande över Jefta; och han tågade genom Gilead och
Manasse och tågade så genom Mispe i Gilead, och från Mispe i
Gilead tågade han fram mot Ammons barn.
30. Och Jefta gjorde ett löfte åt HERREN och sade: »Om du giver
Ammons barn i min hand,
31. så lovar jag att vadhelst som ur dörrarna till mitt hus går ut
emot mig, när jag välbehållen kommer tillbaka från Ammons barn,
det skall höra HERREN till, och det skall jag offra till
brännoffer.»
32. Så drog nu Jefta åstad mot Ammons barn för att strida mot dem;
och HERREN gav dem i hans hand.
33. Och han tillfogade dem ett mycket stort nederlag och intog
landet från Aroer ända till fram emot Minnit, tjugu städer, och
ända till Abel-Keramim. Alltså blevo Ammons barn kuvade under
Israels barn.
34. När sedan Jefta kom hem till sitt hus i Mispa, då gick hans
dotter ut emot honom med pukor och dans. Och hon var hans enda
barn, han hade utom henne varken son eller dotter.
>2 Mos. 15,20. 1 Sam. 18,6.
35. I detsamma han nu fick se henne, rev han sönder sina kläder och
ropade: »Ve mig, min dotter, du kommer mig att sjunka till
jorden, du drager olycka över mig! Ty jag har öppnat min mun
inför HERREN till ett löfte och kan icke taga mitt ord
tillbaka.»
>4 Mos. 30,3. 5 Mos. 23,21.
36. Hon svarade honom: »Min fader, har du öppnat din mun inför
HERREN, så gör med mig enligt din muns tal, eftersom HERREN nu
har skaffat dig hämnd på dina fiender, Ammons barn.»
37. Och hon sade ytterligare till sin fader: »Uppfyll dock denna min
begäran: unna mig två månader, så att jag får gå åstad ned på
bergen och begråta min jungfrudom med mina väninnor.
38. Han svarade: »Du får gå åstad.» Och han tillstadde henne att
vara borta i två månader. Då gick hon åstad med sina väninnor
och begrät sin jungfrudom på bergen.
39. Men efter två månader vände hon tillbaka till sin fader, och han
förfor då med henne efter det löfte han hade gjort. Och hon hade
icke känt någon man.
40. Sedan blev det en sedvänja i Israel att Israels döttrar år efter
år gingo åstad för att lovprisa gileaditen Jeftas dotter, under
fyra dagar vart år.
*07/12 Domarboken, 12 Kapitlet
Domarboken, 12 Kapitlet

Efraimiternas knot och nederlag. Jeftas
död. Ibsan, Elon och Abdon.

1. Men Efraims män församlade sig och drogo till Safon; och de sade
till Jefta: »Varför drog du åstad till strid mot Ammons barn
utan att kalla på oss till att tåga med dig? Nu vilja vi bränna
upp ditt hus jämte dig själv i eld.
>Dom. 8,1.
2. Jefta svarade dem: »Jag och mitt folk lågo i svår fejd med
Ammons barn; då manade jag eder att komma, men I villen icke
frälsa mig ur deras hand.
3. Och när jag såg att I icke villen frälsa mig, tog jag min
själ[1] i min hand och drog åstad mot Ammons barn, och HERREN
gav dem i min hand. Varför haven I då nu dragit upp emot mig
till att strida emot mig?»
>1 Sam. 19,5. 28,21. Ps. 119,109.

4. Och Jefta församlade alla Gileads män och gav sig i strid med
Efraim. Och Gileads män slogo efraimiterna; dessa hade nämligen
sagt: »Flyktingar ifrån Efraim ären I; Gilead är ett mellanting,
varken Efraim eller Manasse.»
5. Och gileaditerna besatte vadställena över Jordan för
efraimiterna. Då nu någon av de efraimitiska flyktingarna sade:
»Låt mig komma över», frågade Gileads män honom: »Är du en
efraimit?» Om han då svarade nej,
6. så sade de till honom: »Säg 'schibbolet'[2].» Sade han då
»sibbolet», därför att han icke nog lade sig vinn om att uttala
ordet rätt, så grepo de honom och höggo ned honom där vid
vadställena över Jordan. På detta sätt föllo vid det tillfället
fyrtiotvå tusen efraimiter.

7. Och Jefta var domare i Israel i sex år. Sedan dog gileaditen
Jefta och blev begraven i en av Gileads städer.

8. Efter honom var Ibsan från Bet-Lehem domare i Israel.
9. Han hade trettio söner, och trettio döttrar gifte han bort; han
fick ock trettio döttrar genom att skaffa hustrur åt sina söner
utifrån. Och han var domare i Israel i sju år.
10. Sedan dog Ibsan och blev begraven i Bet-Lehem.

11. Efter honom var sebuloniten Elon domare i Israel; i tio år var
han domare i Israel.
12. Sedan dog sebuloniten Elon och blev begraven i Ajalon, i
Sebulons land.

13. Efter honom var pirgatoniten Abdon, Hillels son, domare i Israel.
14. Han hade fyrtio söner och trettio sonsöner, vilka plägade rida
på sjuttio åsnor. Och han var domare i Israel i åtta år.
>Dom. 10,4.
15. Sedan dog pirgatoniten Abdon, Hillels son, och blev begraven i
Pirgaton i Efraims land, i amalekiternas bergsbygd.

[1] Se Själ i Ordförkl.
[2] Se Schibbolet i Ordförkl.
*07/13 Domarboken, 13 Kapitlet
Domarboken, 13 Kapitlet

Simsons födelse.

1. Men Israels barn gjorde åter vad ont var i HERRENS ögon; då gav
HERREN dem i filistéernas hand, i fyrtio år.

2. I Sorga levde nu en man av daniternas släkt, vid namn Manoa;
hans hustru var ofruktsam och hade icke fött några barn.
3. Men HERRENS ängel uppenbarade sig för hustrun och sade till
henne: »Se, du är ofruktsam och har icke fött några barn, men du
skall bliva havande och föda en son.
4. Tag dig nu till vara, så att du icke dricker vin eller starka
drycker ej heller äter något orent.
>4 Mos. 6,2 f. Dom. 16,l7. 1 Sam 1,11. Luk. 1,15.
5. Ty se, du skall bliva havande och föda en son, på vilkens huvud
ingen rakkniv skall komma, ty gossen skall vara en Guds nasir
allt ifrån moderlivet; och han skall göra begynnelse till att
frälsa Israel ur filistéernas hand.»
6. Då gick hustrun in och omtalade detta för sin man och sade: »En
gudsman kom till mig; han såg ut såsom en Guds ängel, mycket
fruktansvärd. Jag frågade honom icke varifrån han var, och sitt
namn lät han mig icke veta.
7. Och han sade till mig: 'Se, du skall bliva havande och föda en
son; drick nu icke vin eller starka drycker och ät icke något
orent, ty gossen skall vara en Guds nasir, från moderlivet ända
till sin död.'»

8. Och Manoa bad till HERREN och sade: »Ack Herre, låt gudsmannen
som du sände hit åter komma till oss, för att han må lära oss
huru vi skola göra med gossen som skall födas.»
9. Och Gud hörde Manoas röst; Guds ängel kom åter till hans hustru,
när hon en gång satt ute på marken och hennes man Manoa icke var
hos henne.
10. Då skyndade hustrun strax åstad och berättade det för sin man;
hon sade till honom: »Mannen som kom till mig häromdagen har
uppenbarat sig för mig.»
11. Manoa stod upp och följde sin hustru; och när han kom till
mannen, frågade han honom: »Är du den man som förut talade med
min hustru?» Han svarade: »Ja.»
12. Då sade Manoa: »När det som du har sagt går i fullbordan, vad är
då att iakttaga med gossen? Hur skall man göra med honom?»
13. HERRENS ängel svarade Manoa »Din hustru skall taga sig till
vara för allt varom jag har talat med henne.
14. Hon skall icke äta något som ha vuxit på vinträd, och vin eller
starka drycker får hon icke dricka, ej heller får hon äta något
orent. Allt vad jag har bjudit henne skall hon hålla.»
15. Och Manoa sade till HERRENS ängel: »Låt oss få hålla dig kvar,
så vilja vi tillreda en killing och sätta fram för dig.»
>Dom. 6,18.
16. Men HERRENS ängel svarade Manoa: »Om du ock håller mig kvar,
skall jag dock icke äta av din mat; men om du vill tillreda ett
brännoffer, så offra detta åt HERREN.» Ty Manoa förstod icke att
det var HERRENS ängel.
>Tob. 12,19.
17. Och Manoa sade till HERRENS ängel: »Vad är ditt namn? Säg oss
det, för att vi må kunna ära dig, när det som du har sagt går i
fullbordan.»
>1 Mos.32,29 f.
18. HERRENS ängel sade till honom: »Varför frågar du efter mitt
namn? Det är alltför underbart.»
>Jes. 9,6.
19. Och Manoa tog killingen med tillhörande spisoffer och lade upp
den på klippan åt HERREN. Då lät han något underbart ske i
Manoas och hans hustrus åsyn.
>Dom. 6,19 f.
20. När lågan steg upp från altaret mot himmelen, for nämligen
HERRENS ängel upp, i lågan från altaret. Då Manoa och hans
hustru sågo detta, föllo de ned till jorden på sitt ansikte
21. Sedan visade sig HERRENS ängel icke mer för Manoa och hans
hustru. Då förstod Manoa att det hade varit HERRENS ängel.
22. Och Manoa sade till sin hustru: »Nu måste vi dö, eftersom vi
hava sett Gud.»
>2 Mos. 33,20 f. 5 Mos. 5,26. Dom. 6,22.
23. Men hans hustru svarade honom: »Om HERREN hade velat döda oss,
så hade han icke tagit emot något brännoffer och spisoffer av
vår hand, och icke låtit oss se allt detta, ej heller hade han
nu låtit oss höra sådant.»
24. Därefter födde hans hustru en son och gav honom namnet Simson;
och gossen växte upp, och HERREN välsignade honom.
25. Och HERRENS Ande begynte att verka på honom, medan han var i
Dans läger, mellan Sorga och Estaol.
>Dom. 18,11 f.
*07/14 Domarboken, 14 Kapitlet
Domarboken, 14 Kapitlet

Simsons bröllop och hans gåta.

1. När Simson en gång gick ned till Timna, fick han där i Timna se
en kvinna, en av filistéernas döttrar.
2. Och när han kom upp därifrån, omtalade han det för sin fader och
moder och sade: »Jag har i Timna sett en kvinna, en av
filistéernas döttrar; henne mån I nu skaffa mig till hustru.»
3. Hans fader och moder sade till honom: »Finnes då ingen kvinna
bland dina bröders döttrar och i hela mitt folk, eftersom du
vill gå bort för att skaffa dig en hustru från de oomskurna
filistéerna?» Simson sade till sin fader: »Skaffa mig denna, ty
hon behagar mig.»
>2 Mos. 34,16. 5 Mos. 7,3.
4. Men hans fader och moder visste icke att detta kom från HERREN,
som sökte sak med filistéerna. På den tiden rådde nämligen
filistéerna över Israel.
>Dom. 13,1.
5. Och Simson gick med sin fader och moder ned till Timna; men just
som de hade hunnit fram till vingårdarna vid Timna, kom ett ungt
lejon rytande emot honom.
6. Då föll HERRENS Ande över honom, och han slet sönder lejonet,
såsom hade han slitit sönder en killing, fastän han icke hade
någonting i sin hand; men han talade icke om för sin fader och
moder vad han hade gjort.
>1 Sam. 17.35.
7. När han så kom ditned, talade han med kvinnan; och hon behagade
Simson.
8. En tid därefter vände han tillbaka för att hämta henne och vek
då av vägen för att se på det döda lejonet; då fick han i
lejonets kropp se en bisvärm med honung.
9. Och han skrapade ut honungen i sina händer och åt därav, medan
han gick, han kom så till sin fader och moder och gav dem, och
de åto. Men han talade icke om för dem att det var ur lejonets
kropp han hade skrapat honungen.

10. När nu hans fader kom ned till kvinnan, gjorde Simson där ett
gästabud, ty så plägade de unga männen göra.
11. Och när de fingo se honom, skaffade de trettio bröllopssvenner,
som skulle vara hos honom.
12. Till dem sade Simson: »Jag vill förelägga eder en gåta; om I
under de sju gästabudsdagarna sägen mig lösningen på den och
gissen rätt, så skall jag giva eder trettio fina linneskjortor
och trettio högtidsdräkter.
13. Men om I icke kunnen säga mig lösningen, så skolen I giva mig
trettio fina linneskjortor och trettio högtidsdräkter.» De sade
till honom: »Förelägg oss din gåta, låt oss höra den.»
14. Då sade han till dem:
»Från storätaren utgick ätbart,
från den grymme kom sötma.»

Men under tre dagar kunde de icke lösa gåtan.
15. På sjunde dagen sade de då till Simsons hustru: »Locka din man
till att säga oss lösningen på gåtan; eljest skola vi bränna upp
dig och din faders hus i eld. Icke haven I väl bjudit oss hit
för att utarma oss?»
16. Då låg Simsons hustru över honom med gråt och sade: »Du hatar
mig allenast och älskar mig alls icke; du har förelagt mina
landsmän en gåta, men mig har du icke sagt lösningen på den.»
Han svarade henne: »Icke ens åt min fader eller min moder har
jag sagt lösningen; skulle jag då säga den åt dig?»
17. Men hon låg över honom med gråt under de sju dagar de höllo
gästabudet. Och på sjunde dagen sade han henne lösningen,
eftersom hon så hårt ansatte honom; sedan sade hon lösningen på
gåtan åt sina landsmän.
18. Innan solen gick ned på sjunde dagen, gåvo honom alltså männen i
staden det svaret:
»Vad är sötare än honung,
och vad är grymmare än ett lejon?»

Men han sade till dem: »Haden I icke plöjt med min kviga, så
haden I icke gissat min gåta.»

19. Och HERRENS Ande kom över honom, och han gick ned till Askelon
och slog där ihjäl trettio män och tog deras kläder och gav
högtidsdräkterna åt dem som hade sagt lösningen på gåtan. Och
hans vrede upptändes, och han vände tillbaka upp till sin faders
hus.
20. Då blev Simsons hustru given åt den av hans bröllopssvenner, som
han hade haft till sin särskilda följesven.
*07/15 Domarboken, 15 Kapitlet
Domarboken, 15 Kapitlet

Simson och de tre hundra rävarna. Hans
bedrift med åsnekäken.

1. En tid därefter, medan veteskörden pågick, ville Simson besöka
sin hustru, och förde med sig en killing. Och han sade: »Låt
mig gå in till min hustru i kammaren.» Men hennes fader ville
icke tillstädja honom att gå in;
2. hennes fader sade: »Jag höll för säkert att du hade fattat hat
till henne, och därför gav jag henne åt din bröllopssven. Men
hon har ju en yngre syster, som är fagrare än hon; tag denna i
stället för den andra.»
3. Men Simson svarade dem: »Denna gång är jag utan skuld gent emot
filistéerna, om jag gör dem något ont.»
4. Och Simson gick bort och fångade tre hundra rävar; sedan tog han
facklor, band så ihop två och två rävar med svansarna och satte
in en fackla mitt emellan de två svansarna.
5. Därefter tände han eld på facklorna och släppte djuren in på
filistéernas sädesfält och antände så både sädesskylar och
oskuren säd, vingårdar och olivplanteringar.
6. Då nu filistéerna frågade efter vem som hade gjort detta, fingo
de det svaret: »Det har Simson, timnitens måg, därför att denne
tog hans hustru och gav henne åt hans bröllopssven.» Då drogo
filistéerna åstad och brände upp både henne och hennes fader i
eld.
7. Men Simson sade till dem: »Om I beten eder så, skall jag
sannerligen icke vila, förrän jag har tagit hämnd på eder.»
8. Och han for våldsamt fram med dem, så att de varken kunde gå
eller stå. Sedan gick han ned därifrån och bodde i bergsklyftan
vid Etam.

9. Då drogo filistéerna upp och lägrade sig i Juda; och de spridde
sig i Lehi.
10. Och Juda män sade: »Varför haven I dragit hitupp mot oss?» De
svarade: »Vi hava dragit hitupp för att binda Simson och för att
göra mot honom såsom han har gjort mot oss.»
11. Då drogo tre tusen män från Juda ned till bergsklyftan vid Etam
och sade till Simson: »Du vet ju att filistéerna råda över oss;
huru har du då kunnat göra så mot oss?» Han svarade dem: »Såsom
de hava gjort mot mig, så har jag gjort mot dem.»
12. De sade till honom: »Vi hava kommit hitned för att binda dig och
sedan lämna dig i filistéernas hand.» Simson sade till dem: »Så
given mig nu eder ed på att I icke själva viljen stöta ned mig.»
13. De svarade honom: »Nej, vi vilja allenast binda dig och sedan
lämna dig i deras hand, men vi skola icke döda dig.» Så bundo de
honom med två nya tåg och förde honom upp, bort ifrån klippan.
14. När han nu kom till Lehi, skriade filistéerna och sprungo emot
honom. Då kom HERRENS Ande över honom, och tågen omkring hans
armar blevo såsom lintrådar, när de antändas av eld, och banden
likasom smälte bort ifrån hans händer.
15. Och han fick fatt i en åsnekäke som ännu var frisk; och han
räckte ut sin hand och tog den, och med den slog han ihjäl tusen
män.
16. Sedan sade Simson:
»Med åsnekäken slog jag
en skara, ja, två;
med åsnekäken slog jag
tusen man.»

17. När han hade sagt detta, kastade han käken ifrån sig. Och man
kallade den platsen <spärr>Ramat-Lehi</spärr>[1].
18. Men då han därefter blev mycket törstig, ropade han till HERREN
och sade: »Du själv har genom din tjänare givit denna stora
seger; och nu måste jag dö av törst, och så falla i de
oomskurnas hand!»
19. Då lät Gud fördjupningen i Lehi öppna sig, och därur gick ut
vatten, så att han kunde dricka; och hans ande kom tillbaka, och
han fick liv igen. Därav kallades källan <spärr>Den ropandes
källa i Lehi</spärr>, såsom den heter ännu i dag.

20. Och han var domare i Israel under filistéernas tid, i tjugu år.

[1] D. ä. käkkastet eller käkhöjden.
*07/16 Domarboken, 16 Kapitlet
Domarboken, 16 Kapitlet

Simsons bedrift med Gasas stadsportar.
Delila. Simson övervunnen och fängslad.
Hans sista bedrift och död. Hans
begravning.

1. Och Simson gick till Gasa; där fick han se en sköka och gick in
till henne.
2. När då gasiterna fingo höra att Simson hade kommit dit,
omringade de platsen och lågo i försåt för honom hela natten vid
stadsporten. Men hela natten höllo de sig stilla; de tänkte:
»Vi vilja vänta till i morgon, när det bliver dager; då skola vi
dräpa honom.»
3. Och Simson låg där intill midnatt; men vid midnattstiden stod
han upp och grep tag i stadsportens dörrar och i de båda
dörrposterna och ryckte loss dem jämte bommen, och lade
alltsammans på sina axlar och bar upp det till toppen på det
berg som ligger gent emot Hebron.
4. Därefter fattade han kärlek till en kvinna som hette Delila, vid
bäcken Sorek.
5. Då kommo filistéernas hövdingar upp till henne och sade till
henne: »Locka honom till att uppenbara för dig varav det beror
att han är så stark, och huru vi skola bliva honom övermäktiga,
så att vi kunna binda honom och kuva honom; vi vilja då giva dig
ett tusen ett hundra siklar silver var.»
>Dom. 14,15.
6. Då sade Delila till Simson: »Säg mig varav det beror att du är
så stark, och huru man skulle kunna binda och kuva dig.»
7. Simson svarade henne: »Om man bunde mig med sju friska
sensträngar, som icke hade hunnit torka, så bleve jag svag och
vore såsom en vanlig människa.»
8. Då buro filistéernas hövdingar till henne sju friska
sensträngar, som icke hade hunnit torka; och hon band honom med
dem.
9. Men hon hade lagt folk i försåt i den inre kammaren. Sedan
ropade hon till honom: »Filistéerna äro över dig, Simson!» Då
slet han sönder sensträngarna så lätt som en blångarnssnodd
slites sönder, när den kommer intill elden. Alltså hade man
ingenting fått veta om hans styrka.
10. Då sade Delila till Simson: »Du har ju bedragit mig och ljugit
för mig. Men säg mig nu huru man skulle kunna binda dig.»
11. Han svarade henne: »Om man bunde mig med nya tåg, som ännu icke
hade blivit begagnade till något, så bleve jag svag och vore
såsom en vanlig människa.»
12. Då tog Delila nya tåg och band honom med dem och ropade så till
honom: »Filistéerna äro över dig, Simson!»; och folk låg i
försåt i den inre kammaren. Men han slet tågen av sina armar,
såsom hade det varit trådar.
13. Då sade Delila till Simson: »Hittills har du bedragit mig och
ljugit för mig; säg mig nu huru man skulle kunna binda dig.» Han
svarade henne: »Jo, om du vävde in de sju flätorna på mitt huvud
i ränningen till din väv.»
14. Hon slog alltså fast dem med pluggen och ropade sedan till
honom: »Filistéerna äro över dig, Simson!» När han då vaknade
upp ur sömnen, ryckte han loss vävpluggen jämte ränningen till
väven.
15. Då sade hon till honom: »Huru kan du säga att du har mig kär, du
som icke är uppriktig mot mig? Tre gånger har du nu bedragit
mig och icke velat säga mig varpå det beror att du är så stark.»
16. Då hon nu dag efter dag hårt ansatte honom med denna sin begäran
och plågade honom därmed, blev han så otålig att han kunde dö,
>Dom. 14,l7.
17. och yppade så för henne hela sin hemlighet och sade till henne:
»Ingen rakkniv har kommit på mitt huvud, ty jag är en Guds nasir
allt ifrån min moders liv. Därför, om man rakar håret av mig,
viker min styrka ifrån mig, så att jag bliver svag och är såsom
alla andra människor.»
>4 Mos. 6,5. Dom. 13,5.

18. Då nu Delila insåg att han hade yppat för henne hela sin
hemlighet, sände hon bud och kallade till sig filistéernas
hövdingar; hon lät säga: »Kommen hitupp ännu en gång, ty han har
nu yppat för mig hela sin hemlighet.» Då kommo filistéernas
hövdingar ditupp till henne och förde med sig penningarna.
19. Nu lagade hon så, att han somnade in på hennes knän; och sedan
hon hade kallat till sig en man som på hennes befallning skar av
de sju flätorna på hans huvud, begynte hon att få makt över
honom, och hans styrka vek ifrån honom.
20. Därefter ropade hon: »Filistéerna äro över dig, Simson!» När han
då vaknade upp ur sömnen, tänkte han: »Jag gör mig väl fri, nu
såsom de förra gångerna, och skakar mig lös»; ty han visste icke
att HERREN hade vikit ifrån honom.
21. Men filistéerna grepo honom och stucko ut ögonen på
honom. Därefter förde de honom ned till Gasa och bundo honom med
kopparfjättrar, och han måste mala i fängelset.
> 2 Mos. 11,5. 2 Kon. 25,7.
22. Men hans huvudhår begynte åter växa ut, sedan det hade blivit
avrakat.

23. Och filistéernas hövdingar församlade sig för att anställa en
stor offerfest åt sin gud Dagon och göra sig glada, ty de sade:
»Vår gud har givit vår fiende Simson i vår hand.»
24. Och när folket såg honom, lovade de likaledes sin gud och sade:
»Vår gud har givit vår fiende i vår hand honom som förödde vårt
land och slog så många av oss ihjäl.»
25. Då nu deras hjärtan hade blivit glada, sade de: »Låt hämta
Simson, för att han må förlusta oss.» Och Simson blev hämtad ur
fängelset och måste vara dem till förlustelse. Och de hade
ställt honom mellan pelarna.
26. Men Simson sade till den gosse som höll honom vid handen: »Släpp
mig och låt mig komma intill pelarna som huset vilar på, så att
jag får luta mig mot dem.»
27. Och huset var fullt med män och kvinnor, och filistéernas alla
hövdingar voro där; och på taket voro vid pass tre tusen män och
kvinnor, som sågo på, huru Simson förlustade dem.
28. Men Simson ropade till HERREN och sade: »Herre, HERRE, tänk på
mig och styrk mig allenast denna gång, o Gud, så att jag får
taga hämnd på filistéerna för ett av mina båda ögon.»
>Judit 13,7. Hebr. 11,32 f.
29. Därefter fattade Simson i de båda mittelpelare som huset vilade
på, och tog fast tag mot dem; han fattade i den ena med högra
handen och i den andra med vänstra.
30. Och Simson sade: »Må jag nu själv dö med filistéerna.» Sedan
böjde han sig framåt med sådan kraft, att huset föll omkull över
hövdingarna och allt folket som fanns där. Och de som han så
dödade vid sin död voro flera än de som han hade dödat, medan
han levde.

31. Och hans bröder och hela hans familj kommo ditned och togo honom
upp med sig och begrovo honom mellan Sorga och Estaol, i hans
fader Manoas grav. Han hade då i tjugu år varit domare i Israel.
>Dom. 15,20.
*07/17 Domarboken, 17 Kapitlet
Domarboken, 17 Kapitlet

Mikas bilddyrkan.

1. I Efraims bergsbygd levde en man som hette Mika.
2. Denne sade till sin moder: »De ett tusen ett hundra silversiklar
som blevo dig fråntagna, och för vilkas skull du uttalade en
förbannelse, som jag själv hörde, se, de penningarna finnas hos
mig. Det var jag som tog dem.» Då sade hans moder: »Välsignad
vare du, min son, av HERREN!»
3. Så gav han de ett tusen ett hundra silversiklarna tillbaka åt
sin moder. Men hans moder sade: »Härmed helgar jag dessa
penningar åt HERREN och lämnar dem åt min son, för att han må
låta göra en skuren och en gjuten gudabild. Här lämnar jag dem
nu tillbaka åt dig.»
4. Men han gav penningarna tillbaka åt sin moder. Då tog hans moder
två hundra siklar silver och gav dem åt en guldsmed, och denne
gjorde därav en skuren och en gjuten gudabild, vilka sedan
ställdes in i Mikas hus.
5. Mannen Mika hade så ett gudahus; han lät ock göra en efod och
husgudar och insatte genom handfyllning en av sina söner till
präst åt sig.
>1 Mos. 31,19. 2 Mos. 28,4,6,41. Dom. 8,27. 1 Sam. 19,13.
6. På den tiden fanns ingen konung i Israel; var och en gjorde vad
honom behagade.
>Dom.18,1. 21,25.

7. I Bet-Lehem i Juda levde då en ung man av Juda släkt; han var
levit och bodde där såsom främling.
8. Denne man vandrade bort ifrån sin stad, Bet-Lehem i Juda, för
att se om han funne någon annan ort där han kunde bo; och under
sin färd kom han till Efraims bergsbygd, fram till Mikas hus.
9. Då frågade Mika honom: »Varifrån kommer du?» Han svarade honom:
»Jag är en levit från Bet-Lehem i Juda, och jag är nu stadd på
vandring, för att se om jag finner någon annan ort där jag kan
bo.»
10. Mika sade till honom: »Stanna kvar hos mig, och bliv fader[1]
och präst åt mig, så skall jag årligen giva dig tio siklar
silver och vad kläder du behöver, och därtill din föda.» Då
följde leviten med honom.
11. Och leviten gick in på att stanna hos mannen, och denne
behandlade den unge mannen såsom sin son.
12. Och Mika insatte leviten genom handfyllning, så att den unge
mannen blev präst åt honom; och han var sedan kvar i Mikas hus.
13. Och Mika sade: »Nu vet jag att HERREN skall göra mig gott,
eftersom jag har fått leviten till präst.»

[1] Se Fader i Ordförkl.
*07/18 Domarboken, 18 Kapitlet
Domarboken, 18 Kapitlet

Daniterna röva Mikas gudabilder, intaga
Lais och införa där bilddyrkan.

1. På den tiden fanns ingen konung i Israel. Och på den tiden sökte
sig daniternas stam en arvedel till att bo i, ty ända dittills
hade icke något område tillfallit den såsom arvedel bland
Israels övriga stammar.
>Jos. 19,40 f. Dom. 1,34. 17,6.
2. Så sände då Dans barn ur sin släkt fem män, uttagna bland dem,
tappra män, från Sorga och Estaol, till att bespeja landet och
undersöka det; och de sade till dem: »Gån åstad och undersöken
landet.» Så kommo de till Efraims bergsbygd, fram till Mikas
hus; där stannade de över natten.
3. När de nu voro vid Mikas hus och kände igen den unge levitens
sätt att tala, gingo de fram till honom och frågade honom: »Vem
har fört dig hit? Och vad gör du på detta ställe, och huru har
du det här?»
>Dom. 17,7 f.
4. Han omtalade då för dem: »Så och så gjorde Mika med mig; han gav
mig lön, och jag blev präst åt honom.»
5. Då sade de till honom: »Fråga då Gud, så att vi få veta om den
resa som vi äro stadda på skall bliva lyckosam.»
6. Prästen svarade dem: »Gån i frid. Den resa som I ären stadda på
står under HERRENS beskydd.»
7. Då gingo de fem männen vidare och kommo till Lais; och de sågo
huru folket därinne bodde i trygghet, på sidoniernas sätt,
stilla och trygga, och att ingen gjorde någon skada i landet
genom att tillvälla sig makten; och de bodde långt ifrån
sidonierna och hade intet att skaffa med andra människor.

8. När de sedan kommo åter till sina bröder i Sorga och Estaol,
frågade deras bröder dem: »Vad haven I att säga?»
9. De svarade: »Upp, låt oss draga åstad mot dem! Ty vi hava besett
landet och funnit det mycket gott. Skolen då I sitta stilla?
Nej, varen ej sena till att tåga åstad, så att I kommen dit och
intagen landet.
10. När I kommen dit, kommen I till ett folk som känner sig tryggt,
och landet har utrymme nog. Ja, Gud har givit det i eder hand --
en ort där ingen brist är på något som jorden kan bära.»

11. Så bröto sex hundra man av daniternas släkt, omgjordade med
vapen, upp därifrån, nämligen från Sorga och Estaol.
12. De drogo upp och lägrade sig vid Kirjat-Jearim i Juda. Därför
kallar man ännu i dag det stället för Dans läger; det ligger
bakom Kirjat-Jearim.
>Dom. 13,25.
13. Därifrån drogo de vidare till Efraims bergsbygd och kommo så
fram till Mikas hus.
14. De fem män som hade varit åstad för att bespeja Lais' land togo
då till orda och sade till sina bröder: »I mån veta att här i
husen finnas en efod och husgudar och en skuren och en gjuten
Gudabild. Så betänken nu vad I bören göra.»
15. Då drogo de ditfram och kommo till den unge levitens hus, till
Mikas hus, och hälsade honom.
16. Men de sex hundra männen av Dans barn ställde sig vid ingången
till porten, omgjordade med sina vapen som de voro.
17. Och de fem män som hade varit åstad för att bespeja landet gingo
upp och kommo ditin och togo den skurna gudabilden och efoden,
så ock husgudarna och den gjutna gudabilden, under det att
prästen stod vid ingången till porten jämte de sex hundra
vapenomgjordade männen.
18. När nu de fem männen hade gått in i Mikas hus och tagit den
skurna gudabilden med efoden och husgudarna och den gjutna
gudabilden, sade prästen till dem: »Vad är det I gören!»
19. De svarade honom: »Tig, lägg handen på din mun, och gå med oss
och bliv fader[1] och präst åt oss. Vilket är bäst för dig: att
vara präst för en enskild mans hus eller att vara präst för en
hel stam och släkt i Israel?»
20. Då blev prästens hjärta glatt, och han tog emot efoden och
husgudarna och den skurna gudabilden och slöt sig till folket.

21. Sedan vände de sig åt annat håll och gingo vidare, och läto
därvid kvinnor och barn och boskapen och det dyrbaraste godset
föras främst i tåget.
22. Men när Dans barn hade kommit ett långt stycke väg från Mikas
hus, upphunnos de av de män som voro bosatta i närheten av Mikas
hus, och som under tiden hade samlat sig.
23. Vid dessas tillrop vände sig nu Dans barn om och frågade Mika:
»Vad fattas dig, eftersom du kommer med en sådan hop?»
24. Han svarade: »I haven tagit de gudar som jag har gjort åt mig,
därtill ock prästen, och så gån I eder väg. Vad har jag nu mer
kvar? Och ändå frågen I mig: 'Vad fattas dig?'!»
25. Men Dans barn sade till honom: »Låt oss icke höra ett ord mer
från dig. Eljest kan det hända att några män i förbittring hugga
ned eder, och då bliver du orsak till att I förloren livet, både
du själv och ditt husfolk.»
26. Därefter fortsatte Dans barn sin väg; och när Mika såg att de
voro starkare än han, vände han om och drog tillbaka hem igen.
27. Sedan de så hade tagit både vad Mika hade låtit förfärdiga och
därtill hans präst, föllo de över folket i Lais, som levde
stilla och i trygghet, och slogo dem med svärdsegg; men staden
brände de upp i eld.
>Jos. 19,47.
28. Och ingen kunde komma den till hjälp, ty den låg långt ifrån
Sidon, och folket däri hade intet att skaffa med andra
människor; den låg i Bet-Rehobs dal. Sedan byggde de åter upp
staden och bosatte sig där.
29. Och de gåvo staden namnet Dan efter sin fader Dan, som var son
till Israel; förut hade staden hetat Lais.
30. Och Dans barn ställde där upp åt sig den skurna gudabilden; och
Jonatan, son till Gersom, Manasses son, och hans söner voro
präster åt daniternas stam, ända till dess att landets folk
fördes bort i fångenskap.
>2 Mos. 2,22. 18,3. Dom. 17,10. 1 Kon. 12,30. 2 Kon. 17,23.
31. De ställde upp åt sig den skurna gudabild som Mika hade gjort,
och de hade denna kvar under hela den tid Guds hus var i
Silo.
>Jos. 18,1.

[1] Se Fader i Ordförkl.
*07/19 Domarboken, 19 Kapitlet
Domarboken, 19 Kapitlet

Det skändliga dådet i Gibea.

1. På den tiden, då ännu ingen konung fanns i Israel, bodde en
levitisk man längst uppe i Efraims bergsbygd. Denne tog till
bihustru åt sig en kvinna från Bet-Lehem i Juda.
>Dom. 17,6. 18,1. 21,25.
2. Men hans bihustru blev honom otrogen och gick ifrån honom till
sin faders hus i Bet-Lehem i Juda; där uppehöll hon sig en tid
av fyra månader.
3. Då stod hennes man upp och begav sig åstad efter henne, för att
tala vänligt med henne och så föra henne tillbaka; och han hade
med sig sin tjänare och ett par åsnor. Hon förde honom då in i
sin faders hus, och när kvinnans fader fick se honom, gick han
glad emot honom.
4. Och hans svärfader, kvinnans fader, höll honom kvar, så att han
stannade hos honom i tre dagar; de åto och drucko och voro där
nätterna över.
5. När de nu på fjärde dagen stodo upp bittida om morgonen och han
gjorde sig redo att resa, sade kvinnans fader till sin måg:
»Vederkvick dig med ett stycke bröd; sedan mån I resa.»
6. Då satte de sig ned och åto båda tillsammans och
drucko. Därefter sade kvinnans fader till mannen: »Beslut dig
för att stanna här över natten, och låt ditt hjärta vara glatt.»
7. Och när mannen ändå gjorde sig redo att resa, bad hans svärfader
honom så enträget, att han ännu en gång stannade kvar där över
natten.
8. På femte dagen stod han åter upp bittida om morgonen för att
resa; då sade kvinnans fader: »Vederkvick dig först, och dröjen
så till eftermiddagen.» Därefter åto de båda tillsammans.
9. När sedan mannen gjorde sig redo att resa med sin bihustru och
sin tjänare, sade hans svärfader, kvinnans fader, till honom:
»Se, det lider mot aftonen; stannen kvar över natten, dagen
nalkas ju sitt slut; ja, stanna kvar här över natten, och låt
ditt hjärta vara glatt. Sedan kunnen I i morgon bittida företaga
eder färd, så att du får komma hem till din hydda.»
10. Men mannen ville icke stanna över natten, utan gjorde sig redo
och reste sin väg, och kom så fram till platsen mitt emot Jebus,
det är Jerusalem. Och han hade med sig ett par sadlade åsnor;
och hans bihustru följde honom.

11. Då de nu voro vid Jebus och dagen var långt framliden, sade
tjänaren till sin herre: »Kom, låt oss taga in i denna
jebuséstad och stanna där över natten.»
12. Men hans herre svarade honom: »Vi skola icke taga in i en
främmande stad, där inga israeliter bo; låt oss draga vidare,
fram till Gibea.»
13. Och han sade ytterligare till sin tjänare: »Kom, låt oss försöka
hinna fram till en av orterna här och stanna över natten i Gibea
eller Rama.»
14. Så drogo de vidare; och när de voro invid Gibea i Benjamin, gick
solen ned.
15. Då togo de in där och kommo för att stanna över natten i
Gibea. Och när mannen kom ditin, satte han sig på den öppna
platsen i staden, men ingen ville taga emot dem i sitt hus över
natten.
16. Men då, om aftonen, kom en gammal man från sitt arbete på
fältet, och denne man var från Efraims bergsbygd och bodde såsom
främling i Gibea; ty folket där på orten voro benjaminiter.
17. När denne nu lyfte upp sina ögon, fick han se den vägfarande
mannen på den öppna platsen i staden. Då sade den gamle mannen:
»Vart skall du resa, och varifrån kommer du?»
18. Han svarade honom: »Vi äro på genomresa från Bet-Lehem i Juda
till den del av Efraims bergsbygd, som ligger längst uppe;
därifrån är jag, och jag har gjort en resa till Bet-Lehem i
Juda. Nu är jag på väg till HERRENS hus, men ingen vill här taga
emot mig i sitt hus.
19. Jag har både halm och foder åt våra åsnor, så ock bröd och vin
åt mig själv och åt din tjänarinna och åt mannen som åtföljer
oss, dina tjänare, så att intet fattas oss.»
20. Då sade den gamle mannen: »Frid vare med dig! Men låt mig få
sörja för allt som kan fattas dig. Härute på den öppna platsen
må du icke stanna över natten.»
21. Därefter förde han honom till sitt hus och fodrade åsnorna. Och
sedan de hade tvått sina fötter, åto de och drucko.

22. Under det att de så gjorde sina hjärtan glada, omringades
plötsligt huset av männen i staden, onda män, som bultade på
dörren; och de sade till den gamle mannen, som rådde om huset:
»För hitut den man som har kommit till ditt hus, så att vi få
känna honom.»
>1 Mos. 19,4 f. Hos. 9,9. 10,9.
23. Då gick mannen som rådde om huset ut till dem och sade till dem:
»Nej, mina bröder, gören icke så illa. Eftersom nu denne man har
kommit in i mitt hus, mån I icke göra en sådan galenskap.
24. Se, jag har en dotter som är jungfru, och han har själv en
bihustru. Dem vill jag föra hitut, så kunnen I kränka dem och
göra med dem vad I finnen för gott. Men med denne man mån I icke
göra någon sådan galenskap.
25. Men männen ville icke höra på honom; då tog mannen sin bihustru
och förde henne ut till dem. Och de kände henne och hanterade
henne skändligt hela natten ända till morgonen; först när
morgonrodnaden gick upp, läto de henne gå.
26. Då kom kvinnan mot morgonen och föll ned vid ingången till
mannens hus, där hennes herre var, och låg så, till dess det
blev dager.
27. När nu hennes herre stod upp om morgonen och öppnade dörren till
huset och gick ut för att fortsätta sin färd, fick han se sin
bihustru ligga vid ingången till huset med händerna på tröskeln.
28. Han sade till henne: »Stå upp och låt oss gå.» Men hon gav intet
svar. Då tog han och lade henne på åsnan; sedan gjorde mannen
sig redo och reste hem till sitt.
29. Men när han hade kommit hem, fattade han en kniv och tog sin bi-
hustru och styckade henne, efter benen i hennes kropp, i tolv
stycken och sände styckena omkring över hela Israels land.
30. Och var och en som såg detta sade: »Något sådant har icke hänt
eller blivit sett allt ifrån den dag då Israels barn drogo upp
ur Egyptens land ända till denna dag. Övervägen detta, rådslån
och sägen edert ord.»
*07/20 Domarboken, 20 Kapitlet
Domarboken, 20 Kapitlet

Utrotningskriget mot Benjamin.

1. Då drogo alla Israels barn ut, och menigheten församlade sig
såsom en man, från Dan ända till Beer-Seba, så ock från Gileads
land, inför HERREN i Mispa.
>Dom. 11,11.
2. Och de förnämsta i hela folket alla Israels stammar, trädde fram
i Guds folks församling: fyra hundra tusen svärdbeväpnade mån
till fots.
3. Men Benjamins barn fingo höra att de övriga israeliterna hade
dragit upp till Mispa.

Och Israels barn sade: »Omtalen huru denna ogärning har
tillgått.»
4. Då tog den levitiske mannen, den mördade kvinnans man, till orda
och sade: »Jag och min bihustru kommo till Gibea i Benjamin för
att stanna där över natten.
>Dom. 19,15 f.
5. Då blev jag överfallen av Gibeas borgare; de omringade huset om
natten för att våldföra sig på mig. Mig tänkte de dräpa, och
min bihustru kränkte de, så att hon dog.
>Dom. 19,22 f.
6. Då tog jag min bihustru och styckade henne och sände styckena
omkring över Israels arvedels hela område, eftersom de hade
gjort en sådan skändlighet och galenskap i Israel.
7. Se, nu ären I allasammans här, I Israels barn. Läggen nu fram
förslag och råd här på stället.»
8. Då stod allt folket upp såsom en man och sade: »Ingen av oss må
gå hem till sin hydda, ingen må begiva sig hem till sitt hus.
9. Detta är vad vi nu vilja göra med Gibea: vi skola låta lotten gå
över det.
10. På vart hundratal i alla Israels stammar må vi taga ut tio män,
och på vart tusental hundra, och på vart tiotusental tusen, för
att dessa må skaffa munförråd åt folket, så att folket, när det
kommer till Geba i Benjamin, kan göra med staden såsom
tillbörligt är för all den galenskap som den har gjort i
Israel.»
11. Så församlade sig vid staden alla män i Israel, endräktigt såsom
en man.

12. Och Israels stammar sände åstad män till alla Benjamins stammar
och läto säga; »Vad är det för en ogärning som har blivit
begången ibland eder!
13. Lämnen nu ut de onda män som bo i Gibea, så att vi få döda dem
och skaffa bort ifrån Israel vad ont är.» Men benjaminiterna
ville icke lyssna till sina bröders, de övriga israeliternas,
ord.
14. I stället församlade sig Benjamins barn från sina städer till
Gibea, för att draga ut till strid mot de övriga israeliterna.
15. På den dagen mönstrades Benjamins barn, de utgjorde från dessa
städer tjugusex tusen svärdbeväpnade män; vid denna mönstring
medräknades icke de som bodde i Gibea, vilka utgjorde sju hundra
utvalda män.
16. Bland allt detta folk funnos sju hundra utvalda män som voro
vänsterhänta; alla dessa kunde med slungstenen träffa på håret,
utan att fela.
17. Och när Israels män -- Benjamin frånräknad -- mönstrades,
utgjorde de fyra hundra tusen svärdbeväpnade män; alla dessa
voro krigsmän.
18. Dessa bröto nu upp och drogo åstad till Betel och frågade Gud.
Israels barn sade: »Vem bland oss skall först draga ut i striden
mot Benjamins barn?» HERREN svarade: »Juda först.»
>Dom. 1,1.

19. Då bröto Israels barn upp följande morgon och lägrade sig
framför Gibea.
20. Därefter drogo Israels män ut till strid mot Benjamin; Israels
män ställde upp sig till strid mot dem vid Gibea.
21. Men Benjamins barn drogo ut ur Gibea och nedgjorde på den dagen
tjugutvå tusen man av Israel.
22. Folket, Israels män, tog dock åter mod till sig och ställde upp
sig ännu en gång till strid på samma plats där de hade ställt
upp sig första dagen.
23. Israels barn gingo nämligen upp och gräto inför HERRENS ansikte
ända till aftonen; och de frågade HERREN: »Skall jag ännu en
gång inlåta mig i strid med min broder Benjamins barn?» Och
HERREN svarade: »Dragen ut mot honom.»
>Jos. 7,6.

24. När så Israels barn dagen därefter ryckte fram mot Benjamins
barn,
25. drog ock Benjamin på andra dagen ut från Gibea mot Israels barn
och nedgjorde av dem ytterligare aderton tusen man, allasammans
svärdbeväpnade män.
26. Då drogo alla Israels barn upp, allt folket, och kommo till
Betel och gräto och stannade där inför HERRENS ansikte och
fastade på den dagen ända till aftonen; och de offrade
brännoffer och tackoffer inför HERRENS ansikte.
>Dom. 21,2.
27. Och Israels barn frågade HERREN (ty Guds förbundsark stod på den
tiden där,
28. och Pinehas, son till Eleasar, Arons son, gjorde tjänst inför
den på den tiden); de sade: »Skall jag ännu en gång draga ut
till strid mot min broder Benjamins barn, eller skall jag avstå
därifrån?» HERREN svarade: »Dragen upp; ty i morgon skall jag
giva honom i din hand.»
>Jos. 22,13, 30. 24,33.

29. Då lade Israel manskap i bakhåll mot Gibea, runt omkring det.
>Jos. 8,12 f.
30. Och därefter drogo Israels barn upp mot Benjamins barn, på
tredje dagen, och ställde upp sig i slagordning mot Gibea
likasom de förra gångerna.
31. Och Benjamins barn drogo ut mot folket och blevo lockade långt
bort ifrån staden; och likasom det hade skett de förra gångerna,
fingo de i början slå ihjäl några av folket på vägarna (både på
den som går upp till Betel och på den som går till Gibea över
fältet), kanhända ett trettiotal av Israels män.
32. Då tänkte Benjamins barn: »De äro slagna av oss, nu likasom
förut.» Men Israels barn hade träffat det avtalet: »Vi vilja fly
och så locka dem långt bort ifrån staden, ut på vägarna.
33. Och alla Israels män hade brutit upp från platsen där de voro,
och hade ställt upp sig i slagordning vid Baal-Tamar, under det
att de israeliter som lågo i bakhåll bröto fram ifrån sin plats
vid Maare-Geba.
34. Så kommo då tio tusen man, utvalda ur hela Israel, fram gent
emot Gibea, och striden blev hård, utan att någon visste att
olyckan var dem så nära.
35. Och HERREN lät Benjamin bliva slagen av Israel, och Israels barn
nedgjorde av Benjamin på den dagen tjugufem tusen ett hundra
man, allasammans svärdbeväpnade män.

36. Nu sågo Benjamins barn att de voro slagna. Israels män gåvo
nämligen plats åt Benjamin, ty de förlitade sig på bakhållet som
de hade lagt mot Gibea.
>Jos. 8,18 f.
37. Då skyndade sig de som lågo i bakhåll att falla in i Gibea; de
som lågo i bakhåll drogo åstad och slogo alla invånarna i staden
med svärdsegg.
38. Men de övriga israeliterna hade träffat det avtalet med dem som
lågo i bakhåll, att dessa skulle låta en tjock rök såsom tecken
stiga upp från staden.
39. Israels män vände alltså ryggen i striden. Men sedan Benjamin i
början hade fått slå ihjäl några av Israels man, kanhända ett
trettiotal, och därvid hade tänkt: »Förvisso äro de slagna av
oss, nu likasom i den förra striden»,
40. då kommo de att vända sig om, vid det att rökpelaren, det
avtalade tecknet, begynte stiga upp från staden. Och de fingo nu
se hela staden förvandlad i lågor som slogo upp mot himmelen.
41. När då Israels män åter vände om, blevo Benjamins män
förskräckta, ty nu sågo de att olyckan var dem nära.
42. Och de vände om för Israels män, bort åt öknen till, men
fienderna hunno upp dem; och de som bodde i städerna där
nedgjorde dem som hade kommit mitt emellan.
43. De omringade benjaminiterna, de satte efter dem och trampade ned
dem på deras viloplats, ända fram emot Gibea, österut.
44. Så föllo av Benjamin aderton tusen man, allasammans tappert
folk.
45. Då vände de övriga sig mot öknen och flydde dit, till Rimmons
klippa; men de andra gjorde en efterskörd bland dem på vägarna,
fem tusen man, och satte så efter dem ända till Gideom och slogo
av dem två tusen man.
46. Alltså utgjorde de som på den dagen föllo av Benjamin
tillsammans tjugufem tusen svärdbeväpnade män; alla dessa voro
tappert folk.
47. Men av dem som vände sig mot öknen och flydde dit, till Rimmons
klippa, hunno sex hundra man ditfram; dessa stannade på Rimmons
klippa i fyra månader.
48. Emellertid vände Israels män tillbaka till Benjamins barn och
slogo dem med svärdsegg, både dem av stadens befolkning, som
ännu voro oskadda, och jämväl boskapen, korteligen, allt vad de
träffade på; därtill satte de eld på alla städer som de träffade
på.
*07/21 Domarboken, 21 Kapitlet
Domarboken, 21 Kapitlet

Benjamins stam upprättas åter.

1. Men Israels män hade svurit i Mispa och sagt: »Ingen av oss
skall giva sin dotter till hustru åt någon benjaminit.»
2. Och nu kom folket till Betel och stannade där ända till aftonen
inför Guds ansikte; och de brusto ut i bitter gråt
>Dom. 20,26.
3. och sade: »Varför, o HERRE, Israels Gud, har sådant fått ske i
Israel, att i dag en hel stam fattas i Israel?»
4. Dagen därefter stod folket bittida upp och byggde där ett altare
och offrade brännoffer och tackoffer.
5. och Israels barn sade: »Finnes någon bland Israels alla stammar,
som icke kom upp till HERREN med den övriga församlingen?» Ty
man hade svurit en dyr ed, att den som icke komme upp till
HERREN i Mispa skulle straffas med döden.
6. Och Israels barn ömkade sig över sin broder Benjamin och sade:
»Nu har en hel stam blivit borthuggen från Israel.
7. Vad skola vi göra för dem som äro kvar, så att de kunna få
hustrur? Ty själva hava vi ju svurit vid HERREN att icke åt dem
giva hustrur av våra döttrar.»
8. Och då frågade åter: »Finnes bland Israels stammar någon som
icke kom upp till HERREN i Mispa?» Och se, från Jabes i Gilead
hade ingen kommit till lägret, till församlingen där.
>Dom. 20,1 f.
9. Ty när folket mönstrades, befanns det att ingen av invånarna i
Jabes i Gilead var där.

10. Då sände menigheten dit tolv tusen av de tappraste männen och
bjöd dessa och sade: »Gån åstad och slån invånarna i Jabes i
Gilead med svärdsegg, också kvinnor och barn.
11. Ja, detta är vad I skolen göra: allt mankön och alla de kvinnor
som hava haft med mankön att skaffa skolen I giva till spillo.
>4 Mos. 31,17.
12. Men bland invånarna i Jabes i Gilead funno de fyra hundra unga
kvinnor som voro jungfrur och icke hade haft med män, med
mankön, att skaffa. Dessa förde de då till lägret i Silo i
Kanaans land.
13. Sedan sände hela menigheten åstad och underhandlade med de
benjaminiter som befunno sig på Rimmons klippa, och tillbjöd dem
fred.
>Dom. 20,47.
14. Så vände nu Benjamin tillbaka; och man gav dem till hustrur de
kvinnor från Jabes i Gilead, som man hade låtit leva. Men dessa
räckte ingalunda till för dem.

15. Och folket ömkade sig över Benjamin, eftersom HERREN hade gjort
en rämna bland Israels stammar.
16. Och de äldste i menigheten sade: »Vad skola vi göra med dem som
äro kvar, så att de kunna få hustrur? Ty alla kvinnor äro ju
utrotade ur Benjamin.»
>Dom. 20,48.
17. Och de sade ytterligare: »De undkomna av Benjamin måste få en
besittning, så att icke en stam bliver utplånad ur Israel.
18. Men själva kunna vi icke åt dem giva hustrur av våra döttrar, ty
Israels barn hava svurit och sagt: Förbannad vare den som giver
en hustru åt Benjamin.»
19. Och de sade vidare: »En HERREN högtid plägar ju hållas år efter
år i Silo, som ligger norr om Betel, öster om den väg som går
från Betel upp till Sikem, och söder om Lebona.»
20. Och de bjödo Benjamins barn och sade: »Gån åstad och läggen eder
i försåt i vingårdarna.
21. När I då fån se Silos döttrar komma ut för att uppföra sina
dansar, skolen I komma fram ur vingårdarna, och var och en av
eder skall bland Silos döttrar rycka till sig en som kan bliva
hans hustru; därefter skolen I begiva eder hem till Benjamins
land.
22. Om sedan deras fäder eller deras bröder komma och beklaga sig
för oss, vilja vi säga till dem: 'Förunnen oss dem; ty ingen av
oss har tagit sig någon hustru i kriget. I haven ju då icke
själva givit dem åt dessa; ty i sådant fall haden I ådragit eder
skuld.'»
23. Och Benjamins barn gjorde så och skaffade sig hustrur, lika
många som de själva voro, bland de dansande kvinnor som de
rövade. Sedan begåvo de sig tillbaka till sin arvedel och byggde
åter upp städerna och bosatte sig i dem.
24. Också de övriga israeliterna begåvo sig bort därifrån, var och
en till sin stam och sin släkt, och drogo ut därifrån, var och
en till sin arvedel.

25. På den tiden fanns ingen konung i Israel; var och en gjorde vad
honom behagade.
>Dom. 17,6. 18,1.
*08/ Rut
*08/01 Rut, 1 Kapitlet
Rut, 1 Kapitlet

Elimelek utvandrar till Moabs land. Hans
hustru återvänder efter hans död till
Bet-Lehem och med henne Rut, hennes
sonhustru.

1. På den tid då domarna regerade uppstod hungersnöd i landet. Då
drog en man från Bet-Lehem i Juda åstad med sin hustru och sina
båda söner för att bosätta sig i Moabs land under någon tid.
2. Mannen hette Elimelek, hans hustru Noomi, och hans båda söner
Mahelon och Kiljon; och de voro efratiter, från Bet-Lehem i Juda.
Så kommo de nu till Moabs land och vistades där.
3. Och Elimelek, Noomis man, dog; men hon levde kvar med sina båda
söner.
4. Dessa skaffade sig moabitiska hustrur; den ena hette Orpa och
den andra Rut.
5. Och sedan de hade bott där vid pass tio år, dogo också de båda,
Mahelon och Kiljon; men kvinnan levde kvar efter sina båda söner
och sin man.
6. Då stod hon upp med sina sonhustrur för att vända tillbaka från
Moabs land; ty hon hade hört i Moabs land att HERREN hade sett
till sitt folk och givit det bröd.

7. Så begav hon sig, jämte sina båda sonhustrur, från det ställe
där hon hade vistats. Men när de nu gingo sin väg fram, för att
komma tillbaka till Juda land,
8. sade Noomi till sina båda sonhustrur: »Vänden om och gå hem
igen, var och en till sin moder.
9. HERREN bevise godhet mot eder, såsom I haven gjort mot de båda
döda och mot mig. HERREN give eder att I mån finna ro, var i sin
mans hus.» Därefter kysste hon dem. Men de brusto ut i gråt
10. och sade till henne: »Nej, vi vilja följa med dig tillbaka till
ditt folk.»
11. Men Noomi svarade: »Vänden om, mina döttrar. Varför skullen I gå
med mig? Kan väl jag ännu en gång få söner i mitt liv, vilka
kunna bliva män åt eder?
12. Vänden om, mina döttrar, och gån hem, ty jag är nu för gammal
att överlämna mig åt en man. Och om jag än kunde tänka: 'Jag har
ännu hopp', ja, om jag ock redan i natt överlämnade mig åt en
man och så verkligen födde söner,
13. icke skullen I därför vänta, till dess att de hade blivit
fullvuxna, icke skullen I därför stänga eder inne och förbliva
utan män? Bort det, mina döttrar! Jag känner redan bedrövelse
nog för eder skull, eftersom HERRENS hand så har drabbat mig.»
14. Då brusto de åter ut i gråt. Och Orpa kysste sin svärmoder till
avsked, men Rut höll sig alltjämt intill henne.
15. Då sade hon: »Se, din svägerska har vänt tillbaka till sitt folk
och till sin gud; vänd ock du tillbaka och följ din svägerska.»
16. Men Rut svarade: »Sök icke intala mig att övergiva dig och vända
tillbaka ifrån dig. Ty dit du går vill ock jag gå, och där du
stannar vill ock jag stanna. Ditt folk är mitt folk, och din Gud
är min Gud.
17. Där du dör vill ock jag dö, och där vill jag bliva begraven.
HERREN straffe mig nu och framgent, om något annat än döden
kommer att skilja mig från dig.»
18. Då hon nu såg att denna stod fast i sitt beslut att gå med
henne, upphörde hon att tala därom med henne.

19. Så gingo de båda med varandra, till dess att de kommo till
Bet-Lehem. Och när de kommo till Bet-Lehem, kom hela staden i
rörelse för deras skull, och kvinnorna sade: »Detta är ju
Noomi!»
20. Men hon sade till dem: »Kallen mig icke Noomi, utan kallen mig
Mara, ty den Allsmäktige har låtit mycken bedrövelse komma över
mig.
21. Rik drog jag härifrån, och tomhänt har HERREN låtit mig komma
tillbaka. Varför kallen I mig då Noomi, när HERREN har vittnat
emot mig, när den Allsmäktige har låtit det gå mig så illa?»

22. Så kom då Noomi tillbaka med sin sonhustru, moabitiskan Rut, i
det hon vände tillbaka från Moabs land. Och de kommo till
Bet-Lehem, när kornskörden begynte.
*08/02 Rut, 2 Kapitlet
Rut, 2 Kapitlet

Rut plockar ax på Boas' åker.

1. Men Noomi hade en frände på sin mans sida, en rik man av
Elimeleks släkt, vid namn Boas.
2. Och moabitiskan Rut sade till Noomi: »Låt mig gå ut på åkern och
plocka ax efter någon inför vilkens ögon jag finner nåd.» Hon
svarade henne: »Ja, gå, min dotter.»
3. Då gick hon åstad och kom till en åker och plockade där ax efter
skördemännen; och det hände sig så för henne att åkerstycket
tillhörde Boas, som var av Elimeleks släkt.
4. Och Boas kom just då dit från Bet-Lehem; och han sade till
skördemännen: »HERREN vare med eder.» De svarade honom: »HERREN
välsigne dig.»
5. Och Boas frågade den bland tjänarna, som hade uppsikt över
skördemännen: »Vem tillhör den unga kvinnan där?»
6. Tjänaren som hade uppsikt över skördemännen svarade och sade:
»Det är en moabitisk kvinna, den kvinna som med Noomi har kommit
hit från Moabs land.
7. Hon bad att hon skulle få plocka och hopsamla ax bland kärvarna,
efter skördemännen; och så kom hon, och hon har hållit på allt
sedan i morse ända till denna stund, utom att hon nyss har vilat
något litet därinne.»
8. Då sade Boas till Rut: »Hör, min dotter: du skall icke gå bort
och plocka ax på någon annan åker, ej heller gå härifrån, utan
du skall hålla dig till mina tjänarinnor här.
9. Se efter, var skördemännen arbeta på åkern, och gå efter dem;
jag har förbjudit mina tjänare att göra dig något för när. Och
om du bliver törstig, så gå till kärlen och drick av det som
mina tjänare hämta.»
10. Då föll hon ned på sitt ansikte och bugade sig mot jorden och
sade till honom: »Varför har jag funnit sådan nåd för dina ögon,
att du tager dig an mig, fastän jag är en främling?»
11. Boas svarade och sade till henne: »För mig har blivit berättat
allt vad du har gjort mot din svärmoder efter din mans död, huru
du har övergivit din fader och din moder och ditt fädernesland,
och vandrat åstad till ett folk som du förut icke kände.
12. HERREN vedergälle dig för vad du har gjort; ja, må full lön
tillfalla dig från HERREN, Israels Gud, till vilken du har
kommit, för att finna tillflykt under hans vingar.»
13. Hon sade: »Så må jag då finna nåd för dina ögon, min herre; ty
du har tröstat mig och talat vänligt med din tjänarinna, fastän
jag icke är såsom någon av dina tjänarinnor.»

14. Och när måltidsstunden var inne, sade Boas till henne: »Kom
hitfram och ät av brödet och doppa ditt brödstycke i vinet.» Då
satte hon sig vid sidan av skördemännen; och han lade för henne
rostade ax, och hon åt och blev mätt och fick därtill över.
15. Och när hon därefter stod upp för att plocka ax, bjöd Boas sina
tjänare och sade: »Låten henne ock få plocka ax mellan kärvarna,
och förfördelen henne icke.
16. Ja, I mån till och med draga ut strån ur knipporna åt henne och
låta dem ligga, så att hon får plocka upp dem, och ingen må
banna henne därför.»
17. Så plockade hon ax på åkern ända till aftonen; och när hon
klappade ut det som hon hade plockat, var det vid pass en efa
korn.

18. Och hon tog sin börda och gick in i staden, och hennes svärmoder
fick se vad hon hade plockat. Därefter tog hon fram och gav
henne vad hon hade fått över, sedan hon hade ätit sig mätt.
19. Då sade hennes svärmoder till henne: »Var har du i dag plockat
ax, och var har du arbetat? Välsignad vare han som har tagit sig
an dig!» Då berättade hon för sin svärmoder hos vem hon hade
arbetat; hon sade: »Den man som jag i dag har arbetat hos heter
Boas.»
20. Då sade Noomi till sin sonhustru: »Välsignad vare han av HERREN,
därför att han icke har undandragit sig att bevisa godhet både
mot de levande och mot de döda!» Och Noomi sade ytterligare till
henne: »Den mannen är vår nära frände, en av våra bördemän.»
21. Moabitiskan Rut sade: »Han sade ock till mig: 'Håll dig till
mina tjänare, ända till dess att de hava inbärgat hela min
skörd.'»
22. Då sade Noomi till sin sonhustru Rut: »Ja, det är bäst, min
dotter, att du går med hans tjänarinnor, så att man icke
behandlar dig illa, såsom det kunde ske på en annan åker.»
23. Så höll hon sig då till Boas' tjänarinnor och plockade ax där,
till dess både korn- och veteskörden voro avslutade. Men hon
bodde hos sin svärmoder.
*08/03 Rut, 3 Kapitlet
Rut, 3 Kapitlet

Rut vid Boas' fötter.

1. Och hennes svärmoder Noomi sade till henne: »Min dotter, jag
vill söka skaffa dig ro, för att det må gå dig väl.
2. Så hör då: Boas, med vilkens tjänarinnor du har varit
tillsammans, är ju vår frände. Och just i natt kastar han korn
på sin tröskplats.
3. Så två dig nu och smörj dig och kläd dig, och gå ned till
tröskplatsen. Men laga så, att mannen icke får se dig, förrän
han har ätit och druckit.
4. När han då lägger sig, så se efter, var han lägger sig, och gå
dit och lyft upp täcket vid hans fötter och lägg dig där; han
skall då själv säga dig vad du bör göra.»
5. Hon svarade: »Allt vad du säger vill jag göra.»

6. Och hon gick ned till tröskplatsen och gjorde alldeles såsom
hennes svärmoder hade bjudit henne.
7. Ty när Boas hade ätit och druckit, så att hans hjärta blev
glatt, och sedan han hade gått åstad och lagt sig invid
sädeshögen, kom hon oförmärkt och lyfte upp täcket vid hans
fötter och lade sig där.
8. Vid midnattstiden blev mannen uppskrämd och böjde sig framåt och
fick då se en kvinna ligga vid hans fötter.
9. Och han sade: »Vem är du?» Hon svarade: »Jag är Rut, din
tjänarinna. Bred ut din mantelflik över din tjänarinna, ty du är
min bördeman.»
10. Då sade han: »Välsignad vare du av HERREN, min dotter! Du har nu
givit ett större bevis på din kärlek än förut, därigenom att du
icke har lupit efter unga män, vare sig fattiga eller rika.
11. Så frukta nu icke, min dotter; allt vad du säger vill jag göra
dig. Ty allt folket i min stad vet att du är en rättskaffens
kvinna.
12. Nu är det visserligen sant att jag är din bördeman; men en annan
bördeman finnes, som är närmare än jag.
13. Stanna nu kvar i natt; om han i morgon vill taga dig efter
bördesrätt, gott, må han då göra det, så sant HERREN lever. Ligg
nu kvar ända till morgonen.»

14. Så låg hon vid hans fötter ända till morgonen, men hon fick stå
upp, innan ännu någon kunde känna igen den andre; ty han tänkte:
»Det får icke bliva känt att kvinnan har kommit hit till
tröskplatsen.»
15. Och han sade: »Räck hit manteln som du har på dig, och håll fram
den.» Och hon höll fram den. Då mätte han upp sex mått korn och
gav henne att bära; därefter gick hon in i staden.

16. Och när hon kom till sin svärmoder, sade denna: »Huru har det
gått för dig, min dotter?» Då berättade hon för henne allt vad
mannen hade gjort mot henne;
17. och hon sade: »Dessa sex mått korn gav han mig, i det han sade:
'Du skall icke komma tomhänt hem till din svärmoder.'»
18. Då svarade hon: »Bida, min dotter, till dess du får se huru
saken avlöper; ty mannen skall icke giva sig till ro, med mindre
han i dag för saken till sitt slut.»
*08/04 Rut, 4 Kapitlet
Rut, 4 Kapitlet

Boas tager Rut till hustru. Hon bliver
stammoder till David.

1. Och Boas hade gått upp till stadsporten och satt sig där. Då
hände sig att den bördeman som Boas hade talat om gick där fram;
då nämnde han honom vid namn och sade: »Kom hit och sätt dig
här.» Och han kom och satte sig.
2. Därefter tog Boas till sig tio män av de äldste i staden och
sade: »Sätten eder här.» Och de satte sig.
3. Sedan sade han till bördemannen: »Det åkerstycke som tillhörde
vår broder Elimelek har Noomi sålt, hon som kom tillbaka från
Moabs land.
4. Därefter tänkte jag att jag skulle underrätta dig därom och
säga: Köp det inför dem som här sitta och inför mitt folks
äldste. Om du vill taga det efter bördesrätt, så säg mig det, så
att jag får veta det, ty ingen annan äger bördesrätt än du
och, näst dig, jag själv.» Han sade: »Jag vill taga det efter
bördesrätt.»
5. Då sade Boas: »När du köper åkern av Noomis hand, då köper du
den ock av moabitiskan Rut, den dödes hustru, med skyldighet att
uppväcka den dödes namn och fästa det vid hans arvedel.»
6. Bördemannen svarade: »Då kan jag icke begagna mig av min
bördesrätt, ty jag skulle därmed fördärva min egen arvedel.
Börda du åt dig vad jag skulle hava bördat, ty jag kan icke göra
det.»

7. Men när någon bördade något eller avtalade ett byte, var det
fordom sed i Israel att han, till stadfästelse av ett sådant
avtal, drog av sig sin sko och gav den åt den andre; och detta
gällde såsom ett vittnesbörd i Israel.
8. Så sade nu bördemannen till Boas: »Köp du det»; och han drog
därvid av sig sin sko.
9. Då sade Boas till de äldste och till allt folket: »I ären i dag
vittnen till att jag nu har köpt av Noomis hand allt vad som har
tillhört Kiljon och Mahelon.
10. Därjämte har jag ock köpt moabitiskan Rut, Mahelons hustru, till
hustru åt mig, för att uppväcka den dödes namn och fästa det vid
hans arvedel, på det att den dödes namn icke må bliva utrotat
bland hans bröder eller ur porten till hans stad. I ären i dag
vittnen härtill.»
11. Och allt folket i stadsporten, så ock de äldste, svarade: »Ja,
och HERREN låte den kvinna som nu går in i ditt hus bliva lik
Rakel och Lea, de båda som hava byggt upp Israels hus. Och må du
förkovra dig storligen i Efrata och göra dig ett namn i
Bet-Lehem.
12. Och blive ditt hus såsom Peres' hus, hans som Tamar födde åt
Juda, genom de avkomlingar som HERREN skall giva dig med denna
unga kvinna.»

13. Så tog då Boas Rut till sig, och hon blev hans hustru, och han
gick in till henne; och HERREN gav henne livsfrukt, och hon
födde en son.
14. Då sade kvinnorna till Noomi: »Lovad vare HERREN, som i dag har
så gjort, att det icke fattas dig en bördeman som skall få ett
namn i Israel!
15. Han skall bliva dig en tröstare och en försörjare på din
ålderdom; ty din sonhustru, som har dig kär, har fött honom, hon
som är mer för dig än sju söner.»
16. Och Noomi tog barnet och lade det i sin famn och blev dess
sköterska.
17. Och grannkvinnorna sade: »Noomi har fått en son»; och de gåvo
honom namn, de kallade honom Obed. Han blev fader till Isai,
Davids fader.

18. Och detta är Peres' släktregister: Peres födde Hesron;
19. Hesron födde Ram; Ram födde Amminadab;
20. Amminadab födde Naheson; Naheson födde Salma;
21. Salmon födde Boas; Boas födde Obed;
22. Obed födde Isai, och Isai födde David.

@c -*- 1917 -*-
*09/ Första Samuelsboken
*09/01 Första Samuelsboken, 1 Kapitlet
Första Samuelsboken, 1 Kapitlet

Samuels födelse.

1. I Ramataim-Sofim, i Efraims bergsbygd, levde en man som hette
Elkana, son till Jeroham, son till Elihu, son till Tohu, son
till Suf, en efraimit.
>1 Krön. 6,27, 33 f.
2. Han hade två hustrur; den ena hette Hanna, den andra Peninna.
Och Peninna hade barn, men Hanna var barnlös.
3. Den mannen begav sig år efter år upp från sin stad för att
tillbedja och offra åt HERREN Sebaot i Silo, där Elis båda
söner, Hofni och Pinehas, då voro HERRENS präster.
>2 Mos. 23,17. 5 Mos. 16,16. Jos. 18,1.
4. En dag offrade nu Elkana. Och han plägade giva sin hustru
Peninna och alla hennes söner och döttrar var sin andel av
offret;
>3 Mos. 7,15. 5 Mos. 27,7.
5. men åt Hanna gav han då en dubbelt så stor andel, ty han hade
Hanna kär, fastän HERREN hade gjort henne ofruktsam.
6. Men hennes medtävlerska plägade, för att väcka hennes vrede,
mycket retas med henne, därför att HERREN hade gjort henne
ofruktsam.
7. För vart år, så ofta hon hade kommit upp till HERRENS hus,
gjorde han på samma sätt, och den andra retades då med henne på
samma sätt. Och nu grät hon och åt intet.
8. Då sade hennes man Elkana till henne: »Hanna, varför gråter du?
Varför äter du icke? Varför är du så sorgsen? Är jag icke mer
för dig än tio söner?

9. En gång när de hade ätit och druckit i Silo hände sig, medan
prästen Eli satt på sin stol vid dörren till HERRENS tempel, att
Hanna stod upp
10. och i sin djupa bedrövelse begynte bedja till HERREN under
bitter gråt.
11. Och hon gjorde ett löfte och sade: HERRE Sebaot, om du vill se
till din tjänarinnas lidande och tänka på mig och icke förgäta
din tjänarinna, utan giva din tjänarinna en manlig avkomling, så
vill jag giva denne åt HERREN för hela hans liv, och ingen
rakkniv skall komma på hans huvud.»
>4 Mos. 6,5. 30,7 f. Dom. 13,6.
12. När hon nu länge så bad inför HERREN och Eli därvid gav akt på
hennes mun
13. -- Hanna talade nämligen i sitt hjärta; allenast hennes
läppar rörde sig, men hennes röst hördes icke -- då trodde Eli
att hon var drucken.
14. Därför sade Eli till henne: »Huru länge skall du bete dig såsom
en drucken? Laga så, att ruset går av dig.»
15. Men Hanna svarade och sade: »Nej, min herre, jag är en hårt
prövad kvinna; vin och starka drycker har jag icke druckit, men
jag utgöt nu min själ för HERREN.
>Ps. 42,5. 62,9.
16. Anse icke din tjänarinna för en ond kvinna, ty det är mitt
myckna bekymmer och min myckna sorg som har drivit mig att tala
ända till denna stund.»
17. Då svarade Eli och sade: »Gå i frid. Israels Gud skall giva dig
vad du har utbett dig av honom.»
18. Hon sade: »Låt din tjänarinna finna nåd för dina ögon.» Så gick
kvinnan sin väg och fick sig mat, och hon såg sedan icke mer så
sorgsen ut.

19. Bittida följande morgon, sedan de hade tillbett inför HERREN,
vände de tillbaka och kommo hem igen till Rama. Och Elkana kände
sin hustru Hanna, och HERREN tänkte på henne,
20. Och Hanna blev havande och födde en son, när tiden hade gått om;
denne gav hon namnet Samuel, »ty», sade hon, »av HERREN har jag
utbett mig honom.»[1]
21. När sedan mannen Elkana med hela sitt hus begav sig upp för att
offra åt HERREN sitt årliga slaktoffer och sitt löftesoffer,
22. gick Hanna icke med ditupp, utan sade till sin man: »Jag vill
vänta, till dess att gossen har blivit avvand, då skall jag föra
honom med mig, för att han må ställas fram inför HERRENS ansikte
och sedan stanna där för alltid.»
23. Hennes man Elkana sade till henne: »Gör vad du finner för gott;
stanna, till dess du har avvant honom; må HERREN allenast
uppfylla sitt ord.» Så stannade då hustrun hemma och gav sin son
di, till dess hon skulle avvänja honom.

24. Men sedan hon hade avvant[2] honom, tog hon honom med sig
ditupp, jämte tre tjurar, en efa mjöl och en vinlägel; så förde
hon honom in i HERRENS hus i Silo. Men gossen var ännu helt ung.
25. Och de slaktade tjuren och förde så gossen fram till Eli.
26. Och hon sade: »Hör mig, min herre; så sant du lever, min herre,
jag är den kvinna som stod här bredvid dig och bad till HERREN.
27. Om denne gosse bad jag; nu har HERREN givit mig vad jag utbad
mig av honom.
28. Därför vill ock jag nu giva honom tillbaka åt HERREN; så länge
han lever, skall han vara given åt HERREN.» Och de tillbådo där
HERREN.

[1] Namnet Samuel är sammansatt av två hebreiska ord som betyda höra
och Gud.
[2] Se Avvänja i Ordförkl.
*09/02 Första Samuelsboken, 2 Kapitlet
Första Samuelsboken, 2 Kapitlet

Hannas lovsång. Samuel i Herrens hus.
Elis söner. Domsordet över Eli.

1. Och Hanna bad och sade:

»Mitt hjärta fröjdar sig i HERREN;
mitt horn är upphöjt genom HERREN.
Min mun är vitt upplåten mot mina fiender;
ty jag gläder mig över din frälsning.
>Luk. 1,46 f.
2. Ingen är helig såsom HERREN
ty ingen finnes förutom dig;
ingen klippa är såsom vår Gud.
>Ps. 86,8. Jes. 44,8.

3. Fören icke beständigt så mycket högmodigt tal;
vad fräckt är gånge icke ut ur eder mun.
Ty HERREN är en Gud som vet allt,
och hos honom vägas gärningarna.
4. Hjältarnas bågar äro sönderbrutna,
men de stapplande omgjorda sig med kraft.
5. De som voro mätta måste taga lega för bröd,
men de som ledo hunger hungra icke mer.
Ja, den ofruktsamma föder sju barn,
men den moder som fick många
barn vissnar bort.
>Ps. 34,11.

6. HERREN dödar och gör levande,
han för ned i dödsriket och upp
därifrån.
>5 Mos. 32,39. Ps. 71,20. Vish. 16,13. Tob. 13,2.
7. HERREN gör fattig, han gör ock rik;
han ödmjukar, men han upphöjer ock.
>Syr. 7,11. 11,l4.
8. Han upprättar den ringe ur stoftet,
ur dyn lyfter han den fattige upp,
ty han vill låta dem sitta bredvid furstar,
och en härlig tron giver han dem till arvedel.
Ty jordens grundfästen äro HERRENS,
och jordkretsen har han ställt på dem.
>Job 5,11. Ps. 24,1 f. 75,8. 102,26. 104,5. 113,7 f.

9. Sina frommas fötter bevarar han,
men de ogudaktiga förgöras i mörkret,
ty ingen förmår något genom egen kraft.
>Ps. 91,11. 97,10. 121,8. 145,20.
10. De som strida mot HERREN bliva krossade,
ovan dem dundrar han i himmelen;
ja, HERREN dömer jordens ändar.
Men han giver makt åt sin konung,
han upphöjer sin smordes horn.
>2 Mos. 9,23 f. Dom. 5,20. 1 Sam. 7,10. Ps. 89,25.

11. Och Elkana gick hem igen till Rama; gossen däremot gjorde tjänst
inför HERREN under prästen Eli.
12. Men Elis söner voro onda män, de ville icke veta av HERREN.
>Jer. 2,8.
13. På följande sätt plägade nämligen prästerna gå till väga med
folket: så ofta någon offrade ett slaktoffer, kom prästens
tjänare, medan köttet koktes, och hade en treuddig gaffel i sin
hand;
>3 Mos. 7,34. 10,14.
14. den stack han ned i kitteln eller pannan eller krukan eller
grytan, och allt vad han så fick upp med gaffeln, det tog
prästen. Så gjorde de mot alla israeliter som kommo dit till
Silo.
15. Ja, till och med innan man hade förbränt det feta, kom prästens
tjänare och sade till den som offrade: »Giv hit kött, så att jag
kan steka det åt prästen, ty han vill icke hava kokt kött av
dig, utan rått.»
>3 Mos. 3,3 f. 7,31.
16. Om då mannen svarade honom: »Först skall man nu förbränna det
feta; tag sedan vad dig lyster», så sade han: »Nej, nu strax
skall du lämna det, eljest tager jag det med våld.»
17. Och de unga männens synd var så mycket större inför HERREN som
folket därigenom lärde sig att förakta HERRENS offer.

18. Men Samuel gjorde tjänst inför HERRENS ansikte, och var redan
såsom gosse iklädd linne-efod.
>2 Mos. 28,4, 6 f.
19. Därtill plägade hans moder vart år göra åt honom en liten kåpa,
som hon hade med sig till honom, när hon jämte sin man begav sig
upp för att offra det årliga slaktoffret.
20. Då plägade Eli välsigna Elkana jämte hans hustru och säga:
»HERREN skänke dig ytterligare avkomma med denna kvinna, i
stället för den som hon utbad sig genom sin bön till HERREN.»
Och så gingo de hem igen.
21. Och HERREN såg till Hanna, och hon blev havande och födde tre
söner och två döttrar. Men gossen Samuel växte upp i HERRENS
hus.

22. Då nu Eli, som var mycket gammal, fick höra allt vad hans söner
gjorde mot hela Israel, och att de lågo hos de kvinnor som hade
tjänstgöring vid ingången till uppenbarelsetältet,
>2 Mos. 38,8. 1 Sam. 4,15.
23. sade han till dem: »Varför gören sådant, allt detta onda som jag
hör allt folket här tala om eder?
24. Icke så, mina söner! Det rykte jag hör vara gängse bland HERRENS
folk är icke gott.
25. Om en människa försyndar sig mot en annan, så kan Gud medla för
henne; men om en människa försyndar sig mot HERREN, vem kan då
göra sig till medlare för henne?» Men de lyssnade icke till sin
faders ord, ty HERREN ville döda dem.
26. Gossen Samuel däremot växte till i ålder och välbehag både för
HERREN och för människor.
>Luk 2,40, 52.

27. Och en gudsman kom till Eli och sade till honom: »Så säger
HERREN: Har jag icke uppenbarat mig för din faders hus, när de
ännu voro i Egypten och tjänade Faraos hus?
28. Och har jag icke utvalt honom bland alla Israels stammar till
präst åt mig, till att offra på mitt altare och antända rökelse
och bära efod inför mitt ansikte? Och gav jag icke åt din faders
hus Israels barns alla eldsoffer?
29. Varför förtrampen I då de slaktoffer och spisoffer som jag har
påbjudit i min boning? Och huru kan du ära dina söner mer än
mig, så att I göden eder med det bästa av var offergåva som mitt
folk Israel bär fram?
30. Därför säger HERREN, Israels Gud: Väl har jag sagt att ditt och
din faders hus skulle få göra tjänst inför mig evärdligen. Men
nu säger HERREN: Bort det! Ty dem som ära mig vill jag ock ära,
men de som förakta mig skola komma på skam.
>1 Kon. 2,27.
31. Se, dagar skola komma, då jag skall avhugga din arm och din
faders hus' arm, så att ingen skall bliva gammal i ditt hus.
32. Och du skall få se min boning lida nöd, trots allt det goda som
vederfares Israel. Och ingen skall någonsin bliva gammal i ditt
eget hus.
33. Dock vill jag icke från mitt altare utrota var man av din slakt,
så att jag kommer dina ögon att förtvina och din själ att
försmäkta; men alla som växa upp i ditt hus skola dö, när de
hava hunnit till manlig ålder.
34. Och tecknet härtill skall för dig vara det som skall övergå dina
båda söner Hofni och Pinehas: på en och samma dag skola de båda
dö.
>1 Sam. 4,11.
35. Men jag skall låta en präst uppstå åt mig, som bliver
beståndande, en som gör efter vad i mitt hjärta och min själ är;
åt honom skall jag bygga ett hus som bliver beståndande, och han
skall göra tjänst inför min smorde beständigt.
>1 Kon. 2,35. 1 Krön. 29,22.
36. Och var och en som bliver kvar: av ditt hus skall komma och
falla ned för honom, för att få en silverpenning eller en kaka
bröd; han skall säga: 'Anställ mig vid någon prästsyssla, så att
jag får en bit bröd att äta.'»
*09/03 Första Samuelsboken, 3 Kapitlet
Första Samuelsboken, 3 Kapitlet

Herren uppenbarar sig för Samuel.

1. Så gjorde nu den unge Samuel tjänst inför HERREN under Eli. Och
HERRENS ord var sällsynt på den tiden, profetsyner voro icke
vanliga.
>Ps. 74,9. Klag. 2,9. Am. 8,11.
2. Då nu en gång Eli, vilkens ögon hade begynt att bliva skumma, så
att han icke kunde se, låg och sov på sin plats,
>1 Sam. 1,15.
3. innan ännu Guds lampa hade slocknat, och medan också Samuel låg
och sov, då hände sig i HERRENS tempel, där Guds ark stod,
>2 Mos. 27,20 f. 3 Mos. 24,2 f.
4. att HERREN ropade på Samuel Denne svarade: »Här är jag.»
5. Därefter skyndade han till Eli och sade: »Här är jag; du ropade
ju på mig.» Men han svarade: »Jag har icke ropat; gå tillbaka
och lägg dig.» Och han gick och lade sig.
6. Men HERREN ropade ännu en gång på Samuel; och Samuel stod upp
och gick till Eli och sade: »Här är jag; du ropade ju på mig.»
Men han svarade: »Jag har icke ropat, min son; gå tillbaka och
lägg dig.»
7. Samuel hade nämligen ännu icke lärt att känna igen HERREN, och
ännu hade icke något HERRENS ord blivit uppenbarat för honom.
8. Men HERREN ropade åter på Samuel, för tredje gången; och han
stod upp och gick till Eli och sade: »Här är jag; du ropade ju
på mig. Då förstod Eli att det var HERREN som ropade på
ynglingen.
9. Därför sade Eli till Samuel: »Gå och lägg dig; och om han vidare
ropar på dig, så säg: 'Tala, HERRE; din tjänare hör.» Och Samuel
gick och lade sig på sin plats.

10. Då kom HERREN och ställde sig där och ropade såsom de förra
gångerna: »Samuel! Samuel!» Samuel svarade: »Tala, din tjänare
hör.»
11. Då sade HERREN till Samuel: »Se, jag skall i Israel göra något
som kommer att genljuda i båda öronen på var och en som får höra
det.
>2 Kon. 21,12. Jer. 19,3.
12. På den dagen skall jag låta komma över Eli allt vad jag har
uttalat över hans hus, det första till det sista.
>1 Sam. 2,30 f.
13. Ty jag har förkunnat för honom att jag skall vara domare över
hans hus till evig tid, därför att han har syndat, i det han
visste huru hans söner drogo förbannelse över sig och dock icke
höll dem tillbaka.
14. Därför har jag ock med ed betygat om Elis hus: Sannerligen, Elis
hus' missgärning skall icke någonsin kunna försonas, vare sig
med slaktoffer eller med någon annat offergåva.»
>3 Mos. 4,8 f.

15. Och Samuel låg kvar ända tills morgonen, då han öppnade
dörrarna till HERRENS hus. Och Samuel fruktade för att omtala
synen for Eli.
16. Men Eli ropade på Samuel och sade: »Samuel, min son! Denne
svarade: »Här är jag.»
17. Han sade: »Vad var det han ta lade till dig? Dölj det icke för
mig. Gud straffe dig nu och framgent, om du döljer for mig
något enda ord av det han talade till dig.»
18. Då omtalade Samuel för honom alltsammans och dolde intet för
honom. Och han sade: »Han är HERREN; han göre vad honom täckes.

19. Men Samuel växte upp, och HERREN var med honom och lät intet av
allt vad han hade talat falla till jorden.
>1 Sam. 2,21 26. Judit 6,9
20. Och hela Israel, från Dan ända till Beer-Seba, förstod att
Samuel var betrodd att vara HERRENS profet.
>Dom. 20,1. Syr. 46,15
21. Och HERREN fortfor att låta se sig i Silo; ty HERREN uppenbarade
sig för Samuel i Silo genom HERRENS ord.
22. Och Samuels ord kom till hela Israel.
*09/04 Första Samuelsboken, 4 Kapitlet
Första Samuelsboken, 4 Kapitlet

Israels nederlag i striden mot
filistéerna; arken tagen och Elis söner
dödade. Elis död. I-Kabod.

1. Och Israel drog ut till strid mot filistéerna och lägrade sig
vid Eben-Haeser, under det filistéerna hade lägrat sig vid
Afek.
>1 Sam. 7,12
2. Filistéerna ställde då upp sig i slagordning mot Israel, och
striden utbredde sig, och israeliterna blevo slagna av
filistéerna; dessa nedgjorde på slagfältet vid pass fyra tusen
man.
3. När folket kom tillbaka till lägret sade de äldste i Israel:
»Varför har HERREN i dag låtit oss bliva slagna av filistéerna?
Låt oss hämta hit till oss från Silo HERRENS förbundsark, för
att den må komma och vara ibland oss och frälsa oss från våra
fienders hand.»
>1 Sam. 14,18.
4. Så sände då folket till Silo, och de buro därifrån HERREN
Sebaots förbundsark, hans som tronar på keruberna; och Elis båda
söner, Hofni och Pinehas, följde därvid med Guds förbundsark.
>2 Mos. 25,17 f. 2 Sam. 6,2. Ps. 80,2. 99,1.

5. Då nu HERRENS förbundsark kom in i lägret, hov hela Israel upp
ett stort jubelrop, så att det dånade i marken.
6. När då filistéerna hörde jubelropet, sade de: »Vad betyder detta
stora jubelrop i hebréernas läger?» Och de fingo veta att
HERRENS ark hade kommit in i lägret.
7. Då blevo filistéerna förskräckta, ty de tänkte: »Gud har kommit
in i lägret.» Och de sade: »Ve oss! Något sådant har förut icke
hänt.
8. Ve oss! Vem kan rädda oss från denne väldige Guds hand? Det var
denne Gud som slog egyptierna med alla slags plågor i öknen.
>2 Mos. 7-10.
9. Men fatten dock mod och varen män, I filistéer, så att I icke
bliven trälar åt hebréerna, såsom de hava varit trälar åt
eder. Ja, varen män och striden.»
>Dom. 13,1. 15,11.
10. Så stridde nu filistéerna, och israeliterna blevo slagna och
flydde var och en till sin hydda, och nederlaget blev mycket
stort: av Israel föllo trettio tusen man fotfolk.
11. Därtill blev Guds ark tagen, och Elis båda söner, Hofni och
Pinehas, blevo dödade.
>1 Sam. 2,34. Ps. 78,61.
12. Och en benjaminit sprang från slagfältet och kom till Silo samma
dag, med sönderrivna kläder och med jord på sitt huvud.
>Jos. 7,G. 2 Sam. 1,2.
13. Och när han kom dit, satt Eli på sin stol vid sidan av vägen och
såg utåt, ty hans hjärta bävade av oro för Guds ark. Då nu
mannen kom in i staden med budskapet, höjde hela staden upp
klagorop.
14. Och när Eli hörde klagoropet, sade han: »Vad betyder detta
larm?» Då kom mannen skyndsamt dit och berättade det för Eli.
15. Men Eli var nittioåtta år gammal och hans ögon voro starrblinda,
så att han icke kunde se.
>1 Sam. 3,2. 1 Kon. 14,4;
16. Och mannen sade till Eli: »Jag är den som har kommit från
slagfältet; jag har i dag flytt ifrån slagfältet.» Då sade han:
»Huru har det gått, min son?»
17. Budbäraren svarade och sade: »Israel har flytt för filistéerna,
mycket folk har också stupat; dina båda söner, Hofni och
Pinehas, äro ock döda, och därtill har Guds ark blivit tagen.»
18. När han nämnde om Guds ark, föll Eli baklänges av stolen vid
sidan av porten och bröt nacken av sig och dog; ty mannen var
gammal och tung. Han hade då varit domare i Israel i fyrtio år.
19. Och när hans sonhustru, Pinehas' hustru, som var havande och
nära att föda, fick höra ryktet om att Guds ark var tagen, och
att hennes svärfader och hennes man voro döda, sjönk hon ned och
födde sitt barn, ty födslovåndorna kommo över henne.
20. Och när hon då höll på att dö, sade kvinnorna som stodo omkring
henne: »Frukta icke; du har fött en son.» Men hon svarade intet
och aktade icke därpå.
>1 Mos. 35,17.
21. Och hon kallade gossen I-Kabod[1], och sade: »Härligheten är
borta från Israel.» Därmed syftade hon på att Guds ark var
tagen, så ock på sin svärfader och sin man.
22. Hon sade: »Härligheten är borta från Israel», eftersom Guds ark
var tagen.

[1] Namnet kan översättas med utan härlighet
*09/05 Första Samuelsboken, 5 Kapitlet
Första Samuelsboken, 5 Kapitlet

Herrens ark i Dagons tempel. Filistéerna
hemsökta av Herrens hand.

1. När filistéerna hade tagit Guds ark, förde de den från
Eben-Haeser till Asdod.
2. Där togo filistéerna Guds ark och förde in den i Dagons tempel
och ställde den bredvid Dagon.
>Dom. 16,23.
3. Men när asdoditerna bittida dagen därefter kommo dit, fingo de
se Dagon ligga framstupa på jorden framför HERRENS ark. Då togo
de Dagon och satte honom upp igen på hans plats.
4. Men när de dagen därefter åter kommo dit bittida om morgonen,
fingo de ånyo se Dagon ligga framstupa på jorden framför HERRENS
ark; och Dagons huvud och hans båda händer lågo avslagna på
tröskeln, allenast fiskdelen[1] satt kvar på honom.
5. I Asdod trampar därför ännu i dag ingen på Dagons tröskel,
varken någon av Dagons präster, ej heller någon annan som går in
i Dagons tempel.
6. Och HERRENS hand var tung över asdoditerna; han anställde
förödelse bland dem, i det han slog dem med bölder, såväl i
Asdod som inom tillhörande områden.
7. Då nu invånarna i Asdod sågo att så skedde, sade de: »Israels
Guds ark får icke stanna hos oss, ty hans hand vilar hårt på oss
och på vår gud Dagon.»
8. Och de sände bud och läto församla till sig alla filistéernas
hövdingar och sade: »Vad skola vi göra med Israels Guds ark?» De
svarade: »Israels Guds ark må flyttas till Gat.» Då flyttade de
Israels Guds ark dit.
9. Men sedan de hade flyttat den dit, kom genom HERRENS hand en
mycket stor förvirring i staden; han slog invånarna i staden,
både små och stora, så att bölder slogo upp på dem.
10. Då sände de Guds ark till Ekron. Men när Guds ark kom till
Ekron, ropade ekroniterna: »De hava flyttat Israels Guds ark
till oss för att döda oss och vårt folk.»
11. Och de sände bud och läto för samla alla filistéernas hövdingar
och sade: »Sänden bort Israels Guds ark, så att den får komma
tillbaka till sin plats igen och icke dödar oss och vårt folk.»
Ty en dödlig förvirring hade uppstått i hela staden; Guds hand
låg mycket tung på den.
12. De av invånarna som icke dogo blevo slagna med bölder; och ropet
från staden steg upp mot himmelen.

[1] Se Dagon i Ordförkl.
*09/06 Första Samuelsboken, 6 Kapitlet
Första Samuelsboken, 6 Kapitlet

Herrens ark föres tillbaka till Israels
land.

1. Sedan nu HERRENS ark hade varit i filistéernas land i sju
månader,
2. tillkallade filistéerna sina präster och spåmän och sade: »Vad
skola vi göra med HERRENS ark? Låten oss veta på vilket sätt vi
skola sända den till dess plats igen.»
3. De svarade: »Om I viljen sända bort Israels Guds ark, skolen I
icke sända bort den utan skänker; I måsten giva åt honom ett
skuldoffer. Då skolen I bliva botade, och det skall då också
bliva eder kunnigt varför hans hand icke drager sig tillbaka
från eder.»
4. Då frågade de: »Vad för ett skuldoffer skola vi giva åt honom?»
De svarade: »Fem bölder av guld och fem jordråttor av guld, lika
många som filistéernas hövdingar; ty en och samma hemsökelse har
träffat alla, också edra hövdingar.
5. I skolen göra avbildningar av edra bölder och avbildningar av
jordråttorna som fördärva edert land; given så ära åt Israels
Gud. Kanhända tager han då bort sin tunga hand från eder, så ock
från eder gud och från edert land.
>1 Sam. 5,6.
6. Varför tillsluten I edra hjärtan, såsom egyptierna och Farao
tillslöto sina hjärtan? Måste icke dessa, sedan han hade utfört
stora gärningar bland dem, släppa israeliterna, så att de fingo
gå?
>1 Mos 7,13, 22. 8,15. 12,29 f.
7. Så gören eder nu en ny vagn, och tagen två kor som giva di, och
som icke hava burit något ok, och spännen korna för vagnen, men
skiljen deras kalvar ifrån dem och låten dem stanna hemma.
8. Tagen så HERRENS ark och sätten den på vagnen, och läggen de
gyllene klenoder I given honom såsom skuldoffer ned i ett skrin
vid sidan av den, och låten den så gå åstad.
9. Sedan skolen I se efter: om den tager vägen till sitt land, upp
mot Bet-Semes, så var det han som gjorde oss allt detta stora
onda; men om så icke sker, då veta vi att det icke var hans hand
som hemsökte oss. Detta har då träffat oss allenast av en
händelse.»

10. Männen gjorde så; de togo två kor som gåvo di och spände dem för
vagnen; men deras kalvar behöllo de hemma.
11. Och de satte HERRENS ark på vagnen, därtill ock skrinet med
jordråttorna av guld och med avbildningarna av svulsterna.
12. Och korna gingo raka vägen fram åt Bet-Semes till; de höllo
alltjämt samma stråt och gingo där råmande, utan att vika av
vare sig till höger eller till vänster. Och filistéernas
hövdingar gingo efter dem ända till Bet-Semes' område.
13. Men betsemesiterna höllo på med veteskörd i dalen. När de nu
lyfte upp sina ögon, fingo de se arken; och de blevo glada, då
de sågo den.
14. Men när vagnen kom till betsemesiten Josuas åker, stannade den
där; och där låg en stor sten. Då höggo de sönder trävirket på
vagnen och offrade korna till brännoffer åt HERREN.
15. Leviterna hade nämligen lyft ned HERRENS ark jämte skrinet som
stod därbredvid, det vari de gyllene klenoderna funnos, och hade
satt detta på den stora stenen. Sedan offrade invånarna i
Bet-Semes på den dagen brännoffer och slaktoffer åt HERREN.
16. Och när filistéernas fem hövdingar hade sett detta, vände de
samma dag tillbaka till Ekron.

17. De svulster av guld som filistéerna gåvo såsom skuldoffer åt
HERREN utgjorde: för Asdod en, för Gasa en, för Askelon en, för
Gat en, för Ekron en.
18. Men jordråttorna av guld voro lika många som filistéernas alla
städer under de fem hövdingarna, varvid medräknas både befästa
städer och landsbygdens byar, intill den stora Sorgestenen, på
vilken de satte ned HERRENS ark, och som finnes kvar ännu i dag,
på betsemesiten Josuas åker.
19. Av invånarna i Bet-Semes blevo ock många slagna, därför att de
hade sett på HERRENS ark; han slog sjuttio man bland folket,
femtio tusen man. Och folket sörjde däröver att HERREN hade
slagit så många bland folket.
>4 Mos. 4,6 f., 20.
20. Och invånarna i Bet-Semes sade: »Vem kan bestå inför HERREN,
denne helige Gud? Och till vem skall han draga bort ifrån oss?»
21. Och de skickade sändebud till dem som bodde i Kirjat-Jearim och
läto säga: »Filistéerna hava sänt tillbaka HERRENS ark; kommen
hitned och hämten den upp till eder.
*09/07 Första Samuelsboken, 7 Kapitlet
Första Samuelsboken, 7 Kapitlet

Arken i Kirjat-Jearim. Vattenösningen i
Mispa. Seger över filistéerna. Samuel
såsom domare.

1. Då kommo Kirjat-Jearims män och hämtade HERRENS ark ditupp och
förde den in i Abinadabs hus på höjden. Och hans son Eleasar
helgade de till att hava vården om HERRENS ark.
>2 Sam. 6,4.
2. Och från den dag då arken fick sin plats i Kirjat-Jearim förflöt
en lång tid: tjugu år förgingo; och hela Israels hus suckade nu
efter HERREN.
3. Men Samuel sade till hela Israels hus: »Om I av allt edert
hjärta viljen vända om till HERREN, så skaffen bort ifrån eder
de främmande gudarna och Astarterna, och rikten edra hjärtan
till HERREN och tjänen honom allena, så skall han rädda eder
ifrån filistéernas hand.»
>1 Mos. 35,2. 5 Mos. 6,4 f. Jos. 24,23. Matt. 4,10. Luk. 4,8.
4. Då skaffade Israels barn bort Baalerna och Astarterna och
tjänade HERREN allena.
>Dom. 10,16.

5. Och Samuel sade: »Församlen hela Israel i Mispa, så vill jag där
bedja till HERREN för eder.»
>Dom. 20,1. 1 Sam. 10,l7.
6. Då församlade de sig i Mispa och öste upp vatten och göto ut det
in. för HERREN och fastade den dagen; och de sade där: »Vi hava
syndat mot HERREN.» Och Samuel dömde Israels barn i Mispa.
>Klag.2,19.

7. Men när filistéerna hörde att Israels barn hade församlat sig i
Mispa, drogo filistéernas hövdingar ditupp mot Israel. Då
Israels barn hörde detta, blevo de förskräckta för filistéerna.
8. Och Israels barn sade till Samuel: »Hör icke upp att ropa för
oss till HERREN, vår Gud, att han må frälsa oss ifrån
filistéernas hand.»
>Syr. 46,16.
9. Då tog Samuel ett dilamm och offrade det såsom ett heloffer,
till brännoffer åt HERREN; och Samuel ropade till HERREN för
Israel, och HERREN bönhörde honom.
10. Under det att Samuel offrade brännoffret, ryckte nämligen
filistéerna fram till strid mot Israel; men HERREN lät ett
starkt tordön dundra över filistéerna på den dagen och
förvirrade dem, så att de blevo slagna av Israel.
>Jos. 1O,10. 1 Sam. 2,10. 2 Sam. 22,14.
11. Och Israels män drogo ut från Mispa och förföljde filistéerna
och nedgjorde dem, under det att de förföljde dem ända till
trakten nedanför Bet-Kar.
12. Då tog Samuel en sten och reste den mellan Mispa och Sen och gav
den namnet Eben-Haeser[1], i det han sade: »Allt härintill har
HERREN hjälpt oss.»
>1 Sam. 4,2.

13. Så blevo filistéerna kuvade och kommo icke mer in i Israels land
Och HERRENS hand var emot filistéerna, så länge Samuel levde.
14. Och de städer som filistéerna hade tagit från Israel kommo
tillbaka till Israel, allasammans, från Ekron ända till Gat; och
det tillhörande området tog Israel också igen ifrån
filistéerna. Och mellan Israel och amoréerna blev fred.
15. Och Samuel var domare i Israel, så länge han levde.
16. Vart år färdades han omkring till Betel, Gilgal och Mispa; och
han dömde Israel på alla dessa platser.
17. Sedan plägade han vända tillbaka till Rama, ty där var hans hem,
och där dömde han eljest Israel där byggde han ock ett altare åt
HERREN.

[1] D. ä. hjälpstenen.
*09/08 Första Samuelsboken, 8 Kapitlet
Första Samuelsboken, 8 Kapitlet

Samuels söner. Israels barns önskan att
få en konung.

1. Men när Samuel blev gammal, satte han sina söner till domare
över Israel
2. Hans förstfödde son hette Joel, och hans andre son Abia; de hade
sitt domarsäte i Beer-Seba.
>1 Krön. 6,28.
3. Men hans söner vandrade icke på hans väg, utan veko av därifrån
och sökte orätt vinning; de togo mutor och vrängde rätten.
>2 Mos. 23,8. 5 Mos. 16,19. 24,17.

4. Då församlade sig alla de äldste i Israel och kommo till Samuel
i Rama.
>1 Sam. 7,17.
5. Och de sade till honom: »Du är ju nu gammal, och dina söner
vandra icke på dina vägar. Så sätt nu en konung över oss till
att döma oss, såsom alla andra folk hava.»
>5 Mos. 17,14 f. Hos. 13,10 f. Apg. 13,21.
6. Men det misshagade Samuel, detta att de sade då: »Giv oss en
konung, for att han må döma oss.» Och Samuel bad till HERREN.
>1 Sam. 12,l7.
7. Då sade HERREN till Samuel »Lyssna till folkets ord, och gör
allt vad de begära av dig; ty det är icke dig de hava förkastat,
nej, mig hava de förkastat, i det de icke vilja att jag skall
vara konung över dem.
>1 Sam. 10,l9. Hos. 8,4.
8. Såsom de alltid hava gjort, från den dag då jag förde dem upp ur
Egypten ända till denna dag, i det att de hava övergivit mig och
tjänat andra gudar, så göra de nu ock mot dig.
9. Så lyssna nu till deras ord. Dock må du högtidligt varna dem och
förkunna för dem den konungs rätt, som kommer att regera över
dem.»
>5 Mos. 17,14 f.

10. Och Samuel sade till folket, som hade begärt en konung av honom,
allt vad HERREN hade talat.
11. Han sade: »Detta bliver den konungs rätt, som kommer att regera
över eder: Edra söner skall han taga och skall sätta dem på sina
vagnar och hästar, till sin tjänst, eller ock skola de nödgas
löpa framför hans vagnar.
>2 Sam. 15,1.
12. Andra av dem skall han taga och sätta till sina över- och
underhövitsmän, och andra skola nödgas plöja hans åkerjord och
inbärga hans skörd och förfärdiga hans krigsredskap och hans
vagnsredskap.
13. Edra döttrar skall han taga till salvoberederskor, kokerskor och
bagerskor.
14. Edra bästa åkrar, vingårdar och olivplanteringar skall han taga
och skall giva dem åt sina tjänare;
15. och han skall taga tionde av edra sädesfält och edra vingårdar
och giva åt sina hovmän och tjänare.
16. Därtill skall han taga edra tjänare och edra tjänarinnor och
edra bästa ynglingar, så ock edra åsnor, och bruka dem för sitt
behov.
17. Av eder småboskap skall han taga tionde, och I skolen vara hans
trälar.
18. När I då ropen om hjälp för dem konungs skull som I själva haven
utvalt åt eder, då skall HERREN icke svara eder.

19. Men folket ville icke lyssna till Samuels ord, utan sade: »Nej,
en konung måste vi hava över oss.»
20. Vi vilja bliva lika alla andra folk; vi vilja hava en konung som
dömer oss, och som drager ut i spetsen för oss till att föra
våra krig.»
21. Då nu Samuel hörde allt detta som folket sade, framförde han det
till HERREN.
22. Men HERREN sade till Samuel: »Lyssna till deras ord, och sätt en
konung över dem.» Då sade Samuel till Israels män: »Gån hem, var
och en till sin stad.»
*09/09 Första Samuelsboken, 9 Kapitlet
Första Samuelsboken, 9 Kapitlet

Saul utses av Herren till konung genom
Samuel.

1. I Benjamin levde en man som hette Kis, son till Abiel, son till
Seror, son till Bekorat, son till Afia, son till en benjaminit;
och han var en rik man.
>1 Sam. 14,61.
2. Han hade en son som hette Saul, en ståtlig och fager man; bland
Israels barn fanns ingen man som var fagrare än han; han var
huvudet högre än allt folket.
3. Nu hade Kis', Sauls faders, åsninnor kommit bort för honom;
därför sade Kis till sin son Saul: »Tag med dig en av tjänarna
och stå upp och gå åstad och sök efter åsninnorna.»
4. Då gick han genom Efraims bergsbygd och därefter genom
Salisalandet; men de funno dem icke. Så gingo de genom
Saalimslandet, men där voro de icke; sedan gick han genom
Benjamins land, men de funno dem icke heller där.
5. När de så hade kommit in i Sufs land, sade Saul till tjänaren
som han hade med sig: »Kom, låt oss gå hem igen; min fader kunde
eljest, stället för att tänka på åsninnorna, bliva orolig för
vår skull.»
6. Men han svarade honom: »Se, i denna stad finnes en gudsman; han
är en ansedd man; allt vad han säger, det sker. Låt oss nu gå
dit; måhända kan han säga oss något om den färd vi hava
företagit oss.»
7. Då sade Saul till sin tjänare: »Men om vi gå dit, vad skola vi
då taga med oss åt mannen? Brödet är ju slut i våra ränslar, och
vi hava icke heller någon annan gåva att taga med oss åt
gudsmannen. Eller vad hava vi väl?»
>1 Kon. 14,3. 2 Kon. 4,42.
8. Tjänaren svarade Saul ännu en gång och sade: »Se, här har jag i
min ägo en fjärdedels sikel silver; den vill jag giva åt
gudsmannen, för att han må säga oss vilken väg vi böra gå.»
9. (Fordom sade man så i Israel, när man gick för att fråga Gud:
»Kom, låt oss gå till siaren.» Ty den som man nu kallar profet
kallade man fordom siare.)
>4 Mos. 12,6.
10. Saul sade till sin tjänare: »Ditt förslag är gott; kom, låt oss
gå.» Så gingo de till staden där gudsmannen fanns.

11. När de nu gingo uppför höjden där staden låg, träffade de några
flickor som hade gått ut för att hämta vatten; dem frågade de:
»Är siaren här?»
12. De svarade dem och sade: »Ja, helt nära. Skynda dig nu, ty han
har i dag kommit till staden; folket firar nämligen i dag en
offerfest på offerhöjden.
13. Om I nu gån in i staden, träffen I honom, innan han går upp på
höjden till måltiden, ty folket äter icke, förrän han
kommer. Han skall välsigna offret; först sedan begynna de
inbjudna att äta. Gån därför nu ditupp, ty just nu kunnen I
träffa honom.»
14. Så gingo de upp till staden. Och just när de kommo in i staden,
mötte de Samuel, som var stadd på väg upp till offerhöjden.

15. Men dagen innan Saul kom hade HERREN uppenbarat för Samuel och
sagt:
16. »I morgon vid denna tid skall jag sända till dig en man från
Benjamins land, och honom skall du smörja till furste över mitt
folk Israel; han skall frälsa mitt folk ifrån filistéernas
hand. Ty jag har sett till mitt folk, eftersom deras rop har
kommit till mig.»
>2 Mos. 3,9.
17. När nu Samuel fick se Saul, gav HERREN honom den uppenbarelsen:
»Se där är den man om vilken jag sade till dig: Denne skall
styra mitt folk.»

18. Men Saul gick fram till Samuel i porten och sade: »Säg mig var
siaren bor.»
19. Samuel svarade Saul och sade: »Jag är siaren. Gå före mig upp på
offerhöjden, ty I skolen äta där med mig i dag. Men i morgon
vill jag låta dig gå; och om allt vad du har på hjärtat vill jag
giva dig besked.
20. Och vad angår åsninnorna, som nu i tre dagar hava varit borta
för dig, skall du icke bekymra dig för dem, ty de äro
återfunna. Vem tillhör för övrigt allt vad härligt är i Israel,
om icke dig och hela din faders hus?»
21. Saul svarade och sade: »Jag är ju en benjaminit, från en av de
minsta stammarna i Israel, och min släkt är ju den ringaste
bland alla släkter i Benjamins stammar. Varför talar du då till
mig på det sättet?»
22. Men Samuel tog Saul och hans tjänare och förde dem upp i salen
och gav dem plats överst bland de inbjudna, vilka voro vid pass
trettio män.
23. Och Samuel sade till kocken: »Giv hit det stycke som jag gav
dig, och som jag sade att du skulle förvara hos dig.»
24. Då tog kocken fram lårstycket med vad därtill hörde, och satte
det fram för Saul; och Samuel sade: »Se, här sättes nu fram för
dig det som har blivit sparat; ät därav. Ty just för denna stund
blev det undanlagt åt dig, då när jag sade att jag hade inbjudit
folket.» Så åt Saul den dagen med Samuel.

25. Därefter gingo de ned från offerhöjden och in i staden. Sedan
samtalade han med Saul uppe på taket.
26. Men bittida följande dag, när morgonrodnaden gick upp, ropade
Samuel uppåt taket till Saul och sade: »Stå upp, så vill jag
ledsaga dig till vägs.» Då stod Saul upp, och de gingo båda
åstad, han och Samuel.
>5 Mos. 22,8.
27. När de så voro på väg ned mot ändan av staden, sade Samuel till
Saul: »Säg till tjänaren att han skall gå före oss» -- och han
fick gå -- »men du själv må nu stanna här, så vill jag låta dig
höra vad Gud har talat.»
*09/10 Första Samuelsboken, 10 Kapitlet
Första Samuelsboken, 10 Kapitlet

Saul smord till konung av Samuel.
Konungavalet i Mispa.

1. Och Samuel tog sin oljeflaska och göt olja på hans huvud och
kysste honom och sade: »Se, HERREN har smort dig till furste
över sin arvedel.
>5 Mos. 9,26. 32,9.
2. När du nu går ifrån mig, skall du invid Rakels grav, vid
Benjamins gräns, vid Selsa, träffa två män; dessa skola säga
till dig: 'Åsninnorna som du gick åstad att söka äro återfunna;
din fader tänker därför icke mer på åsninnorna, men han är
orolig för eder skull och säger: Vad skall jag göra för att
finna min son?'
>1 Mos. 35,19. 1 Sam. 9,5.
3. Och när du har gått därifrån ett stycke fram och kommit till
Tabors terebint skall du där möta tre män som äro på väg upp
till Gud i Betel. En bär tre killingar, en bar tre brödkakor,
och en bär en vinlägel.
4. Dessa skola hälsa dig och giv dig två bröd, och du skall taga
emot vad de giva.
5. Sedan kommer du till Guds Gibea, där filistéernas fogdar
äro. Och när du kommer dit in i staden, skall du träffa på en
skara profeter, som komma ned från offerhöjden där, med
psaltare, puka, flöjt och harpa före sig, under det att de
själva äro i profetisk hänryckning.
6. Och HERRENS Ande skall komma över dig, så att också du fattas av
hänryckning likasom de; och du skall då bliva förvandlad till en
annan människa.
7. När du nu ser att dessa tecken inträffa, då må du göra vad
tillfället giver vid handen, ty Gud är med dig.
8. Sedan må du gå ned före mig till Gilgal, så skall jag komma
ditned till dig, för att offra brännoffer och tackoffer; sju
dagar skall du vänta till dess jag kommer till dig och förkunnar
för dig vad du skall göra.
>1 Sam. 13,8.

9. I det han nu vände sig om för att gå ifrån Samuel, förvandlade
Gud hans sinne och gav honom ett annat hjärta; och alla dessa
tecken inträffade samma dag.
10. När de kommo till Gibea, mötte honom där en skara profeter; då
kom Guds Ande över honom, så att han, mitt ibland dem, själv
fattades av profetisk hänryckning.
11. Då nu alla som förut kände honom fingo se honom vara i
hänryckning likasom profeterna, sade folket sinsemellan: »Vad
har skett med Kis' son? Är ock Saul bland profeterna?»
12. Men en av männen därifrån svarade och sade: »Vem är då dessas
fader?» -- Härav uppkom ordspråket: »Är ock Saul bland
profeterna?»
>1 Sam. 19,24.

13. Men när hans profetiska hänryckning hade upphört, gick han upp
på offerhöjden.
14. Då frågade Sauls farbroder honom och hans tjänare: »Var haven I
varit?» Han svarade: »Borta för att söka åsninnorna. Men när vi
sågo att de ingenstädes voro att finna, gingo vi till Samuel.»
>1 Sam. 14,50.
15. Då sade Sauls farbroder: »Tala om for mig vad Samuel sade till
eder.»
16. Saul svarade sin farbroder: »Han omtalade för oss att åsninnorna
voro återfunna.» Men vad Samuel hade sagt om konungadömet
omtalade han icke för honom.

17. Därefter kallade Samuel folket tillsammans till HERREN, i Mispa.
18. Och han sade till Israels barn: »Så säger HERREN, Israels Gud:
Jag har fört Israel upp ur Egypten, och jag räddade eder icke
allenast undan Egypten, utan ock undan alla andra konungadömen
som förtryckte eder.
19. Men nu haven I förkastat eder Gud, som själv frälste eder ur
alla edra olyckor och trångmål, och haven sagt till honom: 'Sätt
en konung över oss.' Så träden nu fram inför HERREN efter edra
stammar och edra ätter.»
>1 Sam. 8,7,19 f. l2,12.
20. Därpå lät Samuel alla Israels stammar gå fram; då träffades
Benjamin stam av lotten.
>Jos. 7,14.
21. När han sedan lät Benjamins stam gå fram efter dess släkter,
träffade Matris släkt av lotten; därpå träffades Saul, Kis' son,
av lotten, men när de då sökte efter honom, stod han icke att
finna.
22. Då frågade de HERREN ännu en gång: »Har någon mer kommit hit?
HERREN svarade: »Han har gömt sig bland trossen.»
23. Då skyndade de dit och hämtad honom därifrån, och när han nu
trädde fram bland folket, var han huvudet högre än allt folket.
>1 Sam. 9,2.
24. Och Samuel sade till allt folket: »Här sen I nu den som HERREN
har utvalt; ingen är honom lik bland allt folket.» Då jublade
allt folket och ropade: »Leve konungen!»
>1 Kon. 1,25,39 2 Kon. 11,12.

25. Och Samuel kungjorde för folket konungadömets rätt och tecknade
upp den i en bok och lade ned den inför HERREN. Sedan lät Samuel
allt folket gå hem, var och en till sitt.
>5 Mos. 17,14 f. 1 Sam. 8,11 f.
26. Också Saul gick hem till Gibea; och honom följde en härskara av
män vilkas hjärtan Gud hade rört.
27. Men några onda män sade: »Vad hjälp skulle denne kunna giva
oss?» Och de föraktade honom och buro icke fram skänker till
honom. Men han låtsade som om han icke märkte det.
>2 Krön. 17,5.
*09/11 Första Samuelsboken, 11 Kapitlet
Första Samuelsboken, 11 Kapitlet

Saul besegrar ammoniterna. Han får sitt
konungadöme förnyat.

1. Och ammoniten Nahas drog upp och belägrade Jabes i Gilead. Då
sade alla män i Jabes till Nahas: »Slut fördrag med oss, så
vilja vi bliva dig underdåniga.»
2. Men ammoniten Nahas svarade dem: »På det villkoret vill jag
sluta fördrag med eder, att jag får sticka ut högra ögat på eder
alla och därmed tillfoga hela Israel smälek.»
3. De äldste i Jabes sade till honom: »Giv oss sju dagars uppskov,
så att vi kunna skicka sändebud över hela Israels land; om då
ingen vill hjälpa oss, så skola vi giva oss åt dig.»

4. Så kommo nu sändebuden till Sauls Gibea och omtalade detta för
folket. Då brast allt folket ut i gråt.
5. Men just då kom Saul gående bakom sina oxar från åkern. Och Saul
frågade: »Vad fattas folket, eftersom de gråta?» Och de
förtäljde för honom vad mannen från Jabes hade sagt.
6. Då kom Guds Ande över Saul, när han hörde detta, och hans vrede
upptändes högeligen.
>Dom. 14,6. 1 Sam. 10,10
7. Och han tog ett par oxar och styckade dem och sände styckena
omkring över hela Israels land med sändebuden och lät säga: »Den
som icke drager ut efter Saul och Samuel, med hans oxar skall så
göras.» Då föll en förskräckelse ifrån HERREN över folket, så
att de drogo ut såsom en man.
>Dom. 20,1.
8. Och han mönstrade dem i Besek, och Israels barn utgjorde då tre
hundra tusen, och Juda män trettio tusen.

9. Och de sade till sändebuden som hade kommit: »Så skolen I säga
till männen i Jabes i Gilead: I morgon skolen I få hjälp, när
solen bränner som hetast.» Och sändebuden kommo och förkunnade
detta för männen i Jabes; och dessa blevo glada däröver.
10. Nu läto männen i Jabes säga: »I morgon vilja vi giva oss åt
eder, och I mån då göra med oss vadhelst I finnen för gott.»
11. Dagen därefter fördelade Saul folket i tre hopar; och de trängde
in i lägret vid morgonväkten och nedgjorde ammoniterna, och
upphörde först när det var som hetast på dagen. Och de som kommo
undan blevo så kringspridda, att icke två av dem kommo undan
tillsammans.
12. Då sade folket till Samuel: »Vilka voro de som sade: 'Skulle
Saul bliva konung över oss!' Given hit dessa män, så att vi få
döda dem.»
>1 Sam. 10,27.
13. Men Saul sade: »På denna dag skall ingen dödas, ty i dag har
HERREN givit seger åt Israel.»
>2 Sam. 19,22.

14. Och Samuel sade till folket: »Kom, låt oss gå till Gilgal och
där förnya konungadömet.»
15. Då gick allt folket till Gilgal och gjorde Saul till konung där,
inför HERRENS ansikte, i Gilgal; och de offrade där tackoffer
inför HERRENS ansikte. Och Saul och alla Israels män voro där
uppfyllda av glädje.
*09/12 Första Samuelsboken, 12 Kapitlet
Första Samuelsboken, 12 Kapitlet

Samuel avlägger räkenskap för sin
förvaltning och talar till folket.

1. Och Samuel sade till hela Israel: »Se, jag har lyssnat till edra
ord och gjort allt vad I haven begärt av mig; jag har satt en
konung över eder.
>1 Sam 8,7,22.
2. Nu är det eder konung som skall vara eder ledare, nu då jag är
gammal och grå; I haven ju redan mina söner ibland
eder. Hittills är det jag som har varit eder ledare, från min
ungdom ända till denna dag.
3. Se har står jag, vittnen nu mot mig inför HERREN och inför hans
smorde. Har jag tagit någons oxe, eller har jag tagit någons
åsna? Har jag förtryckt någon eller övat våld mot någon? Har
jag tagit mutor av någon, för att jag skulle se genom fingrarna
med honom? Jag vill då giva eder ersättning därför.»
>Syr. 46,19. Apg. 20,33.
4. De svarade: »Du har icke förtryckt oss, du har icke övat våld
mot oss; och från ingen människa har du tagit något.»
5. Då sade han till dem: »HERREN vare vittne mot -- eder, och hans
smorde vare ock vittne denna dag, att I icke haven funnit något
i min hand.» De svarade: »Ja, vare det så.»

6. Samuel sade till folket: »Ja, HERREN vare vittne, han som lät
Mose och Aron uppstå och förde edra fäder upp ur Egyptens land.
7. Så träden nu fram, för att jag må gå till rätta med eder inför
HERREN angående allt gott som HERREN i sin rättfärdighet har
gjort mot eder och mot edra fäder.
8. När Jakob hade kommit fram till Egypten, ropade edra fäder till
HERREN, och HERREN sände Mose och Aron, som förde edra fäder ut
ur Egypten och läto dem bosätta sig här i landet.
>1 Mos. 46,6. 2 Mos. 2,23 f. 3,9 f. 4,14f. Jos.24,5.
9. Men när de glömde HERREN, sin Gud, sålde han dem i Siseras hand,
härhövitsmannens i Hasor, och i filistéernas hand och i Moabs
konungs hand, och dessa stridde mot dem.
>Dom. 3,12 f.4,1 f. 10,6 f. 13,1. Ps. 44,13.
10. Men då ropade till HERREN och sade: 'Vi hava syndat, ty vi hava
övergivit HERREN och tjänat Baalerna och Astarterna; men rädda
oss nu från våra fienders hand, så vilja vi tjäna dig.'
>Dom. 10,10.
11. Då sände HERREN Jerubbaal och Bedan och Jefta och Samuel och
räddade eder från edra fienders hand runt omkring, så att I
fingen bo i trygghet.
>Dom. 6,11 f. 11,1 f. 1 Sam. 7,5 f., 7 f.
12. Men när I sågen att Nahas, Ammons barns konung, kom emot eder,
saden I till mig: 'Nej, en konung måste regera över oss', fastän
det är HERREN, eder Gud, som är eder konung.
>1 Sam. 8,5 f., 19 f.
13. Och se, här är nu den konung I haven utvalt, den som I haven
begärt; se, HERREN har satt en konung över eder.
>1 Sam. 10,19.
14. Allenast man I nu frukta HERREN och tjäna honom och höra hans
röst och icke vara gensträviga mot HERRENS befallning. Ja, både
I och den konung som regerar över eder mån följa HERREN, eder
Gud.
15. Men om I icke hören HERRENS röst, utan ären gensträviga mot
HERRENS befallning, då skall HERRENS hand drabba eder likasom
edra fäder.
16. Träden nu ock fram och sen det stora under som HERREN skall göra
inför edra ögon.
17. Nu är ju tiden för veteskörden; men jag vill ropa till HERREN
att han må låta det dundra och regna. Så skolen I märka och se
huru mycket ont I haven gjort i HERRENS ögon genom eder begäran
att få en konung.»
>1 Sam. 8,6.

18. Och Samuel ropade till HERREN, och HERREN lät det dundra och
regna på den dagen. Då betogs allt folket av stor fruktan för
HERREN och för Samuel.
19. Och allt folket sade till Samuel: »Bed för dina tjänare till
HERREN, din Gud, att vi icke må dö, eftersom vi till alla våra
andra synder ock hava lagt det onda att vi hava begärt att få en
konung.»
20. Samuel sade till folket: »Frukten icke. Väl haven I gjort allt
detta onda; men viken nu blott icke av ifrån HERREN, utan tjänen
HERREN av allt edert hjärta.
>5 Mos. 6,3.
21. Viken icke av; ty då följen I tomma avgudar, som varken kunna
hjälpa eller rädda, eftersom de äro allenast tomhet.
>Jes. 44,9 f.
22. Ty HERREN skall icke förskjuta sitt folk, för sitt stora namns
skull, eftersom HERREN har behagat att göra eder till sitt
folk.
>Ps. 100,3.
23. Vare det ock fjärran ifrån mig att jag skulle så synda mot
HERREN, att jag upphörde att bedja för eder! Jag vill fastmer
lära eder den goda och rätta vägen.
24. Allenast frukten HERREN och tjänen honom troget av allt edert
hjärta. Ty sen vilka stora ting han har gjort med eder!
25. Men om I gören vad ont är, så skolen både I och eder konung
förgås.»
*09/13 Första Samuelsboken, 13 Kapitlet
Första Samuelsboken, 13 Kapitlet

Kriget mot filistéerna. Sauls
egenmäktiga offer. Israels betryck.

1. Saul hade varit konung ett år, och när han nu regerade över
Israel på andra året,
2. utvalde han åt sig tre tusen män ur Israel. Av dessa hade Saul
själv hos sig två tusen i Mikmas och i Betels bergsbygd, och ett
tusen hade Jonatan hos sig i Gibea i Benjamin. Men det övriga
folket hade han låtit gå hem, var och en till sin hydda.
3. Och Jonatan dräpte filistéernas fogde i Geba; och filistéerna
fingo höra det. Men Saul lät stöta i basun över hela landet och
säga: »Detta må hebréerna höra.»
4. Så fick hela Israel höra omtalas att Saul hade dräpt
filistéernas fogde, och att Israel därigenom hade blivit
förhatligt för filistéerna. Och folket bådades upp att följa
Saul till Gilgal.
5. Under tiden hade filistéerna församlat sig för att strida mot
Israel: trettio tusen vagnar och sex tusen ryttare, och fotfolk
så talrikt som sanden på havets strand; och de drogo upp och
lägrade sig vid Mikmas, öster om Bet-Aven.
6. Då nu israeliterna sågo sig vara i nöd, i det att folket svårt
ansattes, gömde sig folket i grottor, i skogssnår och bland
klippor, i fasta valv och i gropar.
7. Och somliga av hebréerna gingo över Jordan in i Gads och Gileads
land. Men Saul var ännu kvar i Gilgal; och allt folket följde
honom med bävan.
8. När han nu hade väntat sju dagar, intill den tid Samuel hade
bestämt men Samuel likväl icke kom till Gilgal, begynte folket
skingra sig och gå ifrån honom.
>1 Sam. 10,8.
9. Då sade Saul: »Fören fram till mig brännoffers- och
tackoffersdjuren.» Därpå frambar han brännoffret.
10. Men just när han hade slutat att frambära brännoffret, kom
Samuel. Då gick Saul honom till mötes för att hälsa honom.
11. Men Samuel sade: »Vad har du gjort!» Saul svarade: »När jag såg
att folket skingrade sig och gick ifrån mig, under det att du
icke kom inom den bestämda tiden, fastän filistéerna voro
församlade vid Mikmas,
12. då tänkte jag: Nu komma filistéerna hitned mot mig i Gilgal, och
jag har ännu icke bönfallit inför HERREN. Då tog jag mod till
mig och offrade brännoffret.»
13. Samuel sade till Saul: »Du har handlat dåraktigt. Du har icke
hållit det bud HERREN, din Gud, har givit dig; eljest skulle
HERREN hava befäst ditt konungadöme över Israel för evig tid.
14. Men nu skall ditt konungadöme icke bliva beståndande. HERREN har
sökt sig en man efter sitt hjärta, och honom har HERREN
förordnat till furste över sitt folk, eftersom du icke har
hållit vad HERREN bjöd dig.»
>Ps. 89,20 f. Apg. 13,22.

15. Därefter stod Samuel upp och gick från Gilgal till Gibea i
Benjamin. Men Saul mönstrade det folk som fanns hos honom: vid
pass sex hundra man.
16. Och Saul och hans son Jonatan stannade i Geba i Benjamin med det
folk som fanns hos dem, under det att filistéerna hade lägrat
sig vid Mikmas.
17. Och en härskara, delad i tre hopar, drog ut ur filistéernas läger
för att härja: en hop tog vägen till Ofra i Sualslandet,
18. en hop tog vägen till Bet-Horon, och en hop tog vägen till det
område som vetter åt Seboimsdalen, åt öknen till.

19. Ingen smed fanns då i hela Israels land, ty filistéerna fruktade
att hebréerna skulle låta göra sig svärd eller spjut.
>Dom. 5,8
20. Och så måste en israelit alltid begiva sig ned till filistéerna,
om han ville låta vässa sin lie eller sin plogbill eller sin yxa
eller sin skära,
21. när det hade blivit något fel med eggen på skärorna eller
plogbillarna, eller med gafflarna eller yxorna, eller när
oxpikarnas uddar behövde rätas.
22. Härav kom sig, att när striden skulle stå, ingen enda av Sauls
och Jonatans folk hade ett svärd eller ett spjut; allenast Saul
själv och hans son Jonatan hade sådana.

23. Men filistéerna läto en utpost rycka fram till passet vid
Mikmas.
*09/14 Första Samuelsboken, 14 Kapitlet
Första Samuelsboken, 14 Kapitlet

Jonatans tappra bedrift. Filistéernas
nederlag. Sauls obetänksamma förbud.
Hans strider med grannfolken. Hans
släktförhållanden.

1. Så hände sig nu en dag att Jonatan, Sauls son, sade till sin
vapendragare: »Kom, låt oss gå över till filistéernas utpost där
på andra sidan.» Men han omtalade det icke för sin fader.
2. Saul vistades då vid Gibeas gräns, under granatträdet i Migron,
och folket som han hade hos sig utgjorde vid pass sex hundra
man;
>1 Sam. 13,15.
3. och Ahia, son till Ahitub, som var broder till I-Kabod, son till
Pinehas, son till Eli, HERRENS präst i Silo, har då efoden. Och
folket visste icke om, att Jonatan hade gått bort.
>1 Sam 4,19 f.
4. Men i passet, där Jonatan sökte gå över för att komma till
filistéernas utpost, låg på vardera sidan en brant klippa; den
ena hette Boses och den andra Sene.
>1 Sam. 13,23.
5. Den ena klippan reste sig i norr, mitt emot Mikmas, den andra i
söder, mitt emot Geba.
6. Och Jonatan sade till sin vapendragare: »Kom, låt oss gå över
till dessa oomskurnas utpost, kanhända skall HERREN göra något
för oss. Ty intet hindrar HERREN att giva seger genom få
likasåväl som genom många.»
>Dom. 7,4, 7. 2 Krön. 14,11. 1 Mack. 3,18.
7. Hans vapendragare svarade honom: »Gör allt vad du har i sinnet.
Gå du åstad; jag följer dig vart du vill.»
8. Då sade Jonatan: »Välan, vi skola gå över till männen där och
laga så, att de få se oss.
9. Om de då säga till oss så: 'Stån stilla, till dess vi komma fram
till eder', då skola vi stanna där vi äro och icke stiga upp
till dem.
>1 Mos. 24,12 f.
10. Om de däremot säga så: 'Kommen hitupp till oss', då skola vi
stiga ditupp, ty då har HERREN givit dem i vår hand; detta skall
för oss vara tecknet härtill.»
11. När nu de två hade blivit synliga för filistéernas utpost, sade
filistéerna: »Se, hebréerna krypa ut ur hålen där de hava gömt
sig.»
>1 Sam. 13,6.
12. Därpå ropade utpostens manskap till Jonatan och hans
vapendragare och sade: »Kommen hitupp till oss, så skola vi väl
lära eder!» Då sade Jonatan till sin vapendragare: »Följ mig
ditupp, ty HERREN har givit dem i Israels hand.»
13. Och Jonatan klättrade på händer och fötter uppför, och hans
vapendragare följde honom. Och de föllo för Jonatan; och hans
vapendragare gick efter honom och gav dem dödsstöten.
>3 Mos. 26,7 f.
14. I det första anfallet nedgjorde så Jonatan och hans
vapendragare vid pass tjugu män, på en sträcka av vid pass ett
halvt plogland.
15. Då uppstod förskräckelse i lägret på fältet och bland allt
folket; utposterna och de som hade gått ut för att härja grepos
ock av förskräckelse. Och marken darrade, så att en
förskräckelse ifrån Gud uppstod.
>1 Mos. 35,5. 2 Mos. 14,24 f. 1 Sam. 7,10. 13,16 f. Ps. 76,13.

16. Och Sauls väktare i Gibea i Benjamin fingo se att hopen var i
upplösning, och att man sprang hit och dit.
17. Då sade Saul till folket som han hade hos sig: »Hållen mönstring
och sen efter, vem som har gått ifrån oss.» När de då höllo
mönstring, funno de att Jonatan och hans vapendragare icke voro
där.
18. Då sade Saul till Ahia: »För hit Guds ark.» Ty Guds ark fanns på
den tiden bland Israels barn.
>1 Sam. 4,3 f.
19. Medan Saul ännu talade med prästen, tilltog larmet i
filistéernas läger allt mer och mer. Då sade Saul till prästen:
»Låt det vara.»
20. Och Saul och allt det folk som han hade hos sig församlade sig
och drogo till stridsplatsen; där fingo de se att den ene hade
lyft sitt svärd mot den andre, så att en mycket stor förvirring
hade uppstått.
>Dom. 7,22. 2 Krön. 20,23.
21. Och de hebréer som sedan gammalt lydde under filistéerna, och
som hade dragit hitupp med dem och voro här och där i lägret,
dessa slöto sig nu ock till de israeliter som anfördes av Saul
och Jonatan.
22. Och när de israeliter som hade gömt sig i Efraims bergsbygd
hörde att filistéerna flydde, satte alla dessa också efter dem
och deltogo i striden.
23. Så gav HERREN Israel seger på den dagen, och striden fortsattes
ända bortom Bet-Aven.

24. När nu Israels män på den dagen voro hårt ansträngda, band Saul
folket med följande ed: »Förbannad vare den man som förtär någon
föda före aftonen, och innan jag har tagit hämnd på mina
fiender.» Så smakade då ingen av folket någon föda.
25. Och när de allasammans kommo in i skogsbygden, låg honung på
marken.
26. Men när folket hade kommit in i skogsbygden och fått se den
utflutna honungen, vågade dock ingen föra handen upp till
munnen, ty folket fruktade för eden.
27. Jonatan däremot hade icke hört, när hans fader band folket med
eden; därför räckte han ut staven som han hade i sin hand och
doppade dess ända i honungskakan, och förde så handen till
munnen; då kunde hans ögon åter se klart.
28. Men en man bland folket tog till orda och sade: »Din fader har
bundit folket med en dyr ed och sagt: 'Förbannad vare den man
som dag förtär någon föda.'» Och folket var uttröttat.
29. Jonatan svarade: »Min fader har därmed dragit olycka över
landet. Sen huru klara mina ögon hava blivit, därför att jag
smakade något litet av honungen här.
30. Huru mycket mer, om folket i dag hade fått äta sig mätta av
bytet som de hade tagit från sina fiender -- huru mycket större
skulle icke då filistéernas nederlag hava blivit!»
31. Emellertid slogo de filistéerna på den dagen och förföljde dem
från Mikmas till Ajalon. Och folket var mycket uttröttat.
32. Därför kastade sig folket över bytet och tog får, oxar och
kalvar och slaktade dem på marken; och folket åt sedan köttet
med blodet i.
33. När man berättade detta för Saul och sade: »Se, folket syndar
mot HERREN genom att äta kött med blodet i», utropade han: »I
haven handlat brottsligt. Vältren nu fram till mig en stor
sten.»
>1 Mos. 9,4. 3 Mos. 3,17. 7,26 f. 17 10 f. 13 f. 19,26.
>5 Mos. 12,16,23 f. 15,23.
34. Och Saul sade vidare: »Gån ut bland folket och sägen till dem
'Var och en före fram till mig sin oxe och sitt får, och slakten
dem här och äten; synden icke mot HERREN genom att äta köttet
med blodet i.'» Då förde allt folket, var och en med egen hand,
om natten fram sina oxar och slaktade dem där.
35. Och Saul byggde ett altare åt HERREN; detta var det första
altare som han byggde åt HERREN.

36. Och Saul sade: »Låt oss i natt draga ned och förfölja
filistéerna och anställa plundring bland dem, ända till dess det
bliver dager i morgon, och låt oss laga så, att ingen av dem
bliver kvar.» De svarade: »Gör allt vad dig täckes.» Men prästen
sade: »Låt oss träda fram hit till Gud.»
37. Då frågade Saul Gud: »Skall jag draga ned och förfölja
filistéerna? Vill du då giva dem i Israels hand?» Men han gav
honom intet svar den dagen.
>1 Sam. 28,6.
38. Då sade Saul: »Kommen hitfram, alla I folkets förnämsta män, för
att I mån få veta och se vari den synd består, som i dag har
blivit begången.
39. Ty så sant HERREN lever, han som har givit Israel seger: om den
ock vore begången av min son Jonatan, skall han döden dö.» Men
ingen bland allt folket svarade honom.
40. Då sade han till hela Israel: »Ställen I eder på ena sidan, så
vill jag med min son Jonatan ställa mig på andra sidan.» Folket
svarade Saul: »Gör vad dig täckes.»
41. Och Saul sade till HERREN, »Israels Gud: »Låt sanningen komma i
dagen.» Då träffades Jonatan och Saul av lotten, och folket gick
fritt.
>Jos. 7,14 f. Jon. 1,7.
42. Saul sade: »Kasten lott mellan mig och min son Jonatan.» Då
träffades Jonatan av lotten.
43. Saul sade till Jonatan: »Omtala för mig vad du har gjort.» Då
omtalade Jonatan det för honom och sade: »Med ändan av staven
som jag hade i min hand tog jag litet honung och smakade därpå
-- och så skall jag nu dö!»
44. Saul svarade: »Ja, Gud straffe mig nu och framgent: du måste
döden dö, Jonatan.»
45. Men folket sade till Saul: »Skulle Jonatan dö, han som har
förskaffat Israel denna stora seger? Bort det! Så sant HERREN
lever, icke ett hår från hans huvud skall falla till jorden; ty
med Guds hjälp har han i dag utfört detta.» Och folket köpte
Jonatan fri ifrån döden.
46. Och Saul drog hem, utan att vidare förfölja filistéerna;
filistéerna begåvo sig ock hem till sitt.

47. När Saul nu hade tagit konungadömet över Israel i besittning,
förde han krig mot alla sina fiender runt omkring: mot Moab, mot
Ammons barn, mot Edom, mot konungarna i Soba och mot
filistéerna; och vart han vände sig tuktade han dem.
48. Han gjorde mäktiga ting och slog Amalek och räddade så Israel
från dess plundrares hand.
49. Sauls söner voro Jonatan, Jisvi och Malki-Sua; och av hans båda
döttrar hette den äldre Merab och den yngre Mikal.
>1 Sam. 31,2. 1 Krön. 8,33. 9,39.
50. Sauls hustru hette Ahinoam, Ahimaas' dotter. Hans härhövitsman
hette Abiner, son till Ner, som var Sauls farbroder.
51. Ty Kis, Sauls fader, och Ner, Abners fader, voro söner till
Abiel.
>1 Sam. 9,1

52. Men kriget mot filistéerna pågick häftigt, så länge Saul
levde. Och varhelst Saul såg någon rask och krigsduglig man tog
han honom i sin tjänst.
*09/15 Första Samuelsboken, 15 Kapitlet
Första Samuelsboken, 15 Kapitlet

Sauls seger över amalekiterna. Hans
ohörsamhet och förkastelse. Samuel och
Agag.

1. Men Samuel sade till Saul: »Det var mig HERREN sände att smörja
dig till konung över sitt folk Israel. Så hör nu HERRENS ord.
>1 Sam. 9,15 f. 10,1.
2. Så säger HERREN Sebaot: Jag vill hemsöka Amalek för det som han
gjorde mot Israel, att han lade sig i vägen för honom, när han
drog upp ur Egypten.
>2 Mos. 17,8 f. 5 Mos. 25,17 f.
3. Så drag nu åstad och slå amalekiterna och giv dem till spillo,
med allt vad de hava, och skona dem icke, utan döda både män och
kvinnor, både barn och spenabarn, både fäkreatur och får, både
kameler och åsnor.»
4. Då bådade Saul upp folket och mönstrade dem i Telaim: två hundra
tusen man fotfolk, och dessutom tio tusen man från Juda.

5. När Saul sedan kom till Amaleks stad, lade han ett bakhåll i
dalen.
6. Men till kainéerna lät Saul säga: »Skiljen eder från
amalekiterna och dragen ned, för att jag icke må utrota eder
tillsammans med dem. I bevisaden ju barmhärtighet mot alla
Israels barn, när de drogo ut ur Egypten.» Då skilde sig
kainéerna från amalekiterna.
>4 Mos. 10,29. 24,21. Dom. 1,16. 4,11.
7. Och Saul slog amalekiterna och förföljde dem från Havila fram
emot Sur, som ligger öster om Egypten.
>1 Mos. 25,18.
8. Och han tog Agag, Amaleks konung, levande till fånga, och allt
folket gav han till spillo, och han slog dem med
svärdsegg.
>4 Mos. 24,7.
9. Men Saul och folket skonade Agag, så ock det bästa och det näst
bästa av får och fäkreatur jämte lammen, korteligen, allt som
var av värde; sådant ville de icke giva till spillo. All boskap
däremot, som var dålig och mager, gåvo de till spillo.

10. Då kom HERRENS ord till Samuel; han sade:
11. »Jag ångrar att jag har gjort Saul till konung, ty han har vänt
sig bort ifrån mig och icke fullgjort mina befallningar.» Detta
gick Samuel hårt till sinnes, och han ropade till HERREN hela
den natten.
>1 Mos. 6,6 f.
12. Och bittida om morgonen stod Samuel upp och gick för att möta
Saul. Då blev det berättat för Samuel att Saul hade kommit till
Karmel och där rest åt sig en minnesstod, och att han sedan hade
vänt om och dragit därifrån ned till Gilgal.
13. När nu Samuel kom till Saul, sade Saul till honom: »Välsignad
vare du av HERREN. Jag har nu fullgjort HERRENS befallning.»
14. Men Samuel sade: »Vad är det då för ett läte av får som ljuder i
mina öron, och vad är det för ett läte av fäkreatur som jag
hör?»
15. Saul svarade: »Från amalekiterna hava de fört dem med sig, ty
folket skonade det bästa av fåren och fäkreaturen för att offra
det åt HERREN, din Gud; men det övriga hava vi givit till
spillo.»
16. Då sade Samuel till Saul: »Håll nu upp, så vill jag förkunna för
dig vad HERREN i natt har talat till mig. Han sade till honom:
»Tala.»
17. Samuel sade: »Se, fastän du var ringa i dina egna ögon, har du
blivit ett huvud för Israels stammar, ty HERREN smorde dig till
konung över Israel.
>1 Sam. 9,21. 10,1
18. Och HERREN sände dig åstad och sade: 'Gå och giv till spillo
amalekiterna, de syndarna, och strid mot dem, till dess att du
har förgjort dem.'
19. Varför har du då icke hört HERRENS röst, utan kastat dig över
bytet och gjort vad ont är i HERRENS ögon?»
20. Saul svarade Samuel: »Jag har ju hört HERRENS röst och gått den
väg på vilken HERREN har sänt mig. Jag har fört hit Agag,
Amaleks konung, och givit Amalek till spillo.
21. Men folket tog av bytet far och fäkreatur, det bästa av det
tillspillogivna, för att offra det åt HERREN din Gud, i Gilgal.»
22. Då sade Samuel: »Menar du att HERREN har samma behag till
brännoffer och slaktoffer som därtill att man hör HERRENS röst?
Nej, lydnad är bättre än offer,
och hörsamhet bättre än det feta av vädurar.
>Pred. 4,l7. Hos. 6,6. Syr. 35,1 f. Matt. 9,13. 12,7.
23. Ty gensträvighet är trolldomssynd,
och motspänstighet är avguderi och husgudsdyrkan.

Eftersom du har förkastat HERRENS ord, har han ock förkastat
dig, och du skall icke längre vara konung.»
>Hos. 4,6.
24. Saul sade till Samuel: »Jag har syndat därmed att jag har
överträtt HERRENS befallning och handlat emot dina ord; ty jag
fruktade för folket och lyssnade till deras ord.
25. Men förlåt mig nu min synd, och vänd tillbaka med mig, så att
jag får tillbedja HERREN.»
26. Samuel sade till Saul: »Jag vänder icke tillbaka med dig; ty då
du har förkastat HERRENS ord, har HERREN ock förkastat dig, så
att du icke längre får vara konung över Israel.»
>1 Sam. 16,1.
27. När nu Samuel vände sig om för att gå, fattade han i hörnet på
hans mantel, och den rycktes sönder.
28. Och Samuel sade till honom: »HERREN har i dag ryckt Israels
konungarike från dig och givit det åt en annan, som är bättre än
du.
>1 Sam. 28,17.
29. Och den Härlige i Israel ljuger icke och ångrar sig icke; ty han
är icke en människa, så att han skulle kunna ångra sig.»
>4 Mos. 23,19. Ps. 33,4.
30. Han svarade: »Jag har syndat; men bevisa mig dock nu den äran
inför de äldste i mitt folk och inför Israel, att du vänder
tillbaka med mig, så att jag får tillbedja HERREN, din Gud.»
31. Då vände Samuel tillbaka och följde med Saul; och Saul tillbad
HERREN.

32. Och Samuel sade: »Fören fram till mig Agag, Amaleks konung.» Då
gick Agag med glatt mod fram till honom. Och Agag sade: »Välan,
snart är dödens bitterhet överstånden.»
33. Men Samuel sade: »Såsom ditt svärd har gjort kvinnor barnlösa så
skall ock din moder bliva barnlös framför andra kvinnor.» Därpå
högg Samuel Agag i stycken inför HERREN, i Gilgal.
34. Sedan begav sig Samuel till Rama; men Saul drog upp till sitt
hem i Sauls Gibea.
35. Och Samuel ville icke mer se Saul så länge han levde, ty Samuel
sörjde över Saul, eftersom HERREN ångrade att han hade gjort
Saul till konung över Israel.
*09/16 Första Samuelsboken, 16 Kapitlet
Första Samuelsboken, 16 Kapitlet

David smörjes till konung. Han kommer
till Sauls hov.

1. Och HERREN sade till Samuel: »Huru länge tänker du sörja över
Saul? Jag har ju förkastat honom, ty jag vill icke längre att
han skall vara konung över Israel. Fyll ditt horn med olja och
gå åstad jag vill sända dig till betlehemiten Isai, ty en av
hans söner har jag utsett åt mig till konung.»
>1 Sam. 15,26. 17,12. Apg. 13,22.
2. Men Samuel sade: »Huru skall jag kunna gå dit? Om Saul får höra
det, så dräper han mig.» HERREN svarade: »Tag en kviga med dig
och säg: 'Jag har kommit för att offra åt HERREN.'
3. Sedan skall du inbjuda Isai till offret, och jag skall då själv
låta dig veta vad du bör göra, och du skall smörja åt mig den
jag säger dig.»
4. Samuel gjorde vad HERREN hade sagt, och kom så till Bet-Lehem
Men när de äldste i staden fingo se honom, blevo de förskräckta
och frågade: »Allt står väl rätt till?»
5. Han svarade: »Ja. Jag har kommit för att offra åt HERREN. Helgen
eder och kommen med mig tid offret.» Och han helgade Isai och
hans söner och inbjöd dem till offret.
>2 Mos. 19,10.

6. När de nu kommo dit och han fick se Eliab, tänkte han: »Förvisso
står HERRENS smorde här inför honom.»
>1 Sam. 17,13 f.
7. Men HERREN sade till Samuel »Skåda icke på hans utseende och på
hans högväxta gestalt, ty jag har förkastat honom. Ty det är
icke såsom en människa ser; en människa ser på det som är för
ögonen men HERREN ser till hjärtat.»
>5 Mos. 10,17. 1 Krön. 28,9. 2 Krön.19,7. Ps. 7,10.
>Jer. 11,20. 17,10. 20,12. Apg. 10,34.
8. Då kallade Isai på Abinadab och lät honom gå fram för
Samuel. Men han sade: »Icke heller denne har HERREN utvalt.»
9. Då lät Isai Samma gå fram. Men han sade: »Icke heller denne har
HERREN utvalt.»
10. På detta sätt lät Isai sju av sina söner gå fram för Samuel; men
Samuel sade till Isai: »HERREN har icke utvalt någon av dessa.»
11. Och Samuel frågade Isai: »Är detta alla ynglingarna?» Han
svarade: »Ännu återstår den yngste, men han går nu i vall med
fåren.» Då sade Samuel till Isai: »Sänd åstad och hämta hit
honom, ty vi skola icke sätta oss till bords, förrän han kommer
hit.»
>2 Sam. 7,8. Ps. 78,70 f. 89,20 f.
12. Då sände han åstad och lät hämta honom, och han var ljuslätt och
hade sköna ögon och ett fagert utseende. Och HERREN sade: »Stå
upp och smörj honom, ty denne är det.»
13. Då tog Samuel sitt oljehorn och smorde honom mitt ibland hans
bröder; och HERRENS Ande kom över David, från den dagen och allt
framgent. Sedan stod Samuel upp och gick till Rama.
>1 Sam. 11,6.

14. Men sedan HERRENS Ande hade vikit ifrån Saul, kvaldes han av en
ond ande från HERREN.
15. Då sade Sauls tjänare till honom: »Eftersom en ond ande från Gud
kväljer dig,
16. må du, vår herre, tillsäga dina tjänare, som stå inför dig, att
de söka upp en man som är kunnig i harpospel, på det att han må
spela på harpan, när den onde anden från Gud kommer över dig; så
skall det bliva bättre med dig.»
17. Då sade Saul till sina tjänare: »Sen eder för min räkning om
efter en man som är skicklig i strängaspel, och fören honom till
mig.»
18. En av männen svarade då och sade: »Betlehemiten Isai har en son
som jag har funnit vara kunnig i strängaspel, en käck stridsman
och en förståndig man, därtill en fager man; och HERREN är med
honom.»
19. Så sände då Saul bud till Isai och lät säga: »Sänd till mig din
son David, som vaktar fåren.»
20. Då tog Isai en åsna, som han lastade med bröd, vidare en
vinlägel och en killing, och sände detta med sin son David till
Saul.
21. Så kom David till Saul och trädde i hans tjänst och blev honom
mycket kär, så att han fick bliva hans vapendragare.
22. Och Saul sände till Isai och lät säga: »Låt David stanna kvar i
min tjänst, ty han har funnit nåd för mina ögon.»
23. När nu anden från Gud kom över Saul, tog David harpan och
spelade; då kände Saul lindring, och det blev bättre med honom,
och den onde anden vek ifrån honom.
*09/17 Första Samuelsboken, 17 Kapitlet
Första Samuelsboken, 17 Kapitlet

David dödar filistéen Goljat.

1. Men filistéerna församlade sina härar till strid; de församlade
sig vid det Soko som hör till Juda. Och de lägrade sig mellan
Soko och Aseka, vid Efes-Dammim.
2. Saul och Israels män hade ock församlat sig och lägrat sig i
Terebintdalen; och de ställde upp sig till strid mot
filistéerna.
3. Filistéerna stodo vid berget på ena sidan, och israeliterna
stodo vid berget på andra sidan, så att de hade dalen emellan
sig.
4. Då framträdde ur filistéernas skaror en envigeskämpe vid namn
Goljat, från Gat; han var sex alnar och ett kvarter lång.
>Jos. 11,22.
5. Han hade en kopparhjälm på sitt huvud och var klädd i ett
fjällpansar, och hans pansar hade en vikt av fem tusen siklar
koppar.
6. Och han hade benskenor av koppar och bar en lans av koppar på
sin rygg.
7. Skaftet på hans spjut liknade en vävbom, och spetsen på spjutet
höll sex hundra siklar järn. Och hans sköldbärare gick framför
honom.
>2 Sam. 21,19. 1 Krön. 20,5.
8. Han trädde nu fram och ropade till Israels här och sade till
dem: »Varför dragen I ut och ställen upp eder till strid? Jag
står här på filistéernas vägnar, och I ären Sauls tjänare;
väljen nu ut åt eder en man som må komma hitned till mig.
9. Om han förmår strida mot mig och slår ned mig, så skola vi vara
eder underdåniga; men om jag bliver hans överman och slår ned
honom, så skolen I vara oss underdåniga och tjäna oss.»
10. Och filistéen sade ytterligare: »Jag har i dag smädat Israels
här. Skaffen nu hit någon, så att vi få strida med varandra!
11. Då Saul och hela Israel hörde dessa filistéens ord, blevo de
gripna av förfäran och stor fruktan.

12. Men David var son till den omtalade efratiten från Bet-Lehem i
Juda, som hette Isai och hade åtta söner; denne var på Sauls tid
en gammal man vid framskriden ålder.
>1 Sam. 16,1.
13. Nu hade Isais tre äldsta söner dragit åstad och följt med Saul
ut i kriget. Av dessa hans tre söner, som hade dragit ut i
kriget, hette den förstfödde Eliab, hans andre son Abinadab och
den tredje Samma.
>1 Sam. 16,6 f.
14. David var den yngste. De tre äldsta hade nu följt med Saul.
>1 Sam. 16,11.
15. Men David lämnade understundom Saul och gick hem för att vakta
sin faders får i Bet-Lehem.
16. Och filistéen kom fram både bittida och sent; i fyrtio dagar kom
han och ställde sig där.
17. Nu sade Isai en gång till sin son David: »Tag för dina bröders
räkning en efa av dessa rostade ax jämte dessa tio bröd, och
skaffa detta skyndsamt till dina bröder i lägret.
18. Och dessa tio ostar skall du föra till deras överhövitsman. Du
skall se efter, om det står väl till med dina bröder, och begära
av dem en mottagningspant.
19. Saul och de och alla Israels män äro nämligen i Terebintdalen
och strida mot filistéerna.»

20. Bittida följande morgon överlämnade David fåren åt en vaktare,
tog med sig vad han skulle och begav sig åstad, såsom Isai hade
bjudit honom. När han kom fram till vagnborgen, hov hären, som
då skulle draga ut i slagordning, upp sitt härskri.
21. Och Israel och filistéerna ställde upp sig i slagordning mot
varandra.
22. Då lämnade David ifrån sig sakerna åt trossvaktaren och skyndade
bort till hären; och när han kom dit, hälsade han sina bröder.
23. Under det att han talade med dem, trädde nu envigeskämpen, han
som hette Goljat, filistéen ifrån Gat, fram ur filistéernas här
och talade såsom förut; och David hörde det.
24. Och alla Israels män flydde för mannen, när de fingo se honom
och fruktade storligen.
25. Och Israels män sade: »Sen I mannen där, som nu träder upp? Han
träder upp för att smäda Israel. Men den man som slår ned honom
vill konungen begåva med stor rikedom, och åt honom vill han
giva sin dotter, och hans faders hus vill han göra skattefritt i
Israel.»
26. Och David sade till de man som stodo bredvid honom: »Vad får den
man som slår ned denne filisté och därmed tager bort sådan
smälek från Israel? Ty vem är denne oomskurne filisté, som vågar
smäda den levande Gudens här?»
27. Folket upprepade då för honom det som nyss hade blivit sagt; de
sade: »Detta får den man som slår ned honom.»
28. Men Eliab, hans äldste broder, hörde huru han talade med männen;
då upptändes Eliabs vrede mot David, och han sade: »Varför har
du kommit hitned, och åt vem har du överlämnat den lilla
fårhjorden där i öknen? Jag känner ditt övermod och ditt hjärtas
ondska; för att se på striden är det som du har kommit hitned.»
>1 Sam. 16,6 f.
29. David svarade: »Vad har jag då gjort? Det var ju allenast en
fråga.»
30. Sedan vände han sig ifrån honom till en annan och upprepade sin
fråga, och folket gav honom samma svar som förut.
31. Men vad David hade talat blev bekant; och man berättade det för
Saul, och denne lät hämta honom.

32. Och David sade till Saul: »Må ingen låta sitt mod falla. Din
tjänare vill gå åstad och strida mot denne filisté.»
33. Saul sade till David: »Icke kan du gå åstad mot denne filisté
och strida mot honom; du är du ju allenast en yngling, och han
är en stridsman allt ifrån ungdomen.»
34. Men David svarade Saul: »Din tjänare har gått i vall med sin
faders får; om då ett lejon eller en björn kom och tog bort ett
får av hjorden,
>Syr. 47,3 f.
35. så följde jag efter vilddjuret och slog ned det och ryckte rovet
ur munnen på det; och om det då reste sig upp mot mig, så
fattade jag det i skägget och slog ned det och dödade det.
36. Har nu din tjänare slagit ned både lejon och björn, så skall det
gå denne oomskurne filisté såsom det gick vart och ett av dessa
djur, ty han har smädat den levande Gudens här.»
37. Och David sade ytterligare: »HERREN, som räddade mig undan lejon
och björn, han skall ock rädda mig undan denne filisté.» Då sade
Saul till David: »Gå då åstad; HERREN skall vara med dig.»
38. Och Saul klädde på David sina egna kläder och satte en
kopparhjälm på hans huvud och klädde på honom ett pansar.
39. Och David omgjordade sig med hans svärd utanpå kläderna och
prövade på att gå därmed, ty han hade aldrig försökt något
sådant. Och David sade till Saul: »Jag kan icke gå så klädd, ty
jag har aldrig försökt sådant.» Därpå lade David det av sig.
40. Och han tog sin stav i handen och valde ut åt sig fem släta
stenar ur bäcken och lade dem i sin herdeväska och i barmen, och
tog sin slunga i handen; därefter gick han fram mot filistéen.
41. Och filistéen gick framåt och kom David allt närmare, och hans
sköld bärare gick framför honom.
42. Då nu filistéen såg upp och fick se David, föraktade han honom;
ty denne var ännu en yngling, ljuslätt och skön.
>1 Sam. 16,12.
43. Och filistéen sade till David: »Menar du att jag är en hund,
eftersom du kommer emot mig med käppar?» Och filistéen
förbannade David, i det han svor vid sina gudar.
44. Sedan sade filistéen till David: »Kom hit till mig, så skall jag
giva ditt kött åt himmelens fåglar och åt markens djur.»
45. David svarade filistéen: »Du kommer mot mig med svärd och spjut
och lans, men jag kommer mot dig i HERREN Sebaots namn, hans som
är Israels härs Gud, den härs som du har smädat.
>Ps. 20,8. 118,10 f.
46. HERREN skall denna dag överlämna dig i min hand, så att jag
skall slå ned dig och taga ditt huvud av dig, och jag skall
denna dag giva de filisteiska krigarnas döda kroppar åt
himmelens fåglar och åt jordens vilda djur; så skola alla länder
förnimma att Israel har en Gud.
47. Och hela denna hop skall förnimma att det icke är genom svärd
och spjut som HERREN giver seger; ty striden är HERRENS, och han
skall giva eder i vår hand.»

48. När då filistéen gjorde sig redo och gick framåt och närmade sig
David, sprang David med hast fram mot hären, filistéen till
mötes.
49. Och David stack sin hand i väskan och tog därur en sten och
slungade och träffade filistéen i pannan; och stenen trängde in
i pannan, så att han föll omkull med ansiktet mot jorden.
50. Så övervann David filistéen med slunga och sten och slog
filistéen till döds,
51. utan att David därvid hade något svärd i sin hand. Sedan sprang
David fram och ställde sig invid filistéen och fattade i hans
svärd; och när han hade dragit det ut ur skidan, gav han honom
dödsstöten och högg av hans huvud därmed. När filistéerna nu
sågo att deras kämpe var död, flydde de.
>1 Mack. 4,30.
52. Men Israels och Juda man stodo upp och höjde ett härskri och
förföljde filistéerna ända dit där vägen går till Gai, och ända
intill Ekrons portar; och filistéer föllo och lågo slagna på
vägen till Saaraim, och sedan ända till Gat och ända till Ekron.
53. Sedan Israels barn sålunda häftigt hade förföljt filistéerna,
vände de tillbaka och plundrade deras läger.
54. Och David tog filistéens huvud och förde det till Jerusalem, men
hans vapen lade han i sitt tält.
>1 Sam. 21,9.

55. När Saul såg David gå ut mot filistéen, frågade han
härhövitsmannen Abner: »Vems son är denne yngling, Abner?» Abner
svarade: »Så sant du lever, konung, jag vet det icke.»
56. Då sade konungen: »Hör då efter, vems son den unge mannen är.»
57. När sedan David vände tillbaka, efter att hava slagit ihjäl
filistéen, tog Abner honom med sig och förde honom inför Saul,
medan han ännu hade filistéens huvud i sin hand.
58. Då sade Saul till honom: »Vems son är du, yngling» David
svarade: »Din tjänare Isais, betlehemitens, son.»
*09/18 Första Samuelsboken, 18 Kapitlet
Första Samuelsboken, 18 Kapitlet

Jonatans och Davids vänskap. Sauls avund
och mordiska anslag. Mikal given åt
David såsom hustru.

1. Sedan, efter det att David hade talat ut med Saul, fäste sig
Jonatans hjärta så vid Davids hjärta, att Jonatan hade honom
lika kär som sitt eget liv.
>1 Sam. 19,1. 20,17.
2. Och Saul tog honom till sig på den dagen och lät honom icke mer
vända tillbaka till sin faders hus.
>1 Sam. 17,15.
3. Och Jonatan slöt ett förbund med David, då han nu hade honom
lika kär som sitt eget liv.
>1 Sam. 20,16 f. 23,18.
4. Och Jonatan tog av sig manteln som han hade på sig och gav den
åt David, så ock sina övriga kläder, ända till sitt svärd, sin
båge och sitt bälte
5. Och när David drog ut, hade han framgång överallt dit Saul sände
honom; Saul satte honom därför över krigsfolket. Och allt folket
fann behag i honom, också de som voro Sauls tjänare.

6. Och när de kommo hem, då David vände tillbaka, efter att hava
slagit ned filistéen, gingo kvinnorna ut från alla Israels
städer, under sång och dans, för att möta konung Saul med jubel,
med pukor och trianglar.
>2 Mos. 15,20. Dom. 11,34.
7. Och kvinnorna sjöngo med fröjd sålunda:
»Saul har slagit sina tusen,
men David sina tio tusen.»
>2 Mos. 15,2l. 1 Sam. 21,11. 29,5.

8. Då blev Saul mycket vred, ty det talet misshagade honom, och han
sade: »Åt David hava de givit tio tusen, och åt mig hava de
givit tusen; nu fattas honom allenast konungadömet.»
9. Och Saul såg med ont öga på David från den dagen och allt
framgent.

10. Dagen därefter kom en ond ande från Gud över Saul, så att han
rasade i sitt hus; men David spelade på harpan, såsom han
dagligen plägade. Och Saul hade sitt spjut i handen.
>1 Sam. 16,14 f. 19,9 f.
11. Och Saul svängde spjutet och tänkte: »Jag skall spetsa David
fast vid väggen.» Men David böjde sig undan för honom, två
gånger.

12. Och Saul fruktade för David, eftersom HERREN var med honom,
sedan han hade vikit ifrån Saul.
13. Därför avlägsnade Saul honom ifrån sig, i det att han gjorde
honom till överhövitsman i sin här; han blev så folkets ledare
och anförare.
14. Och David hade framgång på alla sina vägar, och HERREN var med
honom.
15. Då nu Saul såg att han hade så stor framgång, fruktade han honom
än mer.
16. Men hela Israel och Juda hade David kär, eftersom han var deras
ledare och anförare.

17. Och Saul sade till David: »Se, min äldsta dotter, Merab, vill
jag giva dig till hustru; skicka dig allenast såsom en tapper
man i min tjänst, och för HERRENS krig.» Ty Saul tänkte: »Min
hand må icke drabba honom, filistéernas hand må drabba honom.»
18. Men David svarade Saul: »Vem är jag, vilka hava mina
levnadsförhållanden varit, och vad är min faders släkt i Israel,
eftersom jag skulle bliva konungens måg?»
19. När tiden kom att Sauls dotter Merab skulle hava givits åt
David, blev hon emellertid given till hustru åt meholatiten
Adriel. --
>2 Sam. 21,8.
20. Men Sauls dotter Mikal hade David kär. Och när man omtalade
detta för Saul, behagade det honom.
21. Saul tänkte nämligen: »Jag skall giva henne åt honom, för att
hon må bliva honom en snara, så att filistéernas hand drabbar
honom.» Och Saul sade till David: »För andra gången kan du nu
bliva min måg.»
22. Och Saul bjöd sina tjänare att de hemligen skulle tala så med
David: »Se, konungen har behag till dig, och alla hans tjänare
hava dig kär; du hör nu bliva konungens måg.»
23. Och Sauls tjänare talade dessa ord i Davids öron. Men David
sade: »Tyckes det eder vara en så ringa sak att bliva konungens
måg? Jag är ju en fattig och ringa man.»
24. Detta omtalade Sauls tjänare för honom och sade: »Så har David
sagt.»
25. Då tillsade Saul dem att de skulle säga så till David: »Konungen
begär ingen annan brudgåva än förhudarna av ett hundra
filistéer, för att hämnd så må tagas på konungens fiender.» Saul
hoppades nämligen att han skulle få David fälld genom
filistéernas hand.
>1 Mos. 34,12. 2 Mos. 22,16 f.
26. När så hans tjänare omtalade för David vad han hade sagt, ville
David gärna på det villkoret bliva konungens måg; och innan
tiden ännu var förlupen,
27. stod David upp och drog åstad med sina män och slog av
filistéerna två hundra man. Och David tog deras förhudar med
sig, och fulla antalet blev överlämnat åt konungen, för att han
skulle bliva konungens måg. Och Saul gav honom så sin dotter
Mikal till hustru.
>2 Sam. 3,14.
28. Men Saul såg och förstod att HERREN var med David; Och Sauls
dotter Mikal hade honom kär.
29. Då fruktade Saul ännu mer för David, och så blev Saul Davids
fiende för hela livet.

30. Men filistéernas furstar drogo i fält; och så ofta de drogo ut,
hade David större framgång än någon annan av Sauls tjänare, så
att hans namn blev mycket berömt.
*09/19 Första Samuelsboken, 19 Kapitlet
Första Samuelsboken, 19 Kapitlet

Jonatans försök att blidka sin fader.
Sauls förnyade mordanslag och Davids
flykt. David hos Samuel i Rama och bland
profeterna.

1. Och Saul talade med sin son Jonatan och med alla sina tjänare om
att döda David; men Sauls son Jonatan var David mycket
tillgiven.
>1 Sam. 18,1. 20,17.
2. Därför omtalade Jonatan detta för David och sade: »Min fader
Saul söker att döda dig. Tag dig alltså till vara i morgon och
håll dig gömd på någon plats där du kan vara dold.
3. Men själv vill jag gå ut och ställa mig bredvid min fader på
marken, där du är, och jag vill tala om dig med min fader; om
jag då märker något, skall jag sedan omtala det för dig.
4. Och Jonatan talade till Davids bästa med sin fader Saul och sade
till honom: »Konungen må icke försynda sig på sin tjänare David
ty han har icke försyndat sig mot dig, utan vad han har gjort
har varit till stort gagn för dig.
5. Han tog ju sin själ[1] i sin hand och slog ned filistéen, och
HERREN gav så hela Israel en stor seger; du har själv sett det
och glatt dig däråt. Varför skulle du då försynda dig på
oskyldigt blod genom att döda David utan sak?»
>Dom. 12,3. 1 Sam. 17,48 f. 28,21. Ps 119,109.
6. Och Saul lyssnade till Jonatans ord; och Saul svor: »Så sant
HERREN lever, han skall icke dödas.»
7. Sedan kallade Jonatan David till sig; och Jonatan omtalade för
honom allt som hade blivit sagt. Därefter förde Jonatan David
till Saul, och han var i hans tjänst såsom förut.
>1 Sam. 18,2.

8. När så kriget åter begynte, drog David ut och stridde mot
filistéerna och tillfogade dem ett stort nederlag, så att de
flydde för honom.

9. Men en ond ande från HERREN kom över Saul, där han satt i sitt
hus med spjutet i handen, under det att David spelade på harpan.
>1 Sam. 16,14 f. 18,10 f.
10. Då sökte Saul att med spjutet spetsa David fast vid väggen; men
denne vek undan för Saul, så att han allenast stötte spjutet in
i väggen. Och David flydde och kom undan samma natt.
11. Emellertid sände Saul till Davids hus några män med uppdrag att
vakta på honom och att sedan om morgonen döda honom. Men Mikal,
Davids hustru, omtalade detta för honom och sade: »Om du icke i
natt räddar ditt liv, så är du i morgon dödens man.»
>Ps. 59,1 f.
12. Därefter släppte Mikal ned David genom fönstret; och han begav
sig på flykten och kom så undan.
>Apg. 9,25.
13. Sedan tog Mikal husguden och lade honom i sängen och satte
myggnätet av gethår över huvudgärden och höljde täcket över
honom.
14. När sedan Saul sände sina män med uppdrag att hämta David, sade
hon: »Han är sjuk.»
15. Då sände Saul dit männen med uppdrag att skaffa sig tillträde
till David själv och sade: »Bären honom i sängen hitupp till
mig, så att jag får döda honom.»
16. Men när männen kommo in, fingo de se att det var husguden som
låg i sängen, med myggnätet över huvudgärden.
17. Då sade Saul till Mikal: »Varför har du så bedragit mig och
släppt min fiende, så att han har kommit undan?» Mikal svarade
Saul: »Han sade till mig: 'Släpp mig; eljest dödar jag dig.'»

18. När David nu hade flytt och kommit undan, begav han sig till
Samuel i Rama och omtalade för denne allt vad Saul hade gjort
honom. Och han och Samuel gingo till Najot och stannade där.
19. Och det blev berättat för Saul att David var i Najot vid Rama.
20. Då sände Saul dit några män med uppdrag att hämta David. Men när
Sauls utskickade fingo se skaran av profeterna i profetisk
hänryckning, och fingo se Samuel stå där såsom deras anförare,
kom Guds Ande över dem, så att också de fattades av hänryckning.
>1 Sam. 10,10 f.
21. När man omtalade detta för Saul, sände han dit andra män; men
också de fattades av hänryckning. Och när han då ytterligare,
för tredje gången, sände dit män med samma uppdrag, fattades
också dessa av hänryckning.
22. Då begav han sig själv till Rama; och när han kom till den stora
brunnen i Seku, frågade han: »Var äro Samuel och David?» Man
svarade: »De äro i Najot vid Rama.»
23. Då begav han sig dit, till Najot vid Rama. Men Guds Ande kom
också över honom, så att han hela vägen gick i profetisk
hänryckning, ända till dess att han kom fram till Najot vid
Rama.
24. Då kastade också han av sig sina kläder, i det att också han
blev fattad av hänryckning inför Samuel; och han föll ned och
låg där naken hela den dagen och hela natten. Därför plägar man
säga: »Är ock Saul bland profeterna?»
>1 Sam. 10,12.

[1] Se själ i Ordförkl.
*09/20 Första Samuelsboken, 20 Kapitlet
Första Samuelsboken, 20 Kapitlet

Jonatans sista försök att försona sin
fader med David. Förnyelse av Jonatans
och Davids vänskapsförbund.

1. Men David flydde från Najot vid Rama och kom till Jonatan och
sade: »Vad har jag gjort? Vilken missgärning, vilken synd har
jag begått mot dig fader, eftersom han står efter mitt liv?»
2. Han svarade honom: »Bort det! Du skall icke dö. Min fader gör
ju intet, varken något viktigt eller något oviktigt, utan att
uppenbara det för mig. Varför skulle då min fader dölja detta
för mig? Nej, så skall icke ske.»
3. Men David betygade ytterligare med ed och sade: »Din fader vet
väl att jag har funnit nåd för dina ögon; därför tänker han:
'Jonatan skall icke få veta detta, på det att han icke må bliva
bedrövad.' Men så sant HERREN lever, och så sant du själv lever:
det är icke mer än ett steg mellan mig och döden.»
4. Då sade Jonatan till David: »Vadhelst du önskar skall jag göra
för dig.»
5. David sade till Jonatan: »I morgon är ju nymånad, och jag skulle
då rätteligen sitta till bords med konungen; men låt mig nu gå
och gömma mig ute på marken till i övermorgon afton.
>4 Mos. 10.10. 28,11 f. Ps. 81.4.
6. Om då din fader saknar mig, så säg: 'David utbad sig tillstånd
av mig att få göra ett hastigt besök i sin stad, Bet-Lehem, där
hela släkten nu firar sin årliga offerfest.'
7. Om han då säger: 'Gott!', så kan din tjänare vara trygg. Men om
han bliver vred, så märker du därav att han har beslutit min
ofärd.
8. Visa så din nåd mot din tjänare, eftersom du har låtit din
tjänare ingå ett HERRENS förbund med dig. Men om det finnes
någon missgärning hos mig, så döda mig du, ty varför skulle du
föra mig till din fader?»
>1 Sam. 18,8 f.
9. Då sade Jonatan: »Bort det! Om jag märker att min fader har
beslutit att låta ofärd komma över dig, skall jag förvisso
omtala det för dig.»
10. Men David sade till Jonatan: »Vem skall omtala för mig detta,
eller säga mig om din fader giver dig ett hårt svar?»
11. Jonatan sade till David: »Kom, låt oss gå ut på marken.» Och de
gingo båda ut på marken.

12. Och Jonatan sade till David: »Vid HERREN» Israels Gud: om jag
finner att det låter gott för David, när jag i morgon eller i
övermorgon vid denna tid utforskar min fader, så skall jag
förvisso sända bud till dig och uppenbara det för dig.
13. HERREN straffe Jonatan nu och framgent, om jag, såframt min
fader åstundar din ofärd, icke uppenbarar det för dig och låter
dig komma undan, så att du får gå dina färde i trygghet. Och
HERREN vare då med dig, såsom han har varit med min fader.
14. Och nog skall du väl, om jag då ännu är i livet, ja, nog skall
du väl bevisa barmhärtighet mot mig, såsom HERREN är barmhärtig,
så att jag slipper att dö?
15. Icke skall du väl någonsin taga bort din barmhärtighet från mitt
hus, icke ens då när HERREN har tagit bort alla Davids fiender
ifrån jorden?»
16. Jonatan slöt då ett förbund med Davids hus; och HERREN utkrävde
sedan av Davids fiender vad de hade förskyllt.
>1 Sam. 18,3 f. 23,18.
17. Och Jonatan besvor David ytterligare vid sin kärlek till honom,
ty han hade honom lika kär som han hade sitt eget liv;
>1 Sam. 18,1. 19,1.
18. Jonatan sade till honom: »I morgon är nymånad, och du skall då
saknas, ty din plats kommer ju att stå tom.
19. Men gå i övermorgon skyndsamt ned till den plats där du gömde
dig den dag då ogärningen skulle hava skett, och uppehåll dig
bredvid Eselstenen.
>1 Sam. 19,2 f.
20. Jag vill då själv i dess närhet avskjuta mina tre pilar, såsom
sköte jag till måls.
21. Sedan skall jag skicka min tjänare att gå och söka upp
pilarna. Om jag då säger till tjänaren: »Se, pilarna ligga bakom
dig, närmare hitåt', så tag du upp dem och kom fram, ty då kan
du vara trygg och ingenting är på färde, så sant HERREN lever.
22. Men om jag säger så till den unge mannen: 'Se, pilarna ligga
framför dig, längre bort', så gå dina färde, ty då sänder HERREN
dig bort.
23. Och i fråga om det som jag och du nu hava talat, är HERREN
vittne mellan mig och dig till evig tid.»
24. Och David gömde sig ute på marken. Och när nymånaden var inne,
satte konungen sig till bords för att äta.
25. Konungen satte sig på sin vanliga sittplats, platsen vid väggen;
och Jonatan stod upp, och Abner satte sig vid Sauls sida. Men
Davids plats stod tom.
26. Saul sade dock intet den dagen, ty han tänkte: »Något har hänt
honom; han är nog icke ren, säkerligen är han icke ren.»
>3 Mos. 7,19 f. 11,24 f. 15,16 f. 5 Mos. 23,10 f.
27. Men när Davids plats stod tom också dagen efter nymånadsdagen,
dagen därefter, sade Saul till sin son Jonatan: »Varför har
Isais son varken i går eller i dag kommit till måltiden?»
28. Jonatan svarade Saul: »David utbad sig tillstånd av mig att få
gå till Bet-Lehem;
29. han sade: 'Låt mig gå, ty vi fira en släktofferfest i staden,
och min broder har själv bjudit mig att komma; om jag har funnit
nåd för dina ögon, så låt mig nu slippa härifrån för att besöka
mina bröder.' Därför har han icke kommit till konungens bord.»
30. Då upptändes Sauls vrede mot Jonatan, och han sade till honom:
»Du son till en otuktig kvinna! Visste jag då icke att du hade
funnit behag i Isais son, till skam för dig själv och till skam
för din moders blygd!
31. Ty så länge Isais son lever på jorden, är varken du eller din
konungamakt säker. Sänd därför nu åstad och låt hämta honom hit
till mig, ty han är dödens barn.»
>1 Sam. 15,28.
32. Jonatan svarade sin fader Saul och sade till honom: »Varför
skall han dödas? Vad har han gjort?»
>1 Sam. 19,4.
33. Då svängde Saul spjutet mot honom för att genomborra honom; och
nu märkte Jonatan att hans fader hade beslutit att döda David.
34. Och Jonatan stod upp från bordet i vredesmod och åt intet på den
andra nymånadsdagen, ty han var bedrövad för Davids skull,
därför att hans fader hade gjort sådan orätt mot denne.

35. Följande morgon gick Jonatan ut på marken, vid den tid han hade
utsatt för David; och han hade en liten gosse med sig.
36. Och han sade till gossen: »Spring och sök reda på pilarna som
jag skjuter av.» Medan nu gossen sprang, sköt han pilen över
honom.
37. Och när gossen kom till det ställe dit Jonatan hade avskjutit
pilen, ropade Jonatan efter gossen och sade: »Pilen ligger ju
framför dig, längre bort.»
38. Och Jonatan ropade ytterligare efter gossen: »Fort, skynda dig,
stanna icke!» Och gossen som Jonatan hade med sig tog upp pilen
och kom till sin herre.
39. Men gossen visste icke varom fråga var; allenast Jonatan och
David visste det.
40. Och Jonatan lämnade sina vapen åt gossen som han hade med sig
och sade till honom: »Gå och bär dem in i staden.»
41. Men sedan gossen hade gått, reste David sig upp på södra sidan;
och han föll ned till jorden på sitt ansikte och bugade sig tre
gånger; och de kysste varandra och gräto med varandra, och David
grät överljutt.
42. Och Jonatan sade till David: »Gå i frid. Blive det såsom vi båda
svuro vid HERRENS namn, när vi sade: 'HERREN vare vittne mellan
mig och dig, mellan mina efterkommande och dina, till evig
tid.'»
43. Sedan stod han upp och gick sina färde, men Jonatan gick in i
staden igen.
*09/21 Första Samuelsboken, 21 Kapitlet
Första Samuelsboken, 21 Kapitlet

David hos prästen Ahimelek i Nob. Hans
flykt till konung Akis i Gat.

1. Och David kom till prästen Ahimelek i Nob. Men Ahimelek blev
förskräckt, när han fick se David, och frågade honom: »Varför
kommer du ensam och har ingen med dig?»
2. David svarade prästen Ahimelek: »Konungen har givit mig ett
uppdrag, men han sade till mig: 'Ingen får veta något om det
uppdrag vari jag sänder dig, och som jag har givit dig.' Och
mina män har jag visat till det och det stället.
3. Giv mig nu vad du har till hands, fem bröd eller vad som kan
finnas.»
4. Prästen svarade David och sade »Vanligt bröd har jag icke till
hands; allenast heligt bröd finnes -- om eljest dina män hava
avhållit sig från kvinnor.»
>2 Mos. 19,16. 3 Mos. 24,5 f.
5. David svarade prästen och sade till honom: »Ja, sannerligen,
kvinnor hava på sista tiden varit skilda från oss; när jag drog
åstad, voro ock mina mäns tillhörigheter heliga. Därför, om
också vårt förehavande är av helt vanligt slag, är det dock i
dag heligt, vad våra tillhörigheter angår.»
>3 Mos. 15,16 f.
6. Då gav prästen honom av det heliga; ty där fanns icke något
annat bröd än skådebröden, som hade legat inför HERRENS ansikte,
men som man hade burit undan, för att lägga fram nybakat bröd
samma dag det gamla togs bort.
>Matt. 12,3 f. Mark. 2,25 f. Luk. 6,3 f.
7. Men där befann sig den dagen en av Sauls tjänare, som var satt i
förvar inför HERREN, en edomé vid namn Doeg, den förnämste av
Sauls herdar.
>1 Sam. 22,9. Ps. 52,1 f.
8. Och David frågade Ahimelek ytterligare: »Har du icke här till
hands något spjut eller något svärd? Ty varken mitt svärd eller
mina andra vapen tog jag med mig, eftersom konungens uppdrag
krävde så stor skyndsamhet.»
9. Prästen svarade: »Jo, det svärd som har tillhört filistéen
Goljat, honom som du slog ned i Terebintdalen; det finnes,
inhöljt i ett kläde, där bakom efoden. Vill du taga det med dig,
så tag det; ty något annat än det har jag icke.» David sade:
»Dess like finnes icke; giv mig det.»
>1 Sam. 17,54. 22,10. 23,6.

10. Och David stod upp och flydde samma dag för Saul och kom till
Akis, konungen i Gat.
>1 Sam. 27,2. Ps. 56,1.
11. Men Akis' tjänare sade till honom: »Detta är ju David, landets
konung! Det är ju till dennes ära man sjunger så under dansen:
'Saul har slagit sina tusen,
men David sina tio tusen.'
>1 Sam. 18,7. 29,5.

12. David lade märke till dessa ord, och han begynte storligen
frukta för Akis, konungen i Gat.
13. Därför ställde han sig vansinnig inför deras ögon och betedde
sig såsom en ursinnig, när de ville fasthålla honom, och ritade
på dörrarna i porten och lät spotten rinna ned i sitt skägg.
>Ps. 34,1.
14. Då sade Akis till sina tjänare: »I sen ju huru vanvettigt mannen
beter sig. Varför fören I honom till mig?
15. Har jag då sådan brist på vanvettiga människor, att I behövden
föra denne hit, för att han skulle bete sig vanvettigt inför
mig? Skulle en sådan få komma in i mitt hus?»
*09/22 Första Samuelsboken, 22 Kapitlet
Första Samuelsboken, 22 Kapitlet

David flykting i Juda och Moab. Doegs
angivelse. Mordet på prästerna.

1. Då begav sig David därifrån och flydde undan till Adullams
grotta. Och när hans bröder och hela hans faders hus fingo höra
detta, kommo de ditned till honom.
>Ps. 57,1. 142,1.
2. Och till honom församlade sig alla slags män som voro i något
trångmål, alla som ansattes av fordringsägare och alla
missnöjda, och han blev deras hövding; vid pass fyra hundra man
slöto sig så till honom.
3. Därifrån begav sig David till Mispe i Moab. Och han sade till
konungen i Moab: »Låt min fader och min moder få komma hitöver
och vara hos eder till dess jag får veta vad Gud vill göra med
mig.»
4. Och han förde dem fram inför konungen i Moab; och de fingo
stanna hos denne, så länge David var på borgen.
5. Men profeten Gad sade till David: »Du skall icke stanna här på
borgen; drag bort härifrån och begiv dig in i Juda land.» Då
drog David bort därifrån och kom till Heretskogen.
>Ps. 63,1.

6. Och Saul fick höra att man hade fått spaning på David och de män
som voro med honom. Då nu Saul en dag satt i Gibea under
tamarisken på höjden, med sitt spjut i handen, under det att
alla hans tjänare stodo omkring honom,
7. sade han till sina tjänare, där de stodo omkring honom: »Hören,
I benjaminiter. Skall då också Isais son åt eder alla giva
åkrar och vingårdar och göra eder alla till över- och
underhövitsmän?
>1 Sam. 8,14.
8. Ty I haven ju alla sammansvurit eder mot mig, och ingen har
uppenbarat för mig att min son har slutit förbund med Isais
son. Ingen av eder bekymrar sig så mycket om mig, att han har
uppenbarat det för mig. Min son har ju uppeggat min tjänare till
att stämpla mot mig, såsom nu sker.»
>1 Sam. 18,3. 20,16.
9. Edoméen Doeg, som ock stod där bland Sauls tjänare, svarade då
och sade: »Jag har sett Isais son komma till Ahimelek, Ahitubs
son, i Nob.
>1 Sam. 21,7. Ps. 52,1 f.
10. Denne frågade då HERREN för honom och gav honom reskost; han gav
honom ock filistéen Goljats svärd.»
>1 Sam. 21,6,9.

11. Då sände konungen och lät kalla till sig prästen Ahimelek,
Ahitubs son, och hela hans faders hus, prästerna i Nob. Och de
kommo alla till konungen.
12. Då sade Saul: »Hör mig, du Ahitubs son.» Han svarade: »Jag hör
dig, min herre.»
13. Saul sade till honom: »Varför haven I sammansvurit eder mot mig,
du och Isais son, i det att du har givit honom bröd och svärd
och frågat Gud för honom, så att han skulle kunna sätta sig upp
mot mig och stämpla mot mig, såsom nu sker?»
14. Ahimelek svarade konungen och sade: »Vem bland alla dina tjänare
är väl så betrodd som David, han som därtill är konungens måg
och hövding för din livvakt och högt ärad i ditt hus?
>1 Sam. 18,27.
15. Är det då nu för första gången som jag har frågat Gud för honom?
Bort det! Icke må konungen lägga mig, sin tjänare, och hela min
faders hus något till last, ty din tjänare visste alls intet om
allt detta.»
16. Men konungen sade: »Du måste döden dö, Ahimelek, du själv och
hela din faders hus.»
17. Och konungen sade till drabanterna som stodo där omkring honom:
»Träden fram och döden HERRENS präster; ty också de hålla med
David; och fastän de visste att han flydde, uppenbarade de det
icke för mig.» Men konungens tjänare ville icke uträcka sina
händer till att stöta ned HERRENS präster.
18. Då sade konungen till Doeg: »Träd du fram och stöt ned
prästerna.» Edoméen Doeg trädde då fram och stötte ned prästerna
och dödade på den dagen åttiofem män som buro linne-efod.
>2 Mos. 28,40.
19. Och invånarna i präststaden Nob blevo slagna med svärdsegg, både
män och kvinnor, både barn och spenabarn; också fäkreatur, åsnor
och får blevo slagna med svärdsegg.
>1 Sam. 21,1.
20. Allenast en son till Ahimelek, Ahitubs son, vid namn Ebjatar,
kom undan, och denne flydde bort till David.
21. Och Ebjatar omtalade för David att Saul hade dräpt HERRENS
präster.
22. Då sade David till Ebjatar: »Jag förstod redan då att edoméen
Doeg, eftersom han var där, skulle omtala allt för Saul. Det är
jag som är orsaken till att hela din faders hus har förgåtts.
>1 Sam. 21,7.
23. Bliv kvar hos mig, frukta intet; ty den som står efter mitt liv,
han står ock efter ditt liv. Hos mig är du i gott förvar.»
*09/23 Första Samuelsboken, 23 Kapitlet
Första Samuelsboken, 23 Kapitlet

Kegilas räddning genom David. Jonatan
hos David. Sifiternas förräderi. David
i öknen Maon.

1. Och man berättade för David: »Filistéerna hålla nu på att
belägra Kegila, och de plundra logarna.»
2. Då frågade David HERREN: »Skall jag draga åstad och slå dessa
filistéer?» HERREN svarade David: »Drag åstad och slå
filistéerna och fräls Kegila.»
>1 Sam. 30,7 f. 2 Sam. 5,19.
3. Men Davids män sade till honom: »Vi leva ju i fruktan redan här
i Juda. Och nu skulla vi därtill draga åstad till Kegila, mot
filistéernas här!»
4. Då frågade David HERREN ännu en gång, och HERREN svarade honom
och sade: »Stå upp och drag ned till Kegila; ty jag vill giva
filistéerna i din hand.»
5. Då drog David med sina män till Kegila och stridde mot
filistéerna och förde bort deras boskap och tillfogade dem ett
stort nederlag. Så frälste David invånarna i Kegila.

6. När Ebjatar, Ahimeleks son, flydde till David i Kegila, förde
han efoden med sig ditned.
>1 Sam. 21,9. 22,20.

7. Och det blev berättat för Saul att David hade dragit in i
Kegila. Då sade Saul: »Gud har förkastat honom och givit honom i
min hand, ty han har själv stängt in sig genom att gå in i en
stad med portar och bommar.»
8. Därefter bådade Saul upp allt folket till strid, för att draga
ned till Kegila och där innesluta David och hans man.
9. Men när David fick veta att Saul stämplade ont mot honom, sade
han till prästen Ebjatar: »Bär hit efoden.»
>1 Sam. 30,7.
10. Och David sade: »HERRE, Israels Gud, din tjänare har hört att
Saul har i sinnet att komma mot Kegila och fördärva staden för
min skull.
11. Skola Kegilas borgare då utlämna mig åt honom? Skall Saul komma
hitned, såsom din tjänare har hört? HERRE, Israels Gud,
förkunna det för din tjänare.» HERREN svarade: »Han skall komma
hitned.»
12. David frågade ytterligare: »Skola Kegilas borgare då utlämna mig
och mina man åt Saul?» HERREN svarade: »De skola utlämna eder.»
13. Då bröt David upp med sitt folk, som utgjorde vid pass sex
hundra man, och de drogo ut från Kegila och vandrade vart de
kunde. När det då blev berättat för Saul att David hade flytt
undan från Kegila avstod han från att draga ut.

14. Så uppehöll sig nu David i öknen på bergfästena; han uppehöll
sig bland bergen i öknen Sif. Och Saul sökte alltjämt efter
honom, men Gud gav honom icke i hans hand.
15. Och medan David var i Hores i öknen Sif, förnam han att Saul
hade dragit ut för att söka döda honom.
16. Men Jonatan, Sauls son, stod upp och gick till David i Hores och
styrkte hans mod i Gud.
17. Han sade till honom: »Frukta icke; ty min fader Sauls hand skall
icke träffa dig, utan du skall bliva konung över Israel, och jag
skall då hava andra platsen, näst efter dig. Detta vet ock min
fader Saul.»
>1 Sam. 15,28. 20,31. 24,21.
18. Sedan slöto de båda ett förbund inför HERREN. Och David stannade
kvar i Hores, men Jonatan gick hem igen.
>1 Sam. 18,3 f. 20,16.

19. Men några sifiter drogo upp till Saul i Gibea och sade: »David
håller sig nu gömd hos oss på bergfästena i Hores, på
Hakilahöjden, som ligger söder om ödemarken.
>1 Sam. 26,1. Ps. 54,1 f.
20. Så drag nu ditned, o konung, så snart det lyster dig att göra
det. står sak bliver det då att utlämna honom åt konungen.»
21. Då sade Saul: »Varen välsignade av HERREN, därför att I haven
velat spara mig bekymmer.
22. Men gån nu och skaffen eder ytterligare visshet, och tagen reda
på och sen efter, på vilket ställe han nu vistas, och vem som
har sett honom där; ty man har sagt mig att han är mycket
listig.
23. Och sen efter och tagen reda på alla gömställen där han kan
gömma sig; och kommen så igen till mig, när I haven fått
visshet, så vill jag sedan gå med eder. Ty finnes han i landet,
skall jag veta att söka upp honom, om jag än måste söka bland
alla Juda ätter.»
24. Då stodo de upp och gingo till Sif före Saul. Men David och hans
män voro i öknen Maon, på hedmarken, söder om ödemarken.

25. När nu Saul drog åstad med sina män för att söka efter David, om
talade man det för denne, och han drog då ned till klippan och
stannade så i öknen Maon. När Saul hörde detta, satte han efter
David in i öknen Maon.
26. Och Saul gick på ena sidan om berget, och David med sina män på
andra sidan. Men just som David var stadd på flykt för att komma
undan Saul, under det att Saul och hans män sökte kringränna
David och hans män för att taga dem till fånga
27. kom en budbärare till Saul och sade: »Skynda dig och kom, ty
filistéerna hava fallit in i landet.»
28. Då upphörde Saul att förfölja David och drog mot
filistéerna. Därav fick det stället namnet Sela-Hammalekot[1].

[1] Betydelsen oviss; möjligen skiljeklippan.
*09/24 Första Samuelsboken, 24 Kapitlet
Första Samuelsboken, 24 Kapitlet

David och Saul i grottan.

1. Men David drog upp därifrån och uppehöll sig sedan på En-Gedis
bergfästen.
2. Och när Saul kom tillbaka från tåget mot filistéerna, omtalade
man för honom att David var i En-Gedis öken.
>1 Sam. 23,27 f.
3. Då tog Saul tre tusen män, utvalda ur hela Israel, och drog
åstad för att söka efter David och hans män på
Stenbocksklipporna.
>1 Sam. 26,2.
4. Och när han kom till boskapsgårdarna vid vägen, fanns där en
grotta; då gick han ditin för något avsides bestyr. Men David
och hans män sutto längst inne i grottan.
>Dom. 3,24.
5. Då sade Davids män till honom: »Se, detta är den dag om vilken
HERREN har sagt till dig: Jag vill nu giva din fiende i din
hand, så att du far göra med honom vad du finner för gott.» Då
stod David upp och skar oförmärkt av en flik på Sauls mantel.
>1 Sam. 26,8.
6. Men därefter slog Davids samvete honom, därför att han hade
skurit av fliken på Sauls mantel.
7. Och han sade till sina män: »HERREN låte det vara fjärran ifrån
mig att jag skulle göra detta mot min herre, mot HERRENS smorde,
att jag skulle uträcka min hand mot honom; han är ju HERRENS
Smorde.»
>2 Sam. 1,14 f.
8. Och David höll sina män tillbaka med stränga ord och tillstadde
dem icke att överfalla Saul. Men när Saul hade stått upp och
gått ut ur grottan och fortsatt sin färd,
9. då stod ock David upp och gick ut ur grottan och ropade efter
Saul: »Min herre konung!» När då Saul såg sig tillbaka, böjde
David sig ned, med ansiktet mot jorden, och bugade sig.
10. Och David sade till Saul: »Varför hör du på sådana människors
ord, som säga att David söker din ofärd?
11. Du har ju i dag med egna ögon sett hurusom jag skonade dig, när
HERREN i dag hade givit dig i min hand i grottan Och man
uppmanade mig att dräpa dig; jag tänkte: 'Jag vill icke uträcka
min hand mot min herre; han är ju HERRENS Smorde.
12. Se själv, min fader, ja, se här fliken av din mantel i min
hand. Ty därav att jag skar av fliken på din mantel, men icke
dräpte dig, må du märka och se att jag icke har velat göra något
ont eller begå någon förbrytelse, och att jag icke har försyndat
mig mot dig, fastän du traktar efter att taga mitt liv.
13. HERREN skall döma mellan mig och dig, och HERREN skall hämnas
mig på dig, men min hand skall icke röra dig.
>3 Mos. 19,18. Rom. 12,19. 1 Petr. 2,23.
14. Det är såsom det gamla ordspråket säger: 'Från de ogudaktiga
kommer vad ogudaktigt är'; därför skall hand icke röra dig.»
15. Efter vem har Israels konung dragit ut? Efter vem är det du
jagar? Efter en död hund, efter en enda liten loppa!
>1 Sam. 26,20.
16. Så vare då HERREN domare och döme mellan mig och dig; må han se
härtill och utföra min sak, ja, må han döma mig fri ifrån din
hand.»
>Ps. 43,1

17. När David hade talat dessa ord till Saul, sade Saul: »De är ju
din röst, min son David.» Och Saul brast ut i gråt.
>1 Sam. 26,17.
18. Och han sade till David: »Du är rättfärdigare än jag, ty du har
bevisat mig gott, under det jag har bevisat dig ont.
19. Du har i dag låtit mig se din godhet mot mig, därigenom att du
icke har dräpt mig, fastän HERREN hade överlämnat mig i din
hand.
>1 Sam. 26,21.
20. Ty när någon träffar på sin fiende, plägar han då låta honom gå
sin väg i ro? HERREN vedergälle dig med sitt goda för vad du
denna dag har gjort mig.
21. Och nu vet jag väl att du skall bliva konung, och att Israels
konungadöme skall förbliva i din hand.
>1 Sam. 23,17.
22. Men lova mig nu med ed vid HERREN att du icke utrotar mina
avkomlingar efter mig och icke utplånar mitt namn ur min faders
hus.»
23. Då svor David Saul denna ed. Därefter drog Saul hem; men David
och hans män drogo upp till borgen.
*09/25 Första Samuelsboken, 25 Kapitlet
Första Samuelsboken, 25 Kapitlet

Samuels död och begravning. Nabal och
Abigail. Davids hustrur.

1. Och Samuel dog, och hela Israel församlade sig och höll
dödsklagan efter honom; och de begrovo honom där han bodde i
Rama.

Och David stod upp och drog ned till öknen Paran.
>1 Sam. 7,17. 28,3.
2. I Maon fanns då en man som hade sin boskapsskötsel i Karmel, och
den mannen var mycket rik; han ägde tre tusen får och ett tusen
getter. Och han höll just då på att klippa sina får i
Karmel.
>Jos. 15,55.
3. Mannen hette Nabal, och hans hustru hette Abigail. Hustrun hade
ett gott förstånd och ett skönt utseende; men mannen var hård
och ondskefull; och han var en avkomling av Kaleb.
4. När nu David i öknen fick höra att Nabal klippte sina får,
5. sände han dit tio unga män; och David sade till männen: »Gån upp
till Karmel och begiven eder till Nabal och hälsen honom från
mig.
6. Och I skolen säga till mina bröder där: »Frid vare med dig själv
frid vare med ditt hus, och frid vare med allt vad du har.
7. Jag har nu hört att du håller på med fårklippning. Nu är det så
att dina herdar hava vistats i vårt grannskap, utan att vi hava
gjort dem något förfång, och utan att något har kommit bort för
dem under hela den tid de hava varit i Karmel.
8. Fråga dina tjänare därom, så skola de själva säga dig det. Låt
nu våra män finna nåd för dina ögon. Vi hava ju kommit hit på
en glad dag. Giv därför åt dina tjänare och åt din son David vad
du kan hava till hands.»
9. När nu Davids män kommo dit, talade de på Davids vägnar till
Nabal alldeles såsom det var dem befallt, och sedan väntade de
stilla.
10. Men Nabal svarade Davids tjänare och sade: »Vem är David, vem är
Isais son? I denna tid är det många tjänare som rymma från sina
herrar.
11. Skulle jag taga min mat och min dryck och slaktdjuren, som jag
har slaktat åt mina fårklippare, och giva detta åt män om vilka
jag icke ens vet varifrån de äro?»
12. Då vände Davids män om och gingo sin väg; och när de hade kommit
tillbaka, berättade de for honom allt, såsom det hade tillgått.
13. Då sade David till sina män: »Var och en omgjorde sig med sitt
svärd.» Och var och en omgjordade sig med sitt svärd; jämväl
David själv omgjordade sig med sitt svärd. Och vid pass fyra
hundra man följde med David ditupp, men två hundra stannade vid
trossen.
14. Men en av tjänarna berättade för Abigail, Nabals hustru, och
sade: »David har skickat sändebud hit från öknen och låtit hälsa
vår herre, men han visade av dem.
15. Dessa män hava likväl varit oss mycket nyttiga; vi hava aldrig
lidit något förfång, och aldrig har något kommit bort för oss
under hela den tid vi drogo omkring i deras närhet, medan vi
voro därute på marken.
16. De voro en mur för oss både dag och natt under hela den tid vi
vistades i deras grannskap, medan vi vaktade hjorden.
17. Så betänk nu och se till, vad du bör göra, ty något ont är nog
beslutet mot vår herre och över hela hans hus; och han är ju en
ond man, så att ingen vågar säga något åt honom.»

18. Då gick Abigail strax och tog två hundra bröd, två vinläglar,
fem tillredda får, fem sea-mått rostade ax, ett hundra
russinkakor och två hundra fikonkakor, och lastade detta på
åsnor.
19. Och hon sade till sina tjänare: »Gån framför mig, jag vill komma
efter eder.» Men för sin man Nabal sade hon intet härom.
20. När hon nu red på sin åsna och kom ned i en hålväg i berget,
fick hon se David och hans män komma ned från motsatta sidan, så
att hon måste möta dem.
21. Men David hade sagt: »Förgäves har jag skyddat allt vad den
mannen hade i öknen, så att intet av allt vad han ägde har
kommit bort; men har har vedergällt mig med ont för gott.
>Ps. 35,12.
22. Så sant Gud må straffa Davids fiender nu och framgent, jag skall
av allt som tillhör honom icke låta någon av mankön leva kvar
till i morgon.»
23. Då nu Abigail fick se David, steg hon strax ned från åsnan och
föll ned inför David på sitt ansikte och bugade sig mot jorden.
24. Hon föll till hans fötter och sade: »På mig vilar denna
missgärning, herre. Men låt din tjänarinna få tala inför dig,
och hör på din tjänarinnas ord.
25. Icke må min herre fästa något avseende vid Nabal, den onde
mannen, ty vad hans namn betyder, det är han; Nabal heter han,
och dårskap[1] bor i honom. Men jag, din tjänarinna, har icke
sett de män som du, min herre, sände.
26. Och nu, min herre, så sant HERREN lever, och så sant du själv
lever, du som av HERREN har avhållits från att ådraga dig
blodskuld och skaffa dig rätt med egen hand: må det nu gå dina
fiender och dem som söka bereda min herre ofärd såsom det må gå
Nabal.
27. Och låt nu dessa hälsningsskänker, som din trälinna har medfört
till min herre, givas åt de män som följa min herre.
>1 Mos. 33,11.
28. Förlåt din tjänarinna vad hon har brutit. Ty HERREN skall
förvisso åt min herre uppbygga ett hus som bliver beståndande,
eftersom min herre för HERRENS krig; och du skall icke bliva
skyldig till något ont, så länge du lever.
29. Och om någon står upp för att förfölja dig och söka döda dig, så
må min herres liv vara inknutet i de levandes pung hos HERREN,
din Gud; men dina fienders liv må han lägga i sin slunga och
slunga det bort.
>Ps. 6,11. 31,21. 73,19. 97,10.
30. När nu HERREN gör med min herre allt det goda varom han har
talat till dig, och förordnar dig till furste över Israel,
31. skall alltså detta icke bliva dig en stötesten eller vara till
hjärteångest för min herre, att du har utgjutit blod utan sak,
och att min herre själv har skaffat sig rätt. Men när HERREN gör
min herre gott, så tänk på din tjänarinna.»
32. Då sade David till Abigal: »Välsignad vare HERREN, Israels Gud
som i dag har sänt dig mig till mötes!
33. Och välsignat vare ditt förstånd, och välsignad vare du själv,
som i dag har hindrat mig från att ådraga mig blodskuld och
skaffa mig rätt med egen hand!
34. Men så sant HERREN, Israels Gud, lever, han som har avhållit mig
från att göra dig något ont: om du icke strax hade kommit mig
till mötes, så skulle i morgon, när det hade blivit dager, ingen
av mankön hava funnits kvar av Nabals hus.»
35. Därefter tog David emot av henne vad hon hade medfört åt honom;
och han sade till henne: »Far i frid hem igen. Se, jag har
lyssnat till dina ord och gjort dig till viljes.»
>Ords. 15,1.

36. När sedan Abigail kom hem till Nabal, höll denne just i sitt hus
ett gästabud, som var såsom en konungs gästabud; och Nabals
hjärta var glatt i honom, och han var mycket drucken. Därför
omtalade hon alls intet för honom förrän om morgonen, när det
blev dager.
37. Men om morgonen, när ruset hade gått av Nabal, omtalade hans
hustru för honom vad som hade hänt. Då blev hans hjärta såsom
dött i hans bröst, och han blev såsom en sten.
38. Och vid pass tio dagar därefter slog HERREN Nabal, så att han
dog.

39. När David hörde att Nabal var död, sade han: »Lovad vare HERREN,
som på Nabal har hämnats den smälek han tillfogade mig, och som
har bevarat sin tjänare från att göra vad ont var, under det att
HERREN lät Nabals ondska komma tillbaka över hans eget huvud!»
Och David sände åstad och lät säga Abigail att han önskade få
henne till sin hustru.
40. När så Davids tjänare kommo till Abigail i Karmel, talade de
till henne och sade: »David har sänt oss till dig för att få dig
till hustru åt sig.»
41. Då stod hon upp och föll ned till jorden på sitt ansikte och
sade: »Må din tjänarinna bliva en trälinna, som tvår min herres
tjänares fötter.»
42. Därefter stod Abigail upp med hast och satte sig på sin åsna,
likaledes de fem tärnor som utgjorde hennes följe. Och hon
följde med dem som David hade sänt till henne och blev hans
hustru.
43. David hade ock tagit till hustru Ahinoam från Jisreel, så att
dessa båda blevo hans hustrur.
44. Men Saul hade givit sin dotter Mikal, Davids hustru, åt Palti,
Lais' son, från Gallim.
>2 Sam. 3,15.

[1] Hebr. nebalá.
*09/26 Första Samuelsboken, 26 Kapitlet
Första Samuelsboken, 26 Kapitlet

David skonar för andra gången Sauls liv.

1. Och sifiterna kommo till Saul i Gibea och sade: »David håller
sig nu gömd på Hakilahöjden, gent emot ödemarken.»
>1 Sam. 23,19. Ps. 54,1 f.
2. Då bröt Saul upp och drog ned till öknen Sif med tre tusen män
utvalda ur Israel, för att söka efter David i öknen Sif.
>1 Sam. 24,3.
3. Och Saul lägrade sig på Hakilahöjden, som ligger gent emot
ödemarken, vid vägen. Men David uppehöll sig då i öknen. Och när
David förnam att Saul hade kommit efter honom in i öknen,
4. sände han ut spejare och fick så full visshet om att Saul hade
kommit.
5. Då bröt David upp och begav sig till det ställe där Saul hade
lägrat sig; och David såg platsen där Saul låg med sin
härhövitsman Abner, Ners son. Saul låg nämligen i vagnborgen,
och folket var lägrat runt
6. Och David tog till orda och sade I till hetiten Ahimelek och
till Abisai, Serujas son, Joabs broder: »Vem vill gå med mig ned
till Saul i lägret?» Då svarade Abisai: »Jag vill gå med dig
ditned.»
>1 Krön. 2,16.
7. Så kommo då David och Abisai om natten till folket där, och sågo
Saul ligga och sova i vagnborgen, med spjutet nedstött i jorden
invid huvudgärden; och Abner och folket lågo runt omkring honom.
8. Då sade Abisai till David: »Gud har i dag överlämnat din fiende
i din hand; så låt mig nu få spetsa honom fast i jorden med
spjutet; det skall ske genom en enda stöt, jag skall icke behöva
giva honom mer än den.»
>1 Sam. 24,5. 2 Sam.16,9.
9. Men David svarade Abisai: »Du får icke förgöra honom; ty vem har
uträckt sin hand mot HERRENS smorde och förblivit ostraffad?»
10. Och David sade ytterligare: »Så sant HERREN lever, HERREN må
själv slå honom, eller ock må hans dödsdag komma i vanlig
ordning, eller må han draga ut i strid och så få sin bane;
>Rom. 12,19.
11. men HERREN låte det vara fjärran ifrån mig att jag skulle
uträcka min hand mot HERRENS smorde. Tag nu likväl spjutet som
står vid hans huvudgärd och vattenkruset; och låt oss sedan gå
vår väg.
12. Och David tog spjutet och vattenkruset från Sauls huvudgärd, och
sedan gingo de sin väg. Men ingen såg eller märkte det eller ens
vaknade, utan allasammans sovo; ty HERREN hade låtit en tung
sömn falla över dem.

13. Sedan, när David hade kommit över på andra sidan, ställde han
sig på toppen av berget, långt ifrån så att avståndet var stort
mellan dem.
14. Och David ropade till folket och till Abner, Ners son, och sade:
»Vill du icke svara, Abner?» Abner svarade och sade: »Vem är du
som så ropar till konungen?»
15. David sade till Abner: »Du är ju en man som icke har sin like i
Israel. Varför har du då icke vakat över din herre, konungen? En
av folket har ju kommit in för att förgöra konungen, din herre.
16. Vad du har gjort är icke väl gjort. Så sant HERREN lever, I
haden förtjänat att dö, därför att I icke haven vakat över eder
herre, HERRENS smorde. Se nu efter: var äro konungens spjut och
vattenkruset som stodo vid hans huvudgärd?»
17. Då kände Saul igen Davids röst och sade: »Det är ju din röst,
min son David.» David svarade: »Ja, min herre konung.»
>1 Sam. 24,17.
18. Och han sade ytterligare: »Varför jagar min herre så efter sin
tjänare? Vad har jag då gjort, och vad för ont är i min hand?
19. Må nu min herre konungen höra sin tjänares ord: Om det är HERREN
som har uppeggat dig emot mig, så låt honom få känna lukten av
en offergåva; men om det är människor, så vare de förbannade
inför HERREN, därför att de nu hava drivit mig bort, så att jag
icke får uppehålla mig i HERRENS arvedel. De säga ju: 'Gå bort
och tjäna andra gudar.'
20. Och må nu icke mitt blod falla på jorden fjärran ifrån HERRENS
ansikte, då Israels konung har dragit ut för att söka efter en
enda liten loppa, såsom man jagar rapphöns på bergen.»
>1 Sam. 24,15.
21. Då sade Saul: »Jag har syndat. Kom tillbaka, min son David; ty
jag vill icke mer göra dig något ont, eftersom mitt liv i dag
har varit dyrt aktat i dina ögon. Se, ja har handlat i mycket
stor dårskap och förvillelse.»
>1 Sam. 24,18 f.
22. David svarade och sade: »Se här är spjutet, o konung; låt nu en
av dina män komma hitöver och hämta det.
23. Och HERREN skall vedergälla var och en för hans rättfärdighet
och trofasthet. HERREN gav dig ju dag i min hand, men jag ville
icke uträcka min hand mot HERRENS smorde.
24. Och likasom ditt liv i dag har varit högt aktat i mina ögon, så
så ock mitt liv vara högt aktat i HERRENS ögon, så att han
räddar mig ur all nöd.»
25. Saul sade till David: »Välsignad vare du, min son David! Vad du
företager dig, det skall du ock förmå utföra.» Därefter gick
David sin väg, och Saul vände tillbaka hem igen.
*09/27 Första Samuelsboken, 27 Kapitlet
Första Samuelsboken, 27 Kapitlet

David hos Akis i Gat och i Siklag.

1. Men David sade till sig själv: »En dag skall jag nu i alla fall
omkomma genom Sauls hand. Ingen annan räddning finnes för mig än
att fly undan till filistéernas land; då måste Saul avstå ifrån
att vidare söka efter mig över hela Israels område, och så
undkommer jag hans hand.»
2. Och David bröt upp och drog med sina sex hundra man över till
Akis, Maoks son, konungen i Gat.
>1 Sam. 21,10.
3. Och David stannade hos Akis i Gat med sina män, var och en med
sitt husfolk, David med sina båda hustrur, Ahinoam från Jisreel
och Abigail, karmeliten Nabals hustru.
>1 Sam. 25,42 f.
4. Och när det blev berättat för Saul att David hade flytt till
Gat, sökte han icke vidare efter honom.
5. Men David sade till Akis: »Om jag har funnit nåd för dina ögon,
så låt mig få min bostad i någon av landsortsstäderna, så att
jag får vistas där. Varför skulle din tjänare bo i huvudstaden
hos dig?»
6. Då gav Akis honom samma dag Siklag. Därför hör Siklag ännu i dag
under Juda konungar.
7. Den tid David bodde i filistéernas land var sammanräknat ett år
och fyra månader.
>1 Sam. 29,3.

8. Men David drog upp med sina män, och de företogo plundringståg i
gesuréernas, girsiternas och amalekiternas land. Ty dessa
stammar bodde sedan gammalt där i landet, fram emot Sur och ända
intill Egyptens land.
>1 Sam. 15,7.
9. Och så ofta David härjade i landet, lät han varken män eller
kvinnor bliva vid liv; men får och fäkreatur och åsnor och
kameler och kläder tog han med sig och vände så tillbaka och kom
till Akis.
>2 Mos. 17,14. 5 Mos. 25,19.
10. När då Akis sade: »Haven I väl i dag företagit något
plundringståg?», svarade David: »Ja, i den del av Sydlandet, som
tillhör Juda», eller: »I den del av Sydlandet, som tillhör
jerameeliterna», eller: »I den del av Sydlandet, som tillhör
kainéerna.»
>Dom. 1,16.
11. Men att David lät varken män eller kvinnor bliva vid liv och
komma till Gat, det skedde därför att han tänkte: »De kunde
eljest förråda oss och säga: 'Så och så har David gjort, så har
han betett sig under hela den tid han har bott i filistéernas
land.'»
12. Därför trodde Akis David och tänkte: »Han har nu gjort sig
förhatlig för sitt folk Israel och kommer att bliva min tjänare
för alltid.
*09/28 Första Samuelsboken, 28 Kapitlet
Första Samuelsboken, 28 Kapitlet

David i filistéernas här. Saul hos
andebesvärjerskan i En-Dor.

1. Vid den tiden församlade filistéerna sina krigshärar för att
strida mot Israel. Och Akis sade till David: »Du må veta att du
med dina män nu måste draga ut med mig i härnad.»
2. David svarade Akis: »Välan, då skall du ock få märka vad din
tjänare kan uträtta.» Akis sade till David »Välan, jag sätter
dig alltså till väktare över mitt huvud för beständigt.»

3. Samuel var nu död, och hela Israel hade hållit dödsklagan efter
honom; och de hade begravit honom i hans stad, i Rama. Och Saul
hade utdrivit andebesvärjare och spåmän ur landet.
>2 Mos. 22,18. 3 Mos. 19,31. 20,27. 5 Mos. 18,10 f.
>1 Sam. 25,1.

4. Så församlade sig nu filistéerna och kommo och lägrade sig vid
Sunem. Då församlade ock Saul hela Israel, och de lägrade sig
vid Gilboa.
5. Men när Saul såg filistéernas läger, fruktade han och
förskräcktes högeligen i sitt hjärta.
6. Och Saul frågade HERREN, men HERREN svarade honom icke, varken
genom drömmar eller genom urim eller genom profeter.
>2 Mos. 28,30. 4 Mos. 12,6. 27,21. 1 Sam. 14,37.
7. Då sade Saul till sina tjänare: »Söken upp åt mig någon
andebesvärjerska, så vill jag gå till henne och fråga henne.»
Hans tjänare svarade honom: »I En-Dor finnes en
andebesvärjerska.»

8. Då gjorde Saul sig oigenkännlig och tog på sig andra kläder och
gick åstad med två män; och de kommo till kvinnan om natten. Och
han sade: »Spå åt mig genom anden, och mana upp åt mig den jag
säger dig.»
9. Men kvinnan svarade honom: »Du vet ju själv vad Saul har gjort,
huru han har utrotat andebesvärjare och spåmän ur landet. Varför
lägger du då ut en snara för mitt liv och vill döda mig?»
10. Då svor Saul henne en ed vid HERREN och sade: »Så sant HERREN
lever, i denna sak skall intet tillräknas dig såsom
missgärning.»
11. Kvinnan frågade: »Vem skall jag då mana upp åt dig?» Han
svarade: »Mana upp Samuel åt mig.»
12. Men när kvinnan fick se Samuel, gav hon till ett högt rop. Och
kvinnan sade till Saul: »Varför har du bedragit mig? Du är ju
Saul.»
13. Konungen sade till henne: »Frukta icke. Vad är det då du ser?»
Kvinnan svarade Saul: »Jag ser ett gudaväsen komma upp ur
jorden.»
14. Han frågade henne: »Huru ser han ut?» Hon svarade: »Det är en
gammal man som kommer upp, höljd i en kåpa.» Då förstod Saul att
det var Samuel, och böjde sig ned med ansiktet mot jorden och
bugade sig.
15. Och Samuel sade till Saul: »Varför har du stört min ro och manat
mig upp?» Saul svarade: »Jag är i stor nöd: filistéerna hava
begynt krig mot mig, och Gud har vikit ifrån mig och svarar mig
icke mer, varken genom profeter eller genom drömmar. Därför har
jag kallat dig upp, på det att du må låta mig veta vad jag skall
göra.»
>1 Sam. 18,12.
16. Men Samuel svarade: »Varför frågar du mig, då nu HERREN har
vikit ifrån dig och blivit din fiende?
>1 Sam. 16,14.
17. HERREN har efter sitt behag gjort vad han hade sagt genom mig:
HERREN har ryckt riket ur din hand och givit det åt en annan, åt
David.
>1 Sam. 15,28. 1 Kon. 11,11.
18. Eftersom du icke hörde HERRENS röst och icke lät Amalek känna
hans vredes glöd, därför har HERREN nu gjort dig detta.
>1 Sam. 15,18 f.
19. HERREN skall giva både dig och Israel i filistéernas hand, och i
morgon skall du med dina söner vara hos mig; ja, också Israels
läger skall HERREN giva i filistéernas hand.»
>1 Sam. 31,6 f.
20. Då föll Saul strax raklång till jorden; så förfärad blev han
över Samuels ord. Också voro hans krafter uttömda, ty på ett
helt dygn hade han ingenting ätit.
21. Men kvinnan gick fram till Saul, och när hon såg huru högeligen
förskräckt han var, sade hon till honom: »Se, din tjänarinna
lyssnade till din begäran; Jag tog min själ[1] i min hand och
hörsammade den önskan du uttalade till mig.
>Dom. 12,3. 1 Sam. 19,5. Ps. 119,109.
22. Så lyssna nu också du till dina tjänarinnas ord och låt mig
sätta fram litet mat för dig, och ät, så att du hämtar krafter,
innan du går dina färde.»
23. Men han vägrade och sade: »Jag vill icke äta.» Då bådo honom
hans tjänare jämte kvinnan så enträget, att han lyssnade till
deras ord; han stod upp från jorden och satte sig på vilobädden.
24. Och kvinnan hade en gödd kalv i huset; den slaktade hon nu i
hast. Därpå tog hon mjöl och knådade det och bakade därav
osyrat bröd.
25. Sedan satte hon fram det för Saul: och hans tjänare, och de
åto. Därefter stodo de upp och gingo samma natt sina färde.

[1] Se själ i Ordförkl.
*09/29 Första Samuelsboken, 29 Kapitlet
Första Samuelsboken, 29 Kapitlet

David misstänkes av filistéernas
hövdingar och bortvisas.

1. Filistéerna församlade nu alla sina härar i Afek, medan
israeliterna voro lägrade vid källan i Jisreel.
>1 Sam. 4,1.
2. Då nu filistéernas hövdingar tågade fram med avdelningar på
hundra och tusen, och David och hans män därvid tågade sist
fram, tillika med Akis,
3. sade filistéernas furstar: »Vad hava dessa hebréer här att
göra?» Men Akis svarade filistéernas furstar: »Denne David är ju
Sauls, Israels konungs, tjänare, som nu har varit hos mig över
år och dag, och jag har icke funnit något ont hos honom, från
den dag han gick över till mig ända till denna dag.
>1 Sam. 27,7.
4. Då blevo filistéernas furstar förtörnade på honom; och
filistéernas furstar sade till honom: »Låt mannen vända om och
gå tillbaka till den ort du har anvisat honom; han får icke
draga med med oss till strid, för att han icke under striden må
bliva vår motståndare. Ty varigenom skulle han väl bättre kunna
göra sig behaglig för sin herre än genom dessa mäns huvuden?
>1 Krön. 12,19.
5. Han är ju den David till vilkens ära man sjunger så under
dansen:
'Saul har slagit sina tusen,
men David sina tio tusen.'»
>1 Sam. 18,7. 21,11.

6. Då kallade Akis David till sig och sade till honom: »Så sant
HERREN lever, du är en redlig man, och att du går ut och in här
hos mig i lägret är mig välbehagligt, ty jag har icke funnit
något ont hos dig, från den dag du kom till mig ända till denna
dag; men för hövdingarna är du icke välbehaglig.
7. Så vänd nu tillbaka och gå i frid, för att du icke må göra något
som misshagar filistéernas hövdingar.»
8. David sade till Akis: »Vad har jag då gjort, och vad har du
funnit hos din tjänare, från den dag jag kom i din tjänst ända
till denna dag, eftersom jag icke får gå åstad och strida mot
min herre konungens fiender?»
9. Akis svarade och sade till David: »Jag vet bäst att du är mig
välbehaglig såsom en Guds ängel; men filistéernas furstar säga:
'Han får icke draga upp med oss i striden.'
10. Så stå nu upp bittida i morgon, jämte din herres tjänare som
hava kommit hit med dig; och när morgon haven stått bittida upp,
mån I draga edra färde, så snart det har blivit dager.»
11. Då stod David bittida upp med sina män för att om morgonen drag
tillbaka till filistéernas land. Men filistéerna drogo upp till
Jisreel.
*09/30 Första Samuelsboken, 30 Kapitlet
Första Samuelsboken, 30 Kapitlet

Siklags förstöring genom amalekiterna
och Davids hämnd på dem.

1. När David med sina män på tredje dagen kom till Siklag, hade
amalekiterna infallit i Sydlandet och i Siklag; och de hade
intagit Siklag och bränt upp det i eld.
>1 Sam. 27,8 f
2. Och kvinnorna som voro därinne, både små och stora, hade de fört
bort såsom fångar, utan att döda någon; de hade allenast fört
bort dem och gått sin väg.
3. När nu David med sina män kom till staden och fick se att den
var uppbränd i eld, och att deras hustrur jämte deras söner och
döttrar voro bortförda såsom fångar,
4. brast han ut i gråt, så ock hans folk; och de gräto, till dess
att de icke förmådde gråta mer.
5. Davids båda hustrur, Ahinoam från Jisreel och Abigail,
karmeliten Nabals hustru, voro också fångna.
>1 Sam. 25,42 f. 27,3.
6. Och David kom i stor nöd, ty folket tänkte stena honom; så
förbittrat var allt folket, var och en för sina söners och
döttrars skull. Men David hämtade styrka hos HERREN, sin Gud.
7. Och David sade till prästen Ebjatar, Ahimeleks son: »Bär hit
till mig efoden.» Då bar Ebjatar fram efoden till David.
>1 Sam. 23,9.
8. David frågade nu HERREN: »Skall jag sätta efter denna
rövarskara? Kan jag då hinna upp den?» Han svarade honom: »Sätt
efter dem; ty du skall förvisso hinna upp dem och skaffa
räddning.»
>1 Sam. 23,2. 2 Sam.5,19.

9. Då begav sig David åstad med sina sex hundra man, och de kommo
till bäcken Besor; där stannade de som nödgades bliva efter.
10. Men David fortsatte förföljelsen med fyra hundra man; ty de som
sade blivit för trötta, och som därför stannade, utan att gå
över bäcken Besor, utgjorde två hundra man.

11. Sedan träffade de på fältet en egyptisk man; honom togo de med
sig till David. Och när de hade givit honom bröd att äta och
vatten att dricka
12. och när de ytterligare hade givit honom ett stycke fikonkaka och
två russinkakor att äta, kom livskraften tillbaka i honom
igen. På tre dygn hade han nämligen varken ätit eller druckit.
13. Och David frågade honom: »Vem tillhör du, och varifrån är du?»
Han svarade: »Jag är en egyptisk yngling, tjänare åt en
amalekitisk man; men min herre övergav mig för tre dagar sedan,
därför att jag blev sjuk.
14. Vi hade nämligen infallit i den del av Sydlandet, som tillhör
keretéerna, och i det område som tillhör Juda, och i den del av
Sydlandet, som tillhör Kaleb, och vi hade bränt upp Siklag i
eld.»
>Jos 14,13 f. 15,13 f. Hes. 25,16. Sef. 2,5.
15. David sade till honom: »Vill du föra mig ned till den
rövarskaran?» Han svarade: »Lova mig med ed vid Gud att du icke
dödar mig eller utlämnar mig åt min herre, så vill jag föra dig
ned till den rövarskaran.»
16. Så förde han honom ditned, och de lågo då kringspridda överallt
på marken och åto och drucko och förlustade sig med allt det
stora byte som de hade tagit ur filistéernas land och ur Juda
land.
17. Och ända från skymningen intill nästa dags afton höll David på
med att nedgöra dem; och ingen enda av dem kom undan, utom fyra
hundra tjänare som satte sig upp på kamelerna och flydde.
18. Och David räddade allt vad amalekiterna hade tagit; sina båda
hustrur räddade David också.
19. Ingen saknades, varken liten eller stor, ingens son och ingens
dotter, ej heller något av bytet eller något av det som de hade
tagit med sig; David förde alltsammans tillbaka.
20. David tog ock alla får och fäkreatur, och man drev dessa framför
den övriga boskapen och ropade: »Detta är Davids byte.»

21. Och när David kom tillbaka till de två hundra man som hade varit
för trötta att följa honom, och som därför hade fått stanna kvar
vid bäcken Besor, gingo dessa åstad för att möta David och det
folk som han hade med sig; då gick David fram till folket och
hälsade dem.
22. Men allahanda onda och illasinnade män, bland dem som hade följt
med David, togo till orda och sade: »Eftersom dessa icke följde
med oss, skola vi icke giva dem något av bytet som vi hava
räddat; var och en av dem må allenast taga sin hustru och sina
barn med sig och gå hem.»
23. Men David svarade: »Så skolen I icke göra, mina bröder, med det
som HERREN har givit oss, då han bevarade oss och gav i vår hand
denna rövarskara, som kom över oss.
24. Och vem skulle för övrigt härutinnan vilja lyssna till eder?
Nej, sådan deras lott är, som draga med i striden, sådan skall
deras lott vara, som stanna vid trossen; de skola dela jämnt med
varandra.»
>4 Mos. 31,26 f. Jos. 22,8.
25. Och därvid blev det, från den dagen och allt framgent; ty han
gjorde detta till lag och rätt i Israel, såsom det är ännu i
dag.
26. När sedan David kom till Siklag, sände han en del av bytet till
de äldste i Juda, sina vänner, i det han lät säga: »Detta är en
skänk till eder av bytet från HERRENS fiender.»
27. Han sände till de äldste i Betel, de äldste i Ramot i Sydlandet
och de äldste i Jattir;
28. till de äldste i Aroer, de äldste i Sifamot och de äldste i
Estemoa;
29. till de äldste i Rakal, de äldste i jerameeliternas städer och
de äldste i kainéernas städer;
30. till de äldste i Horma, de äldste i Bor-Asan och de äldste i
Atak;
31. till de äldste i Hebron och till alla de orter där David hade
vandrat omkring med sina män.
*09/31 Första Samuelsboken, 31 Kapitlet
Första Samuelsboken, 31 Kapitlet

Sauls och hans söners död i striden mot
filistéerna. Deras begravning.

1. Och filistéerna stridde mot Israel; och Israels män flydde för
filistéerna och föllo slagna på berget Gilboa.
>1 Sam. 28,4. 1 Krön. 10,1 f.
2. Och filistéerna ansatte ivrigt Saul och hans söner. Och
filistéerna dödade Jonatan, Abinadab och Malki-Sua, Sauls söner.
>1 Sam. 14,49. 1 Krön. 8,33. 9,39.
3. När då Saul själv blev häftigt anfallen och bågskyttarna kommo
över honom, greps han av stor förskräckelse för skyttarna.
4. Och Saul sade till sin vapendragare: »Drag ut ditt svärd och
genomborra mig därmed, så att icke dessa oomskurna komma och
genomborra mig och hantera mig skändligt.» Men hans vapendragare
ville det icke, ty han fruktade storligen. Då tog Saul själv
svärdet och störtade sig därpå.
>Dom. 9,54.
5. Men när vapendragaren såg att Saul var död, störtade han sig ock
på sitt svärd och följde honom i döden.

6. Så dogo då med varandra på den dagen Saul och hans tre söner och
hans vapendragare, och därjämte alla hans män.
7. Och när israeliterna på andra sidan dalen och på andra sidan
Jordan förnummo att Israels män hade flytt, och att Saul och
hans söner voro döda, övergåvo de städerna och flydde; sedan
kommo filistéerna och bosatte sig i dem.

8. Dagen därefter kommo filistéerna för att plundra de slagna och
funno då Saul och hans tre söner, där de lågo fallna på berget
Gilboa.
9. Då höggo de av hans huvud och drogo av honom hans vapen och
sände dem omkring i filistéernas land och läto förkunna det
glada budskapet i sitt avgudahus och bland folket.
10. Och de lade hans vapen i Astartetemplet, men hans kropp hängde
de upp på Bet-Sans mur.

11. Men när invånarna i Jabes i Gilead hörde vad filistéerna hade
gjort med Saul,
12. stodo de upp, alla stridbara män, och gingo hela natten och togo
Sauls och hans söners kroppar ned från Bet-Sans mur, och begåvo
sig därefter till Jabes och förbrände dem där.
>2 Krön. 16,14. 21,19. Jer. 34,5.
13. Sedan togo de deras ben och begrovo dem under tamarisken i Jabes
och fastade så i sju dagar.
@c -*-1917-*-
*10/ Andra Samuelsboken
*10/01 Andra Samuelsboken, 1 Kapitlet
Andra Samuelsboken, 1 Kapitlet

Budskapet om Sauls död. Davids klagosång
över Saul och Jonatan.

1. Efter Sauls död, när David hade kommit tillbaka från segern över
Amalek, och när David sedan i två dagar hade uppehållit sig i
Siklag,
>1 Sam. 30,17 f., 26.
2. då hände sig på tredje dagen att en man kom från Sauls läger,
med sönderrivna kläder och med jord på sitt huvud. Och när han
kom in till David, föll han ned till jorden och bugade
sig.
>Jos.7,6. 1 Sam. 4,12.
3. David frågade honom: »Varifrån kommer du?» Han svarade honom:
»Jag kommer såsom flykting ifrån Israels läger.»
4. Då sade David till honom: »Huru har det gått? Säg mig det.» Han
svarade: »Folket har flytt ur striden, många av folket hava
också fallit och dött; Saul och hans son Jonatan äro ock döda.»
5. David frågade den unge mannen som berättade detta för honom:
»Huru vet du att Saul och hans son Jonatan äro döda?»
6. Den unge mannen som hade framfört underrättelsen till honom
svarade: »Jag kom av en händelse upp på berget Gilboa, och där
fick jag se Saul stödja sig mot sitt spjut, under det att vagnar
och ryttare ansatte honom.
>1 Sam. 31,1 f.
7. När han då vände sig om och fick se mig, ropade han på mig, och
jag svarade: 'Här är jag.'
8. Då frågade han mig vem jag var, och jag svarade honom att jag
var en amalekit.
9. Sedan sade han till mig: 'Träd fram hit till mig och giv mig
dödsstöten, ty jag är gripen av dödens vanmakt, om ock livet
ännu alltjämt är kvar i mig.'
10. Då trädde jag fram till honom och dödade honom, ty jag visste ju
att han icke skulle kunna överleva sitt fall. Och jag tog
diademet som satt på hans huvud, och ett armband som satt på
hans arm, och jag bar nu detta hit till min herre.»
11. Då fattade David i sina kläder och rev sönder dem; så gjorde ock
alla de män som voro där med honom.
12. Och de höllo dödsklagan och gräto och fastade ända till aftonen
för Sauls och hans son Jonatans skull, och för HERRENS folks och
för Israels hus' skull, därför att de hade fallit för svärd.
13. Och David frågade den unge mannen som hade framfört
underrättelsen till honom: »Varifrån är du?» Han svarade: »Jag
är son till en amalekit som lever här såsom främling.»
14. David sade till honom: »Kände du då ingen fruktan för att
uträcka din hand till att förgöra HERRENS smorde?»
>1 Sam. 24,7. 26,11. Ps. 105,15.
15. Och David kallade på en av sina män och sade: »Kom hit och stöt
ned honom.» Och han slog honom till döds.
16. Och David sade till honom: »Ditt blod komme över ditt huvud, ty
din egen mun har vittnat mot dig, i det att du sade: 'Jag har
dödat HERRENS smorde.'»

17. Och David sjöng följande klagosång över Saul och hans son
Jonatan,
18. och han befallde att man skulle lära Juda barn »Bågsången»; den
är upptecknad i »Den redliges bok»:
>Jos. 10,13.

19. »Din härlighet, Israel,
ligger slagen på dina höjder.
Huru hava icke hjältarna fallit!
>1 Mack. 9 21.

20. Förkunnen det icke i Gat,
bebåden det ej på Askelons gator,
för att filistéernas döttrar icke må glädja sig,
de oomskurnas döttrar ej fröjda sig.
>Mik. 1,10.

21. I Gilboa berg,
på eder må ej falla
dagg eller regn,
ej ses offergärdsskördar.
Ty hjältarnas sköld
blev där till smälek,
Sauls sköld,
ej sedan smord med olja.

22. Från slagnas blod,
från hjältars hull
vek Jonatans båge
icke tillbaka,
vände Sauls svärd
ej omättat åter.
>1 Sam. 14,6 f., 47 f.

23. Saul och Jonatan,
så kära och ljuvliga
för varandra i livet,
de blevo ej heller
skilda i döden,
de två, som voro snabbare än örnar,
starka mer än lejon.

24. Israels döttrar,
gråten över Saul,
över honom som klädde eder
i scharlakan och praktskrud
och prydde edra kläder
med gyllene smycken.

25. Huru hava icke hjältarna
fallit i striden!
Jonatan ligger slagen
på dina höjder.

26. Jag sörjer över dig,
du min broder Jonatan;
mycket ljuvlig var du mig.
Dyrbar var mig din kärlek,
mer än kvinnokärlek.
>1 Sam. 18,3. 19,1.

27. Huru hava icke hjältarna fallit,
de båda stridssvärden förgåtts!»
*10/02 Andra Samuelsboken, 2 Kapitlet
Andra Samuelsboken, 2 Kapitlet

David konung över Juda. Is-Boset konung
över Israel. Krig mellan dem. Asael
dödad av Abner.

1. Därefter frågade David HERREN: »Skall jag draga upp till någon
av Juda städer?» HERREN svarade honom: »Drag upp.» Då frågade
David: »Vart skall jag draga upp?», Han svarade: »Till Hebron.»
>1 Sam 23.2 f. 30,7 f.
2. Så drog då David ditupp jämte sina båda hustrur, Ahinoam från
Jisreel och Abigail, karmeliten Nabals hustru.
>1 Sam. 25,40 f. 27,3.
3. David lät ock sina män draga ditupp, var och en med sitt
husfolk; och de bosatte sig i Hebrons städer.
>Jos. 21,11.
4. Dit kommo nu Juda män och smorde David till konung över Juda
hus.

När man berättade för David att det var männen i Jabes i Gilead
som hade begravit Saul,
>1 Sam. 31,13.
5. skickade David sändebud till männen i Jabes i Gilead och lät
säga till dem: »Varen välsignade av HERREN, därför att I haven
bevisat eder herre Saul den barmhärtighetstjänsten att begrava
honom!
6. Så må nu ock HERREN bevisa barmhärtighet och trofasthet mot
eder. Själv vill jag också göra eder gott, därför att I haven
gjort detta.
7. Varen alltså nu vid gott mod och oförskräckta, fastän eder herre
Saul är död; det är nu jag som av Juda hus har blivit smord till
konung över dem.»

8. Men Abner, Ners son, Sauls härhövitsman, tog Sauls son Is-Boset
och förde honom över till Mahanaim
>1 Sam. 14,50.
9. och gjorde honom till konung i Gilead och asuréernas land och
Jisreel, så ock över Efraim, Benjamin och hela det övriga
Israel.
10. Sauls son Is-Boset var fyrtio år gammal, när han blev konung
över Israel, och han regerade i två år. Allenast Juda hus höll
sig till David.
11. Den tid David var konung i Hebron över Juda hus utgjorde
sammanräknat sju år och sex månader.
>2 Sam. 5,5.

12. Och Abner, Ners son, drog ut med Sauls son Is-Bosets folk ifrån
Mahanaim till Gibeon.
13. Joab, Serujas son, och Davids folk drogo också ut; och de mötte
varandra vid Gibeons damm. Där stannade de på var sin sida om
dammen.
>1 Krön. 2,16.
14. Och Abner sade till Joab: »Må vi låta några unga män stå upp och
utföra en krigslek i vår åsyn.» Joab svarade: »Må så ske.»
15. Då stodo de upp och gingo fram i lika antal: tolv för Benjamin
och för Sauls son Is-Boset, och tolv av Davids folk.
16. Och de fattade varandra i huvudet och stötte svärdet i sidan på
varandra och föllo så allasammans därför blev detta ställe
kallat Helkat-Hassurim[1] vid Gibeon.

17. Sedan begynte en mycket hård strid på den dagen; men Abner och
Israels män blevo slagna av Davids folk.
18. Nu funnos där tre söner till Seruja: Joab, Abisai och Asael. Och
Asael var snabbfotad såsom en gasell på fältet.
19. Och Asael förföljde Abner, utan att vika undan vare sig till
höger eller till vänster från Abner.
20. Då vände Abner sig om och sade: »Är det du, Asael?» Han svarade:
»Ja.»
21. Då sade Abner till honom: »Vänd dig åt annat håll, åt höger
eller åt vänster. Angrip någon av de yngre och försök att taga
hans rustning.» Men Asael ville icke låta honom vara.
22. Då sade Abner ännu en gång till Asael: »Låt mig vara. Du vill
väl icke att jag skall slå dig till jorden? Huru skulle jag
sedan kunna se din broder Joab i ansiktet?»
23. När han ändå icke ville låta honom vara, gav Abner honom med
bakändan av sitt spjut en stöt i underlivet, så att spjutet gick
ut baktill; och han föll ned där och dog på stället. Och var och
en som kom till platsen där Asael hade fallit ned och dött
stannade där.
>2 Sam. 3,27, 30. 20,12.

24. Och Joab och Abisai förföljde Abner. Men när solen hade gått ned
och de hade kommit till Ammahöjden, som ligger gent emot Gia, åt
Gibeons öken till,
25. då samlade sig Benjamins barn tillhopa bakom Abner, så att de
utgjorde en sluten skara, och intogo en ställning på toppen av
en och samma höjd.
26. Och Abner ropade till Joab och sade: »Skall då svärdet få
oavlåtligen frossa? Förstår du icke att detta måste leda till
ett bittert slut?» Huru länge tänker du dröja, innan du befaller
ditt folk att upphöra med att förfölja sina bröder?»
27. Joab svarade: »Så sant Gud lever: om du ingenting hade sagt, då
hade folket först i morgon fått draga sig tillbaka och upphöra
att förfölja sina bröder.»
28. Därefter lät Joab stöta i basunen; då stannade allt folket och
förföljde icke mer Israel. Och sedan stridde de icke vidare.

29. Men Abner och hans män tågade genom Hedmarken hela den natten;
därefter gingo de över Jordan och tågade vidare hela förmiddagen
och kommo så till Mahanaim.
30. Joab åter samlade tillhopa allt folket, sedan han hade upphört
att förfölja Abner; då fattades av Davids folk nitton man utom
Asael.
31. Davids folk hade däremot slagit till döds tre hundra sextio man
av Benjamin och av Abners folk.
32. Och de togo upp Asael och begrovo honom i hans faders grav i
Bet-Lehem. Därefter tågade Joab och hans män hela natten och
kommo i dagningen till Hebron.

[1] Betydelsen oviss; möjligen svärdsåkern.
*10/03 Andra Samuelsboken, 3 Kapitlet
Andra Samuelsboken, 3 Kapitlet

Davids söner. Abner går över till David,
men dödas av Joab. David sörjer däröver.

1. Kriget mellan Sauls hus och Davids hus blev långvarigt. Därunder
blev David allt starkare och starkare, men Sauls hus allt
svagare och svagare.
>1 Sam. 13,14. 15,23, 28.

2. I Hebron föddes söner åt David. hans förstfödde var Amnon, som
han fick med Ahinoam från Jisreel.
>1 Sam. 25,43. 1 Krön. 3,1 f
3. Hans andre son var Kilab, som han fick med Abigal, karmeliten
Nabals hustru, och den tredje var Absalom, son till Maaka, som
var dotter till Talmai, konungen i Gesur.
>1 Sam. 25,42. 27,3
4. Den fjärde var Adonia, Haggits son, och den femte var Sefatja,
Abitals son.
5. Den sjätte var Jitream, som David fick med sin hustru
Egla. Dessa föddes åt David i Hebron.

6. Så länge kriget varade mellan Sauls hus och Davids hus, bistod
Abner kraftigt Sauls hus.
7. Men Saul hade haft en bihustru vid namn Rispa, Ajas dotter; och
Is-Boset sade till Abner: »Varför har du gått in till min faders
bihustru?»
>2 Sam. 21,8.
8. För dessa hans ord blev Abner mycket vred och sade: »Är jag då
ett hundhuvud från Juda land? Just då jag bevisar barmhärtighet
mot din fader Sauls hus, mot hans bröder och hans vänner, och
icke har låtit dig falla i Davids hand, just då tillvitar du mig
att hava begått en missgärning med denna kvinna.
9. Gud straffe Abner nu och framgent, om jag icke hädanefter
handlar så mot David som HERREN med ed har lovat honom:
10. jag vill göra så, att konungadömet tages ifrån Sauls hus, och
att i stället Davids tron bliver upprest över både Israel och
Juda, från Dan ända till Beer-Seba.»
>Dom. 20,1. 1 Sam. 3 20.
11. Då tordes han icke säga ett ord mer åt Abner, av fruktan för
honom.

12. Men Abner skickade strax sändebud till David och lät säga: »Vem
tillhör landet?», och lät vidare säga: »Slut förbund med mig,
så skall jag bistå dig och göra så, att hela Israel går över
till dig.»
13. Han svarade: »Gott! Jag vill sluta förbund med dig. Men en sak
fordrar jag av dig, nämligen att du icke träder fram inför mitt
ansikte utan att hit medföra Mikal, Sauls dotter, när du kommer
för att träda fram inför mitt ansikte.»
14. Därefter skickade David sändebud till Is-Boset, Sauls son, och
lät säga: »Giv mig åter min hustru Mikal, som jag förvärvade mig
för ett hundra filistéers förhudar.»
>1 Sam. 18,25 f.
15. Då sände Is-Boset åstad och lät taga henne ifrån hennes man,
Paltiel, Lais' son.
>1 Sam. 25,44.
16. Men hennes man gick med henne och följde henne under beständig
gråt ända till Bahurim. Här sade Abner till honom: »Vänd om och
gå dina färde.» Då vände han om.

17. Och Abner hade underhandlat med de äldste i Israel och sagt:
»Sedan lång tid tillbaka haven I sökt att få David till konung
över eder.
18. Fullborden nu edert uppsåt, ty så har HERREN sagt om David:
Genom min tjänare Davids hand skall jag frälsa mitt folk Israel
ifrån filistéernas hand och ifrån alla dess fienders hand.»
19. Likaledes talade Abner härom med benjaminiterna. Därefter gick
Abner ock åstad for att tala med David i Hebron om allt vad
Israel och hela Benjamins hus hade funnit lämpligt att svara.
>1 Krön 12,29.
20. När då Abner, åtföljd av tjugu man, kom till David i Hebron,
gjorde David ett gästabud för Abner och hans män.
21. Och Abner sade till David: »Jag vill stå upp och gå åstad och
församla hela Israel till min herre konungen, för att de må
sluta förbund med dig, så att du bliver konung på vad villkor
dig lyster.» Sedan lät David Abner gå, och han drog bort i frid.

22. Just då kommo Davids folk och Joab hem från ett strövtåg och
förde med sig ett stort byte; men Abner var nu icke längre kvar
hos David i Hebron, ty denne hade låtit honom gå, och han hade
dragit bort i frid.
23. Men när Joab och hela hans här kom hem, berättade man för honom
och sade: »Abner, Ners son, kom till konungen, och denne lät
honom gå, och han drog bort i frid.»
24. Då gick Joab in till konungen och sade: »Vad har du gjort! Då nu
Abner hade kommit till dig, varför lät du då honom gå, så att
han fritt kunde draga sina färde?
25. Du känner väl Abner, Ners son? Han kom hit för att bedraga dig.
Han ville utforska ditt görande och låtande, och utforska allt
vad du förehar.
26. Sedan, när Joab hade gått ut från David, sände han bud efter
Abner, och sändebuden förde denne tillbaka från Bor-Hassira. Men
David visste intet därom.
27. När Abner så hade kommit tillbaka till Hebron, förde Joab honom
avsides till mitten av porten, under förevändning att tala
enskilt med honom; där sårade han honom till döds med en stöt i
underlivet -- detta for att hämnas sin broder Asaels blod.
>2 Sam. 2,23. 20,10. 1 Kon. 2,5.
28. När David sedan fick höra detta, sade han: »Jag och mitt
konungadöme äro oskyldiga inför HERREN evinnerligen till Abners,
Ners sons blod.
29. Må det komma över Joabs huvud och över hela hans faders hus; och
må i Joabs hus aldrig fattas män som hava flytning, eller som
äro spetälska, eller som stödja sig på krycka, eller som falla
för svärd, eller som lida brist på bröd.»
>3 Mos 15,2 f. 1 Kon. 2,5 f., 28 f.
30. Så hade nu Joab och hans broder Abisai dräpt Abner, därför att
denne hade dödat deras broder Asael vid Gibeon, under striden.

31. Och David sade till Joab och allt folket som var med honom:
»Riven sönder edra kläder och höljen eder i sorgdräkt och hållen
dödsklagan efter Abner.» Och konung David gick själv bakom
båren.
32. Så begrovo; de Abner i Hebron; och konungen brast ut i gråt vid
Abners grav, och allt folket grät.
33. Och konungen sjöng följande klagosång över Abner:
»Måste då Abner dö en gudlös dåres död?
34. Dina händer voro ju ej bundna,
dina fötter ej slagna i fjättrar.
Du föll såsom man faller för ogärningsmän.»

Då begrät allt folket honom ännu mer.»

35. Och allt folket kom för att förmå David att äta något under
dagens lopp; men David betygade med ed och sade: »Gud straffe
mig nu och framgent, om jag smakar bröd eller något annat,
förrän solen har gått ned.»
36. När folket hörde detta, behagade det dem alla väl, likasom allt
annat som konungen gjorde behagade allt folket väl.
37. Och allt folket och hela Israel insåg då att konungen ingen del
hade haft i att Abner, Ners son, hade blivit dödad.
38. Och konungen sade till sina tjänare: »I veten nogsamt att en
furste och en stor man i dag har fallit i Israel.
39. Men jag är ännu svag, fastän jag är smord till konung, och dessa
män, Serujas söner, äro starkare än jag. HERREN vedergälle den
som ont gör, efter hans ondska.»
>Ps. 62,13. 125,5.
*10/04 Andra Samuelsboken, 4 Kapitlet
Andra Samuelsboken, 4 Kapitlet

Is-Boset mördas. Mördarna bestraffas av
David.

1. Då nu Sauls son hörde att Abner var död i Hebron, sjönk allt
hans mod, och hela Israel var förskräckt.
2. Men Sauls son hade till hövitsmän för sina strövskaror två män,
av vilka den ene hette Baana och den andre Rekab, söner till
Rimmon från Beerot, av Benjamins barn. Ty också Beerot räknas
till Benjamin;
>Jos. 18,25.
3. men beerotiterna flydde till Gittaim och bodde där sedan såsom
främlingar, vilket de göra ännu i dag.
>Neh. 11,33.
4. (Också Jonatan, Sauls son, hade lämnat efter sig en son, som nu
var ofärdig i fötterna. Han var nämligen fem år gammal, när
budskapet om Saul och Jonatan kom från Jisreel, och då tog hans
sköterska honom och flydde; men under hennes bråda flykt föll
han omkull och blev därefter halt; och han hette Mefiboset.)
>2 Sam. 9,3 f. 1 Krön. 8,34.
5. Nu gingo beerotiten Rimmons söner Rekab och Baana åstad och
kommo till Is-Bosets hus, då det var som hetast på dagen, medan
han låg i sin middagssömn.
6. När de så, under förevändning att hämta vete, hade kommit in i
det inre av huset, sårade de honom med en stöt i underlivet;
därefter flydde Rekab och hans broder Baana undan.
7. De kommo alltså in i huset, när han låg på sin vilobädd i
sovkammaren, och sårade honom till döds och höggo huvudet av
honom; därpå togo de hans huvud och färdades genom Hedmarken
hela natten.
8. Och de förde så Is-Bosets huvud till David i Hebron och sade
till konungen: »Se här är Is-Bosets, Sauls sons, din fiendes,
huvud, hans som stod efter ditt liv. HERREN har i dag givit min
herre konungen hämnd på Saul och hans efterkommande.»

9. Då svarade David Rekab och hans broder Baana, beerotiten Rimmons
söner, och sade till dem: »Så sant HERREN lever, han som har
förlossat mig från all nöd:
>1 Kon. 1,29.
10. den som förkunnade för mig och sade: 'Nu är Saul död', och som
menade sig vara en glädjebudbärare, honom lät jag gripa och
dräpa i Siklag, honom som jag eljest skulle hava givit
budbärarlön;
>2 Sam. 1,15.
11. huru mycket mer skall jag icke då nu, när ogudaktiga män hava
dräpt en oskyldig man i hans eget hus, på hans säng, utkräva
hans blod av eder hand och utrota eder från jorden!»
12. På Davids befallning dräpte hans män dem sedan och höggo av
deras händer och fötter och hängde upp dem vid dammen i Hebron.
Men Is-Bosets huvud togo de, och de begrovo det i Abners grav i
Hebron.
>2 Sam. 3,32.
*10/05 Andra Samuelsboken, 5 Kapitlet
Andra Samuelsboken, 5 Kapitlet

David konung över hela Israel. Hans
erövring av Jerusalem. Hans vänskap med
Hiram. Davids hustrur och söner.
Filistéernas anfall och nederlag.

1. Sedan; kommo alla Israels stammar till David i Hebron och sade
så: »Vi äro ju ditt kött och ben.
>1 Krön. 11,1 f.
2. Redan för länge sedan, då Saul ännu var konung över oss, var det
du som var ledare och anförare för Israel. Och till dig har
HERREN sagt: Du skall vara en herde för mitt folk Israel, ja, du
skall vara en furste över Israel.»
>1 Sam. 25,30. 2 Sam. 7,8. Ps. 78,71.
3. När så alla de äldste i Israel kommo till konungen i Hebron,
slöt konung David ett förbund med dem där i Hebron, inför
HERREN; och sedan smorde de David till konung över Israel.
>1 Sam. 16,13. 2 Sam. 2,4. 1 Krön. 12,23 f.
4. David var trettio år gammal, när han blev konung, och han
regerade i fyrtio år.
>1 Kon. 2,11. 1 Krön. 29,27 f.
5. I Hebron regerade han över Juda i sju år och sex månader, och i
Jerusalem regerade han i trettiotre år över hela Israel och
Juda.
>2 Sam. 2,11. 1 Krön. 3,4.

6. Och konungen drog med sina män till Jerusalem, mot jebuséerna,
som bodde där i landet. De sade då till David: »Hitin kommer du
icke; blinda och halta skola driva dig bort, de mena att David
icke skall komma hitin.»
>Jos. 15,63. Dom. 1,21.
7. Men David intog likväl Sions borg, det är Davids stad.
8. Och David sade på den dagen: »Vemhelst som slår ihjäl en jebusé
och tränger fram till vattenledningen, han slår ihjäl just dessa
halta och blinda, som David hatar.» Därför plägar man säga:
»Ingen blind och halt må komma in i huset.»
9. Sedan tog David sin boning på borgen och kallade den Davids
stad. Där uppförde David byggnader runt omkring, från Millo och
vidare inåt.
10. Och David blev allt mäktigare och mäktigare, och HERREN,
härskarornas Gud, var med honom.
>2 Sam. 3,1.

11. Och Hiram, konungen i Tyrus, skickade sändebud till David med
cederträ, därjämte ock timmermän och stenhuggare; och de byggde
ett hus åt David.
>1 Krön. 14,1 f.
12. Och David märkte att HERREN hade befäst honom såsom konung över
Israel, och att han hade upphöjt hans konungadöme, för sitt folk
Israels skull.

13. Och David tog sig ännu flera bihustrur och hustrur från
Jerusalem, sedan han hade kommit från Hebron; och åt David
föddes ännu flera söner och döttrar.
>1 Krön. 3,9.
14. Dessa äro namnen på de söner som föddes åt honom i Jerusalem:
Sammua, Sobab, Natan, Salomo,
>1 Krön. 3,5 f.
15. Jibhar, Elisua, Nefeg, Jafia,
16. Elisama, Eljada och Elifelet.

17. Men när filistéerna hörde att David hade blivit smord till
konung över Israel, drogo de allasammans upp för att fånga
David. När David hörde detta, drog han ned till borgen.
18. Och sedan filistéerna hade kommit fram, spridde de sig i
Refaimsdalen.
19. Då frågade David HERREN: »Skall jag draga upp mot filistéerna?
Vill du då giva dem i min hand?» HERREN svarade David: »Drag
upp; ty jag skall giva filistéerna i din hand.
>1 Sam. 23,2. 30,7 f.
20. Och David kom till Baal-Perasim, och där slog David dem. Då sade
han: »HERREN har brutit ned[1] mina fiender inför mig, likasom
en vattenflod bryter ned.» Därav fick det stället namnet
Baal-Perasim.
>Jes. 28,21.
21. De lämnade där efter sig sina avgudabilder, och David och hans
män togo dessa med sig.

22. Men filistéerna drogo upp ännu en gång och spridde sig i
Refaimsdalen.
23. När David då frågade HERREN, svarade han: »Du skall icke draga
ditupp; du må kringgå dem bakifrån, så att du kommer över dem
från det håll där bakaträden stå.
24. Så snart du sedan hör ljudet av steg i bakaträdens toppar,
skynda då raskt fram, ty då har HERREN dragit ut framför dig
till att slå filistéernas här.»
25. David gjorde såsom HERREN hade bjudit honom; och han slog
filistéerna och förföljde dem från Geba ända fram emot Geser.
*10/06 Andra Samuelsboken, 6 Kapitlet
Andra Samuelsboken, 6 Kapitlet

Guds ark föres ifrån Abinadabs hus och
sättes in i Obed-Edoms hus. Den hämtas
sedan till Jerusalem. Mikal visar David
missaktning.

1. Åter församlade David allt utvalt manskap i Israel, trettio
tusen man.
>1 Krön. 13,l f.
2. Och David bröt upp och drog åstad med allt sitt folk ifrån
Baale-Juda, för att därifrån föra upp Guds ark, som hade fått
sitt namn efter HERREN Sebaot, honom som tronar på keruberna.
>2 Mos. 25,17 f. Jos. 15,9,60. 1 Sam. 4,4. Ps. 80,2. 99,1.
3. Och de satte Guds ark på en ny vagn och förde den bort ifrån
Abinadabs hus på höjden; och Ussa och Ajo, Abinadabs söner,
körde den nya vagnen.
>1 Sam. 6,7. 7,1.
4. Så förde de Guds ark bort ifrån Abinadabs hus på höjden, och
följde själva med, och Ajo gick därvid framför arken.
5. Och David och hela Israels hus fröjdade sig inför HERREN, med
allahanda instrumenter av cypressträ, med harpor, psaltare,
pukor, skallror och cymbaler.
6. Men när de kommo till Nakonslogen, räckte Ussa ut sin hand mot
Guds ark och fattade i den, ty oxarna snavade.
7. Då upptändes HERRENS vrede mot Ussa, och Gud slog honom där för
hans förseelse, så att han föll ned död där vid Guds
ark.
>4 Mos. 4,15, 20.
8. Men det gick David hårt till sinne att HERREN så hade brutit ned
Ussa[1]; och han kallade det ställe Peres-Ussa, såsom det heter
ännu i dag.
9. Och David betogs av sådan fruktan för HERREN på den dagen, att
han sade: »Huru skulle jag töras låta HERRENS ark komma till
mig?»
10. Därför ville David icke låta flytta in HERRENS ark till sig i
David stad, utan lät sätta in den i gatiten Obed-Edoms hus.
>2 Sam 5,7,9.
11. Sedan blev HERRES ark kvar i gatiten Obed-Edoms hus i tre
månader; men HERREN välsignade Obed-Edom och hela hans hus.

12. När det nu blev berättat för konung David att HERREN hade
välsignat Obed-Edoms hus och allt vad han hade, för Guds arks
skull, då gick David åstad och hämtade Guds ark ur Obed-Edoms
hus upp till Davids stad under jubel.
>1 Krön. 15,11 f.
13. Och när de som buro HERRENS ark hade gått sex steg framåt,
offrade han en tjur och en gödkalv.
>1 Kon. 8,5.
14. Själv dansade David med all makt inför HERREN, och därvid var
David iklädd en linne-efod.
>Ps. 84,3.
15. Så hämtade David och hela Israel HERRENS ark ditupp under jubel
och basuners ljud.
16. När då HERRENS ark kom in i Davids stad, blickade Mikal, Sauls
dotter, ut genom fönstret, och när hon såg konung David hoppa
och dansa inför HERREN fick hon förakt för honom i sitt hjärta.
>1 Krön. 15,29.
17. Sedan de hade fört HERRENS ark ditin, ställde de den på dess
plats i tältet som David hade slagit upp åt den; och därefter
offrade David brännoffer inför HERREN, så ock tackoffer.
>Krön 15,1. 16,1 f.
18. När David hade offrat brännoffret och tackoffret välsignade han
folket i HERREN Sebaots namn.
>1 Kon. 8,55.
19. Och åt allt folket, åt var och en i hela hopen av israeliter,
både man och kvinna, gav han en kaka bröd, ett stycke kött och
en druvkaka. Sedan gick allt folket hem, var och en till sitt.

20. Men när David kom tillbaka för att hälsa sitt husfolk, gick
Mikal, Sauls dotter, ut emot honom och sade: »Huru härlig har
icke Israels konung visat sig i dag, då han i dag har blottat sig
för sina tjänares tjänstekvinnors ögon, såsom löst folk plägar
göra!»
21. Då sade David till Mikal: »Inför HERREN, som har utvalt mig
framför din fader och hela hans hus, och som har förordnat mig
till furste över HERRENS folk, över Israel -- inför HERREN
fröjdade jag mig.
22. Dock kände jag mig rätteligen för ringa till detta, ja, jag var
i mina ögon allt för låg därtill. Skulle jag då söka ära hos
tjänstekvinnorna, om vilka du talade?»
23. Och Mikal, Sauls dotter, fick inga barn, så länge hon levde.

[1] Hebr. parás péres be-Ussá.
*10/07 Andra Samuelsboken, 7 Kapitlet
Andra Samuelsboken, 7 Kapitlet

David vill bygga ett hus åt Herren, men
Herren förkunnar att han i stället skall
bygga ett hus åt David. Davids
tacksägelse och bön.

1. Då nu konungen satt i sitt hus, sedan HERREN hade låtit honom få
ro runt omkring för alla hans fiender,
>1 Krön. 17,1 f.
2. sade han till profeten Natan: »Se, jag bor i ett hus av
cederträ, under det att Guds ark bor i ett tält.
>2 Sam. 5,11. 6,17.
3. Natan sade till konungen: »Välan, gör allt vad du har i sinnet;
ty HERREN är med dig.»
4. Men om natten kom HERRENS ord till Natan; han sade:
5. »Gå och säg till min tjänare David: Så säger HERREN: Skulle du
bygga mig ett hus att bo i?
>1 Krön. 22,6 f. Jes. 66,1.
6. Jag har ju icke bott i något hus, allt ifrån den dag då jag
förde Israels barn upp ur Egypten ända till denna dag, utan jag
har flyttat omkring i ett tält, i ett tabernakel.
>2 Mos. 26,1 f. 1 Kon. 8,16.
7. Har jag då någonsin, varhelst jag flyttade omkring med alla
Israels barn, talat och sagt så till någon enda av Israels
stammar, som jag har förordnat till herde för mitt folk Israel:
'Varför haven I icke byggt mig ett hus av cederträ?'
8. Och nu skall du säga så till min tjänare David: Så säger HERREN
Sebaot: Från betesmarken, där du följde fåren, har jag hämtat
dig, för att du skulle bliva en furste över mitt folk Israel.
>1 Sam. 16,11 f. 2 Sam. 5,2. Ps. 78,70 f.
9. Och jag har varit med dig på alla dina vägar och utrotat alla
dina fiender för dig. Och jag vill göra dig ett namn, så stort
som de störstes namn på jorden.
10. Jag skall bereda en plats åt mitt folk Israel och plantera det,
så att det får bo kvar där, utan att vidare bliva
oroat. Orättfärdiga människor skola icke mer förtrycka det,
såsom fordom skedde,
>2 Mos. 15,17. Ps. 44,8. 80,9.
11. och såsom det har varit allt ifrån den tid då jag förordnade
domare över mitt folk Israel; och jag skall låta dig få ro för
alla dina fiender. Så förkunnar nu HERREN för dig att HERREN
skall uppbygga ett hus åt dig.
12. När din tid är ute och du vilar hos dina fäder, skall jag efter
dig upphöja den son som skall utgå ur ditt liv; och jag skall
befästa hans konungadöme.
>1 Kon. 8,19 f.
13. Han skall bygga ett hus åt mitt namn, och jag skall befästa hans
konungatron för evig tid.
>1 Kon. 5,5. 6,1. 1 Krön. 28,6 f. Ps. 89,4 f.
14. Jag skall vara hans fader, och han skall vara min son, så att
jag visserligen, om han gör något illa, skall straffa honom med
ris, såsom människor pläga tuktas, och med plågor, sådana som
hemsöka människors barn;
>1 Krön. 22,10. Ps. 89,27. Hebr. 1,5. Upp.21,7.
15. men min nåd skall icke vika ifrån honom, såsom jag lät den vika
ifrån Saul, vilken jag lät vika undan för dig.
>1 Sam. 15,26.
16. Ditt hus och ditt konungadöme skola bliva beståndande inför dig
till evig tid; ja, din tron skall vara befäst för evig tid.»
17. Alldeles i överensstämmelse med dessa ord och med denna syn
talade nu Natan till David.
18. Då gick konung David in och satte sig ned inför HERRENS ansikte
och sade: »Vem är jag, Herre, HERRE, och vad är mitt hus,
eftersom du har låtit mig komma härtill?
>1 Mos. 32,10.
19. Och detta har ändå synts dig vara för litet, Herre, HERRE; du
har ock talat angående din tjänares hus om det som ligger långt
fram i tiden. och härom har du talat på människosätt, Herre,
HERRE!
20. Vad skall nu David vidare tala till dig? Du känner ju din
tjänare, Herre, HERRE.
>Ps. 139 1.
21. För ditt ords skull och efter ditt hjärta har du gjort allt
detta stora och förkunnat det för din tjänare.
22. Därför är du ock stor HERRE Gud, ty ingen är dig lik, och ingen
Gud finnes utom dig, efter allt vad vi hava hört med våra öron.
>5 Mos. 3,24. 4,35. 32,39. 1 Sam. 2,2. Ps. 83,19. 86,19.
>Jes. 44,6. 45,21. Mark. 12,29, 32.
23. Och var finnes på jorden något enda folk likt ditt folk Israel,
något folk som en Gud själv har gått åstad att förlossa åt sig
till ett folk, för att så göra sig ett namn -- ja, för att göra
dessa stora ting med eder och dessa fruktansvärda gärningar med
ditt land, inför ditt folk, det som du förlossade åt dig från
Egypten, från hedningarna och deras gudar.
>5 Mos. 4,7 f., 32 f. 33,29. Ps. 147,19 f.
24. Och du har berett åt dig ditt folk Israel, dig till ett folk för
evig tid, och du, HERRE, har blivit deras Gud.
25. Så uppfyll nu, HERRE Gud, för evig tid vad du har talat om din
tjänare och om hans hus; gör såsom du har talat.
26. Då skall ditt namn bliva stort till evig tid, så att man skall
säga: 'HERREN Sebaot är Gud över Israel.' Och så skall din
tjänare Davids hus bestå inför dig.
27. Ty du, HERRE Sebaot, Israels Gud, har uppenbarat för din tjänare
och sagt: 'Jag vill bygga dig ett hus.' Därför har din tjänare
fått frimodighet att bedja till dig denna bön.
28. Och nu, Herre, HERRE, du är Gud, och dina ord äro sanning; och
du du har lovat din tjänare detta goda,
29. så värdes nu välsigna din tjänares hus, så att det förbliver
evinnerligen inför dig. Ja, du, Herre, HERRE, har lovat det,
och genom din välsignelse skall din tjänares hus bliva välsignat
evinnerligen.»
*10/08 Andra Samuelsboken, 8 Kapitlet
Andra Samuelsboken, 8 Kapitlet

Davids segrar och byte. Hans inre
styrelse och hans ämbetsmän.

1. En tid härefter slog David filistéerna och kuvade dem. Därvid
bemäktigade sig David huvudstaden och tog den ur filistéernas
hand.
>1 Krön. 18,1 f.
2. Han slog ock moabiterna och mätte dem med snöre, i det att han
lät dem lägga sig ned på jorden: med två snörlängder mätte han
ut den del av dem, som skulle dödas, och med en full snörlängd
den del som han låt leva. Så blevo moabiterna David underdåniga
och förde till honom skänker.
>4 Mos. 24,17.
3. Likaledes slog David Hadadeser, Rehobs son, konungen i Soba, när
denne hade dragit åstad för att utsträcka sitt välde till
floden.
>1 Sam. 14,47.
4. Och David tog till fånga av han folk ett tusen sju hundra
ryttare och tjugu tusen man fotfolk; och David lät avskära
fotsenorna på alla vagnshästarna, utom på ett hundra hästar, som
han skonade.
>Jos. 11,6.
5. När sedan araméerna från Damaskus kommo för att hjälpa
Hadadeser, konungen i Soba, nedgjorde David tjugutvå tusen man
av dem.
6. Och David insatte fogdar bland araméerna i Damaskus, och
araméerna blevo David underdåniga och förde till honom
skänker. Så gav HERREN seger åt David, varhelst han drog fram.
7. Och David tog de gyllene sköldar som Hadadesers tjänare hade
burit och förde dem till Jerusalem.
8. Och från Hadadesers städer Beta och Berotai tog konung David
koppar i stor myckenhet.

9. Då nu Toi, konungen i Hamat, hörde att David hade slagit
Hadadesers hela här,
10. sände han sin son Joram till konung David för att hälsa honom
och lyckönska honom, därför att han hade givit sig i strid med
Hadadeser och slagit honom; ty Hadadeser hade varit Tois
fiende. Och han hade med sig kärl av silver, av guld och av
koppar.
11. Också dessa helgade konung David åt HERREN, likasom han hade
gjort med det silver och guld han hade tagit från alla de folk
som han hade underlagt sig:
12. från araméerna, moabiterna, Ammons barn, filistéerna och
amalekiterna, så ock med det byte han hade tagit från Hadadeser,
Rehobs son, konungen i Soba.

13. Och när David kom tillbaka från sin seger över araméerna, gjorde
han sig ytterligare ett namn i Saltdalen, där han slog aderton
tusen man.
>Ps. 60,2.
14. Och han insatte fogdar i Edom, i hela Edom insatte han fogdar;
och alla edoméer blevo David underdåniga. Så gav HERREN seger åt
David, varhelst han drog fram.
>4 Mos. 24,18. 2 Kon. 8,20 f.

15. David regerade nu över hela Israel; och David skipade lag och
rätt åt allt sitt folk.
16. Joab, Serujas son, hade befälet över krigshären, och Josafat
Ahiluds son, var kansler.
>2 Sam. 20,23 f.
17. Sadok, Ahitubs son, och Ahimelek, Ebjatars son, voro präster,
och Seraja var sekreterare.
18. Benaja, Jojadas son, hade befälet över keretéerna och
peletéerna; dessutom voro Davids söner präster.
>1 Kon. 1,38.
*10/09 Andra Samuelsboken, 9 Kapitlet
Andra Samuelsboken, 9 Kapitlet

David bevisar barmhärtighet mot
Mefiboset.

1. Och David sade: »Finnes ännu någon kvar av Sauls hus, mot vilken
jag kan bevisa barmhärtighet för Jonatans skull?»
2. Nu hade Sauls hus haft en tjänare vid namn Siba; honom hämtade
man till David. Då sade konungen till honom: »Är du Siba?» Han
svarade: »Ja, din tjänare.»
3. Konungen frågade: »Finnes ingen kvar av Sauls hus, mot vilken
jag kan bevisa barmhärtighet, såsom Gud är barmhärtig?» Siba
svarade konungen: »Ännu finnes kvar en son till Jonatan, en som
är ofärdig i fötterna.»
>1 Sam. 20,14 f. 2 Sam. 4,4.
4. Konungen frågade honom »Var är han?» Siba svarade konungen: »Han
är nu i Makirs, Ammiels sons, hus i Lo-Debar.»
>2 Sam. 17,27 f.
5. Då sände konung David och lät hämta honom från Makirs, Ammiels
sons, hus i Lo-Debar.
6. När så Mefiboset, Sauls son Jonatans son, kom in till David,
föll han ned på sitt ansikte och bugade sig. Då sade David:
»Mefiboset!» Han svarade: »Ja, din tjänare hör.»
7. David sade till honom: »Frukta icke, ty jag vill bevisa
barmhärtighet mot dig för din fader Jonatans skull, och jag vill
giva dig allt din faders Sauls jordagods tillbaka, och du skall
äta vid mitt bord beständigt.»
8. Då bugade han sig och sade: »Vad är jag, din tjänare, eftersom
du vänder dig till en sådan död hund som jag är?»
>1 Sam. 24,15. 2 Kon. 8,13.

9. Därefter tillkallade konungen Siba, Sauls tjänare, och sade till
honom; »Allt som Saul och hela hans hus har ägt giver jag åt
din herres son.
10. Och du med dina söner och dina tjänare skall bruka jorden åt
honom och inbärga skörden, för att din herres son må hava bröd
att äta, dock skall Mefiboset, din herres son, beständigt äta
vid mitt bord.» Siba hade nämligen femton söner och tjugu
tjänare.
11. Då sade Siba till konungen: »Din tjänare skall i alla stycken
göra såsom min herre konungen bjuder sin tjänare.» »Ja», svarade
han, »Mefiboset skall äta vid mitt bord, såsom vore han en av
konungens söner.»
12. Mefiboset hade en liten son, som hette Mika. Och alla som bodde
i Sibas hus blevo Mefibosets tjänare.
13. Själv bodde Mefiboset i Jerusalem, eftersom han beständigt
skulle äta vid konungens bord. Och han var halt på båda
fötterna.
*10/10 Andra Samuelsboken, 10 Kapitlet
Andra Samuelsboken, 10 Kapitlet

Ammons barn vanära Davids sändebud.
David slår dem och deras bundsförvanter
araméerna.

1. En tid härefter dog Ammons barns konung, och hans son Hanun blev
konung efter honom.
>1 Krön. 19,1 f.
2. Då sade David: »Jag vill bevisa Hanun, Nahas' son, vänskap,
likasom hans fader bevisade mig vänskap.» Och David sände några
av sina tjänare för att trösta honom i hans sorg efter
fadern. När så Davids tjänare kommo till Ammons barns land,
3. sade Ammons barns furstar till sin herre Hanun: »Menar du att
David därmed att han sänder tröstare till dig vill visa dig att
han ärar din fader? Nej, för att undersöka staden, för att
bespeja och sedan fördärva den har David sänt sina tjänare till
dig.»
4. Då tog Hanun Davids tjänare och lät raka av dem halva skägget
och skära av deras kläder mitt på, ända uppe vid sätet, och lät
dem så gå.
5. När man berättade detta för David, sände han bud emot dem; ty
männen voro ju mycket vanärade. Och konungen lät säga: »Stannen
i Jeriko, till dess edert skägg hinner växa ut, och kommen så
tillbaka.»

6. Då nu Ammons barn insågo att de hade gjort sig förhatliga för
David, sände de bort och lejde från Aram-Bet-Rehob och Aram-Soba
tjugu tusen man fotfolk, av konungen i Maaka ett tusen man och
av Tobs män tolv tusen.
7. När David hörde detta, sände han åstad Joab med hela hären, de
tappraste krigarna.
8. Och Ammons barn drogo ut och ställde upp sig till strid framför
stadsporten; men de från Aram-Soba och Rehob, ävensom Tobs män
och maakatéerna, ställde upp sig för sig själva på fältet.
>Dom. 11,3.
9. Då Joab nu såg att han hade fiender både framför sig och bakom
sig, gjorde han ett urval bland allt Israels utvalda manskap och
ställde sedan upp sig mot araméerna.
10. Men det övriga folket överlämnade han åt sin broder Absai,
vilken med dem ställde upp sig mot Ammons barn.
11. Och han sade: »Om araméerna bliva mig övermäktiga, så skall du
komma mig till hjälp; och om Ammons barn bliva dig övermäktiga,
så vill jag tåga till din hjälp.
12. Var nu vid gott mod; ja, låt oss visa mod i striden för vårt
folk och för vår Guds städer. Sedan må HERREN göra vad honom
täckes.»
13. Därefter ryckte Joab fram med sitt folk till strid mot araméerna
och de flydde för honom.
14. Men när Ammons barn sågo att araméerna flydde, flydde också de
för Abisai och begåvo sig in i staden. Då drog Joab bort ifrån
Ammons barn och begav sig tillbaka till Jerusalem.
15. Då alltså araméerna sågo att de hade blivit slagna av Israel,
församlade de sig allasammans.
16. Och Hadadeser sände bud att de araméer som bodde på andra sidan
floden skulle rycka ut; dessa kommo då till Helam, anförda av
Sobak, Hadadesers härhövitsman.
17. När detta blev berättat för David, församlade han hela Israel
och gick över Jordan och kom till Helam; och araméerna ställde
upp sig i slagordning mot David och gåvo sig i strid med honom.
18. Men araméerna flydde för Israel, och David dräpte av araméerna
manskapet på sju hundra vagnar, så ock fyrtio tusen ryttare;
deras härhövitsman Sobak slog han ock där till döds.
19. Då alltså Hadadesers alla lydkonungar sågo att de hade blivit
slagna av israeliterna, ingingo de fred med dem och blevo dem
underdåniga. Efter detta fruktade araméerna för att vidare
hjälpa Ammons barn.
*10/11 Andra Samuelsboken, 11 Kapitlet
Andra Samuelsboken, 11 Kapitlet

Rabbas belägring. Davids äktenskapsbrott
med Bat-Seba och hans blodskuld.

1. Följande år, vid den tid då konungarna plägade draga i fält,
sände David åstad Joab och med honom sina tjänare och hela
Israel; och de härjade Ammons barns land och belägrade Rabba,
medan David stannade kvar i Jerusalem.
>2 Sam. 12,26 f. 1 Krön. 20,1.
2. Då hände sig en afton, när David hade stått upp från sitt läger
och gick omkring på konungshusets tak, att han från taket fick
se en kvinna som badade; och kvinnan var mycket fager att skåda.
3. David sände då åstad och förfrågade sig om kvinnan, och man
sade: »Det är Bat-Seba, Eliams dotter, hetiten Urias hustru.»
4. Då sände David några män med uppdrag att hämta henne, och hon
kom till honom, och han låg hos henne, när hon hade helgat sig
från sin orenhet. Sedan återvände hon hem.
>3 Mos. 15,19.

5. Men kvinnan blev havande; hon sände då åstad och lät underrätta
David därom och säga: »Jag är havande.»
6. Då sände David till Joab detta bud: »Sänd till mig hetiten
Uria.» Så sände då Joab Uria till David.
7. Och när Uria kom till David, frågade denne om det stod väl till
med Joab och med folket, och huru kriget gick.
8. Därefter sade David till Uria: »Gå nu ned till ditt hus och två
dina fötter.» När då Uria gick ut ur konungens hus, sändes en
gåva från konungen efter honom.
9. Men Uria lade sig till vila vid ingången till konungshuset,
jämte hans herres alla andra tjänare, och gick icke ned till
sitt eget hus.
10. Detta berättade man för David och sade: »Uria har icke gått ned
till sitt hus.» Då sade David till Uria: »Du kommer ju från
resan; varför har du då icke gått ned till ditt hus?»
11. Uria svarade David: »Arken och Israel och Juda bo nu i
lägerhyddor, och min herre Joab och min herres tjänare äro
lägrade ute på marken: skulle jag då gå in i mitt hus för att
äta och dricka och ligga hos min hustru? Så sant du lever, så
sant din själ lever: jag vill icke göra så.»
>1 Sam. 4,3 f.
12. Då sade David till Uria: »Stanna här också i dag, så vill jag i
morgon sända dig åstad.» Så stannade då Uria i Jerusalem den
dagen och den följande.
13. Och David inbjöd honom till sig och lät honom äta och dricka med
sig och gjorde honom drucken. Men om aftonen gick han ut och
lade sig på sitt läger tillsammans med sin herres tjänare, och
gick icke ned till sitt hus.
14. Följande morgon skrev David ett brev till Joab och sände det med
Uria.
15. I brevet skrev han så: »Ställen Uria längst fram, där striden är
som häftigast, och dragen eder sedan tillbaka från honom, så att
han bliver slagen till döds.»
16. Under belägringen av staden skickade då Joab Uria till den plats
där han visste att de tappraste männen funnos.
17. Och männen i staden gjorde ett utfall och gåvo sig i strid med
Joab, och flera av folket, av Davids tjänare, föllo; också
hetiten Uria dödades.
18. Då sände Joab och lät berätta för David allt vad som hade hänt
under striden.
19. Och han bjöd budbäraren och sade: »När du har omtalat för
konungen allt vad som har hänt under striden,
20. då upptändes kanske konungens vrede, och han säger till dig:
'Varför gingen I under striden så nära intill staden? Vissten I
icke att de skulle skjuta uppifrån muren?
21. Vem var det som slog ihjäl Abimelek, Jerubbesets son? Var det icke
en kvinna som kastade en kvarnsten ned på honom från muren, så
att han dödades, där i Tebes? Varför gingen I då så nära intill
muren?' Men då skall du säga: 'Din tjänare Uria, hetiten, är ock
död.'»
>Dom. 9,53.

22. Budbäraren gick åstad och kom och berättade för David allt vad
Joab hade sänt honom att säga;
23. budbäraren sade till David: »Männen blevo oss övermäktiga och
drogo ut mot oss på fältet, men vi slogo dem tillbaka ända till
stadsporten.
24. Då sköto skyttarna uppifrån muren på dina tjänare, så att flera
av konungens tjänare dödades; din tjänare Uria, hetiten, är ock
död.»
25. Då sade David till budbäraren: »Så skall du säga till Joab: 'Låt
icke detta förtryta dig, ty svärdet förtär än den ene, än den
andre; fortsatt med kraft stadens belägring och förstör den.'
Och intala honom så mod.»

26. Då nu Urias hustru hörde att hennes man Uria var död, höll hon
dödsklagan efter sin man.
27. Och när sorgetiden var förbi, sände David och lät hämta henne
hem till sig, och hon blev hans hustru; därefter födde hon honom
en son. Men vad David hade gjort misshagade HERREN.
*10/12 Andra Samuelsboken, 12 Kapitlet
Andra Samuelsboken, 12 Kapitlet

Natans strafftal till David. Davids
ånger. Barnets död. Salomos födelse.
Rabbas erövring.

1. Och HERREN sände Natan till David. När han kom in till honom,
sade han till honom: »Två män bodde i samma stad; den ene var
rik och den andre fattig.
2. Den rike hade får och fäkreatur i stor myckenhet.
3. Men den fattige hade icke mer än ett enda litet lamm, som han
hade köpt; han uppfödde det, och det växte upp hos honom och
hans söner, tillsammans med dem: det åt av hans brödstycke och
drack ur hans bägare och låg i hans famn och var för honom såsom
en dotter.
4. Så kom en vägfarande till den rike mannen; då nändes han icke
taga av sina får och fäkreatur för att tillreda åt den resande
som hade kommit till honom, utan han tog den fattige mannens
lamm och tillredde det åt mannen som hade kommit till honom.»
5. Då upptändes Davids vrede storligen mot den mannen, och han sade
till Natan: »Så sant HERREN lever: dödens barn är den man som
har gjort detta.
6. Och lammet skall han ersätta fyradubbelt, därför att han gjorde
sådant, och eftersom han var så obarmhärtig.»
>2 Mos. 22,1.
7. Men Natan sade till David: »Du är den mannen. Så säger HERREN,
Israels Gud: Jag har smort dig till konung över Israel, och jag
har räddat dig ur Sauls hand.
>1 Sam. 16,1, 13.
8. Jag har givit dig din herres hus och lagt din herres hustrur i
din famn; ja jag har givit dig Israels hus och Juda. Och om
detta skulle vara för litet, så vore jag villig att ytterligare
giva dig både ett och annat.
9. Varför har du då föraktat HERRENS ord och gjort vad ont är i
hans ögon? Hetiten Uria har du låtit slå ihjäl med svärd, och
hans hustru har du tagit till hustru åt dig själv; ja, honom har
du dräpt med Ammons barns svärd.
>2 Sam. 11,15 f., 27.
10. Så skall nu icke heller svärdet vika ifrån ditt hus till evig
tid, därför att du har föraktat mig och tagit hetiten Urias
hustru till hustru åt dig.
11. Så säger HERREN: Se, jag skall låta olyckor komma över dig från
ditt eget hus, och jag skall taga dina hustrur inför dina ögon
och giva dem åt en annan, och han skall ligga hos dina hustrur
mitt på ljusa dagen.
>5 Mos. 28,30. 2 Sam. 13,1 f. 15,1 f. 16,22. 18,9 f. 1 Kon. 1,5 f.
12. Ty väl har du gjort sådant i hemlighet, men jag vill låta detta
ske inför hela Israel, och det på ljusa dagen.»

13. Då sade David till Natan: »Jag har syndat mot HERREN.» Natan
sade till David: »Så har ock HERREN tillgivit dig din synd; du
skall icke dö.
>Ps. 51,1 f. Syr. 47,11.
14. Men eftersom du genom denna gärning har kommit HERRENS fiender
att förakta honom, skall ock den son som har blivit född åt dig
döden dö.»
>2 Sam. 11,27.
15. Sedan gick Natan hem igen. Och HERREN slog barnet som Urias
hustru hade fött åt David, han slog det, så att det blev
dödssjukt.
16. Då sökte David Gud för gossens skull; och David höll fasta, och
när han kom hem, låg han på bara marken över natten.
17. Då stodo de äldste i hans hus upp och gingo till honom, för att
förmå honom att stiga upp från marken; men han ville icke, och
han åt icke heller något med dem.

18. Men på sjunde dagen dog barnet. Då fruktade Davids tjänare att
om tala för honom att barnet hade dött, ty de tänkte: »När vi
talade till honom, medan barnet ännu levde, ville han ju icke
lyssna till våra ord. Huru skulle vi då kunna säga till honom
att barnet har dött? Han kunde göra något ont.»
19. Men när David såg att hans tjänare viskade med varandra, förstod
han att barnet hade dött. Då frågade David sina tjänare: »Har
barnet dött?» De svarade: »Ja.»
20. Då stod David upp från marken och tvådde sig och smorde sig och
bytte om kläder och gick in i HERRENS hus och tillbad. Och när
han kom hem igen, begärde han att man skulle sätta fram mat åt
honom, och han åt.
21. Då sade hans tjänare till honom: »Varför gör du på detta sätt?
Medan barnet levde, fastade du och grät för dess skull; men så
snart barnet har dött, står du upp och äter!»
22. Han svarade: så länge barnet ännu levde, fastade och grät jag,
ty jag tänkte: 'Vem vet, kanhända bliver HERREN mig nådig och
låter barnet få leva.'
23. Men nu, när det har dött, varför skulle jag då fasta? Kan jag
väl skaffa honom tillbaka igen? Jag går bort till honom, men han
kommer icke tillbaka till mig.»

24. Och David tröstade sin hustru Bat-Seba och gick in till henne
och låg hos henne. Och hon födde en son, åt vilken han gav
namnet Salomo. Och HERREN älskade honom
>1 Krön. 3,5. 22,9. Matt. 1,6.
25. och sände ett budskap med profeten Natan, och denne gav honom
namnet Jedidja[1], för HERRENS skull.

26. Och Joab angrep Rabba i Ammons barns land och intog
konungastaden.
>2 Sam. 11,1. 1 Krön. 20,1.
27. Sedan sände Joab bud till David och lät säga honom: »Jag har
angripit Rabba och har redan intagit Vattenstaden.
28. Så församla du nu det övriga folket och belägra staden och intag
den, så att det icke bliver jag som intager staden och får bära
namnet därför.»
29. Då församlade David allt folket och tågade till Rabba och angrep
det och intog det.
30. Och han tog deras konungs krona från hans huvud; den vägde en
talent guld och var prydd med en dyrbar sten. Den sattes nu på
Davids huvud. Och han förde ut byte från staden i stor
myckenhet.
31. Och folket därinne förde han ut och lade dem under sågar och
tröskvagnar av järn och bilor av järn och överlämnade dem åt
Molok. Så gjorde han mot Ammons barns alla städer. Sedan vände
David med allt folket tillbaka till Jerusalem.

[1] D. ä. Herrens älskling.
*10/13 Andra Samuelsboken, 13 Kapitlet
Andra Samuelsboken, 13 Kapitlet

Amnon kränker Tamar och dödas av
Absalom; denne flyr.

1. Därefter tilldrog sig följande Davids son Absalom hade en skön
syster som hette Tamar, och Davids son Amnon fattade kärlek till
henne.
>2 Sam. 3,2.
2. Ja, Amnon kom för sin syster Tamars skull i en sådan vånda att
han blev sjuk; ty hon var jungfru, och det syntes Amnon icke
vara möjligt att göra henne något.
3. Men Amnon hade en vän, som hette Jonadab, en son till Davids
broder Simea; och Jonadab var en mycket klok man.
>1 Sam. 16,9. 2 Sam. 21,21. 1 Krön. 2,13.
4. Denne sade nu till honom: »Varför ser du var morgon så avtärd
ut, du konungens son? Vill du icke säga mig det?» Amnon
svarade honom: »Jag har fattat kärlek till min broder Absaloms
syster Tamar.»
5. Jonadab sade till honom: »Lägg dig på din säng och gör dig sjuk.
När då din fader kommer för att besöka dig, så säg till honom:
'Låt min syster Tamar komma och giva mig något att äta, men låt
henne tillreda maten inför mina ögon; så att jag ser det och kan
få den ur hennes hand att äta.'»
6. Då lade Amnon sig och gjorde sig sjuk. När nu konungen kom för
att besöka honom, sade Amnon till konungen: »Låt min syster
Tamar komma hit och tillaga två kakor inför mina ögon, så att
jag kan få dem ur hennes hand att äta.»

7. Då sände David bud in i huset till Tamar och lät säga: »Gå till
din broder Amnons hus och red till åt honom något att äta.»
8. Tamar gick då åstad till sin broder Amnons hus, där denne låg
till sängs. Och hon tog deg och knådade den och gjorde därav
kakor inför hans ögon och gräddade kakorna.
9. Därefter tog hon pannan och lade upp dem därur inför hans ögon;
men han ville icke äta. Och Amnon sade: »Låt alla gå ut
härifrån. Då gingo alla ut därifrån.
10. Sedan sade Amnon till Tamar: »Bär maten hitin i kammaren, så att
jag får den ur din hand att äta.» Då tog Tamar kakorna som hon
hade tillrett och bar dem in i kammaren till sin broder Amnon.
11. Men när hon kom fram med dem till honom, för att han skulle äta,
fattade han i henne och sade till henne: »Kom hit och ligg hos
mig, min syster.»
12. Hon sade till honom: »Ack nej, min broder, kränk mig icke; ty
sådant får icke ske i Israel. Gör icke en sådan galenskap.
>3 Mos 18,9. 20,17. 5 Mos. 27,22.
13. Vart skulle jag då taga vägen med min skam? Och du själv skulle
ju sedan i Israel hållas för en dåre. Tala nu med konungen; han
vägrar nog icke att giva mig åt dig.»
14. Men han ville icke lyssna till hennes ord och blev henne
övermäktig och kränkte henne och låg hos henne.
15. Men därefter fick Amnon en mycket stor motvilja mot henne; ja,
den motvilja han fick mot henne var större än den kärlek han
hade haft till henne. Och Amnon sade till henne: »Stå upp och gå
din väg.»
16. Då sade hon till honom: »Gör dig icke skyldig till ett så svårt
brott som att driva bort mig; det vore värre än det andra som du
har gjort med mig.»
17. Men han ville icke höra på henne, utan ropade på den unge man
som han hade till tjänare och sade: »Driven denna kvinna ut
härifrån, och rigla du dörren efter henne.»
18. Och hon hade en fotsid livklädnad på sig; ty i sådana kåpor voro
konungens döttrar klädda, så länge de voro jungfrur. När
tjänaren nu hade fört ut Tamar och riglat dörren efter henne,
19. tog hon aska och strödde på sitt huvud, och den fotsida
livklädnaden som hon hade på sig rev hon sönder; och hon lade
handen på sitt huvud och gick där ropande och klagande.
>Job 2,12. Jer. 2,37.
20. Då sade hennes broder Absalom till henne: »Har din broder Aminon
varit hos dig? Tig nu stilla, min syster; han är ju din broder.
Lägg denna sak icke så på sinnet.» Så stannade då Tamar i sin
broder Absaloms hus i svår sorg.
21. Men när konung David fick höra allt detta, blev han mycket vred.
22. Och Absalom talade intet med Amnon, varken gott eller ont, ty
Absalom hatade Amnon, därför att denne hade kränkt hans syster
Tamar.

23. Två år därefter hade Absalom fårklippning i Baal-Hasor, som
ligger vid Efraim. Och Absalom inbjöd då alla konungens söner.
24. Absalom kom till konungen och sade: »Din tjänare skall nu hava
fårklippning; jag beder att konungen ville jämte sina tjänare gå
med din tjänare.»
>1 Sam. 25,2, 36.
25. Men konungen svarade Absalom »Nej, min son, vi må icke
allasammans gå med, ty vi vilja icke vara dig till besvär.» Och
fastän han bad honom enträget, ville han icke gå, utan gav honom
sin avskedshälsning.
26. Då sade Absalom: »Om du icke vill, så låt dock min broder Amnon
gå med oss.» Konungen frågade honom: »Varför skall just han gå
med dig?»
27. Men Absalom bad honom så enträget, att han lät Amnon och alla de
övriga konungasönerna gå med honom.

28. Och Absalom bjöd sina tjänare och sade: »Sen efter, när Amnons
hjärta bliver glatt av vinet; och när jag då säger till eder:
'Huggen ned Amnon', så döden honom utan fruktan. Det är ju jag
som bjuder eder det, varen frimodiga och skicken eder såsom
käcka män.»
29. Och Absaloms tjänare gjorde med Amnon såsom Absalom hade bjudit.
Då stodo alla konungens söner upp och satte sig var och en på
sin mulåsna och flydde.
30. Medan de ännu voro på väg, kom till David ett rykte om att
Absalom hade huggit ned alla konungens söner, så att icke en
enda av dem fanns kvar.
31. Då stod konungen upp och rev sönder sina kläder och lade sig på
marken, under det att alla hans tjänare stodo där med
sönderrivna kläder.
32. Men Jonadab, som var son till Davids broder Simea, tog till orda
och sade: »Min herre må icke tänka att de hava dödat alla de
unga männen, konungens söner, det är Amnon allena som är död.
Ty Absaloms uppsyn har bådat olycka ända ifrån den dag då denne
kränkte hans syster Tamar.
33. Så må nu min herre konungen icke akta på detta som har blivit
sagt, att alla konungens söner äro döda; nej, Amnon allena är
död.»

34. Emellertid flydde Absalom. -- När nu mannen som stod på vakt
lyfte upp sina ögon, fick han se mycket folk komma från vägen
bakom honom, vid sidan av berget.
35. Då sade Jonadab till konungen: »Se, där komma konungens söner.
Såsom din tjänare sade, så har det gått till.»
36. Just när han hade sagt detta, kommo konungens söner; och de
brusto ut i gråt. Också konungen och alla hans tjänare gräto
häftigt och bitterligen.
37. Men Absalom hade flytt och begivit sig till Talmai, Ammihurs
son, konungen i Gesur. Och David sörjde hela tiden sin son.
>2 Sam. 3,3.
38. Sedan Absalom hade flytt och begivit sig till Gesur, stannade
han där i tre år.
39. Och konung David avstod ifrån att draga ut mot Absalom, ty han
tröstade sig över att Amnon var död.
*10/14 Andra Samuelsboken, 14 Kapitlet
Andra Samuelsboken, 14 Kapitlet

Kvinnan från Tekoa inför David. Absaloms
återkomst och benådning.

1. Men Joab, Serujas son, märkte att konungens hjärta var vänt mot
Absalom.
2. Då sände Joab till Tekoa och lät därifrån hämta en klok kvinna
och sade till henne: »Låtsa att du har sorg, och kläd dig i
sorgkläder och smörj dig icke med olja, utan skicka dig såsom en
kvinna som i lång tid har haft sorg efter en död.
3. Gå så in till konungen och tala till honom såsom jag säger dig.»
Joab lade nu orden i hennes mun.
4. Och kvinnan från Tekoa talade med konungen; hon föll ned till
jorden på sitt ansikte och bugade sig och sade: »Hjälp, o
konung!»
5. Konungen sade till henne: »Vad fattas dig?» Hon svarade: »Ack,
jag är änka; min man är död.
6. Och din tjänarinna hade två söner; dessa båda kommo i träta med
varandra ute på marken, där ingen fanns, som kunde träda emellan
och hindra dem; den ene slog då ned den andre och dödade honom.
7. Och nu har hela släkten rest sig upp mot din tjänarinna, och de
säga: 'Giv hit honom som slog ned sin broder, så att vi få döda
honom, därför att han har tagit sin broders liv och dräpt honom;
på det sättet förgöra vi ock arvingen.' På det att efter min
man varken namn eller efterkommande må finnas på jorden, vilja
de utsläcka den gnista av mig, som ännu är kvar.»
>5 Mos. 19,11 f.
8. Då sade konungen till kvinnan: »Gå hem igen; jag vill giva
befallning om dig.»
9. Kvinnan från Tekoa sade till konungen: »På mig, o min herre
konung, och på min faders hus vile missgärningen, men konungen
och hans tron vare utan skuld.»
10. Konungen sade: »Om någon säger något åt dig, så för honom till
mig; han skall sedan icke mer antasta dig.
11. Hon sade: »Ja, må konungen tänka på HERREN, sin Gud, så att
blodshämnaren icke får göra olyckan större, och så att de icke
förgöra min son.» Då sade han: »Så sant HERREN lever, icke ett
hår av din son skall falla på jorden.»
>4 Mos 35,10 f. 5 Mos. 19,2 f. Jos. 20,1 f.
12. Men kvinnan sade: »Låt din tjänarinna tala ännu ett ord till min
herre konungen.» Han sade: »Tala.»
13. Då sade kvinnan: »Varför är du då så sinnad mot Guds folk? När
konungen talar så, då ligger ju däri att han själv bär på skuld,
eftersom konungen icke låter sin förskjutne son komma tillbaka.
14. Vi måste ju alla dö och äro då såsom vatten som spilles på
jorden, vilket icke kan samlas upp igen. Men Gud tager icke
livet bort, utan han tänker ut vad göras kan, för att den
förskjutne icke må förbliva förskjuten och skild från honom.
>Ps. 89,49. Hes. 18,23, 32.
15. Och att jag nu har kommit för att tala detta till min herre
konungen, det har skett därför att folket förskräckte mig. Då
tänkte din tjänarinna: Jag vill dock tala med konungen; kanhända
skall konungen uppfylla sin trälinnas önskan.
16. Ja, konungen skall lyssna till sin trälinna och rädda mig från
den mans hand, som vill förgöra både mig och min son från Guds
arvedel.
17. Och din tjänarinna tänkte: Min herre konungens ord skall giva
mig ro. Ty min herre konungen är lik Guds ängel däri att han hör
allt, både gott och ont. Och nu vare HERREN, din Gud, med dig.
>2 Sam. 19,27.

18. Då svarade konungen och sade till kvinnan: »Dölj icke för mig
något av det varom jag nu vill fråga dig.» Kvinnan sade: »Min
herre konungen tale.»
19. Då sade konungen: »Har icke Joab sin hand med i allt detta?»
Kvinnan svarade och sade: »Så sant du lever, min herre konung:
om min Herre konungen talar något, så kan ingen komma undan det,
vare sig åt höger eller åt vänster. Ja, det är din tjänare Joab
som har bjudit mig detta, och han har lagt i din tjänarinnas mun
allt vad jag har sagt.
20. För att giva saken ett annat utseende har din tjänare Joab
handlat på detta sätt; men min herre liknar i vishet Guds ängel
och vet allt som sker på jorden.»

21. Så sade då konungen till Joab: »Välan, jag vill göra såsom du
önskar. Gå nu och för tillbaka den unge mannen Absalom.»
22. Då föll Joab ned till jorden på sitt ansikte och bugade sig och
välsignade konungen; och Joab sade: »I dag märker din tjänare
att jag har funnit nåd för dina ögon, min herre konung, eftersom
konungen uppfyller sin tjänares önskan.»
23. Och Joab stod upp och begav sig till Gesur och förde Absalom
till Jerusalem.
>2 Sam. 13,27.
24. Men konungen sade: »Han får begiva sig till sitt hus, men han
får icke komma inför mitt ansikte. Då begav sig Absalom till
sitt hus, och kom icke inför konungens ansikte.

25. Men i hela Israel fanns ingen så skön man som Absalom, ingen som
man så mycket prisade: från hans fotblad upp till hans hjässa
fanns icke något fel på honom
26. Och när han lät klippa håret på sitt huvud -- vid slutet av vart
år lät han klippa det, ty det blev honom då så tungt att han
måste låta klippa det -- så befanns det, att när man vägde håret
från hans huvud, då vägde det två hundra siklar, efter
konungsvikt.
27. Och åt Absalom föddes tre söner och en dotter, som fick namnet
Tamar; hon var en skön kvinna.
>2 Sam. 18,18

28. När Absalom hade bott två hela år i Jerusalem utan att få komma
inför konungens ansikte,
29. sände han bud efter Joab, i avsikt att skicka denne till
konungen; men han ville icke komma till honom. Och han sände
bud ännu en gång, men han ville ändå icke komma.
30. Då sade han till sina tjänare: »I sen att Joab där har ett
åkerstycke vid sidan av mitt, och på det har han korn; gån nu
dit och tänden eld därpå.» Så tände då Absaloms tjänare eld på
åkerstycket.
31. Då stod Joab upp och gick hem till Absalom och sade till honom:
»Varför hava dina tjänare tänt eld på mitt åkerstycke?»
32. Absalom svarade Joab: »Jag sände ju till dig och lät säga: Kom
hit, så att jag kan skicka dig till konungen och låta säga:
'Varför fick jag komma hem från Gesur? Det hade varit bättre
för mig, om jag ännu vore kvar där.' Nu vill jag komma inför
konungens ansikte; och finnes någon missgärning hos mig, så må
han döda mig.
33. Då gick Joab till konungen och sade honom detta. Denne kallade
då till sig Absalom, och han kom till konungen; och han föll ned
för honom på sitt ansikte och bugade sig till jorden inför
konungen. Och konungen kysste Absalom.
*10/15 Andra Samuelsboken, 15 Kapitlet
Andra Samuelsboken, 15 Kapitlet

Absaloms stämplingar och uppror. Davids
flykt.

1. En tid härefter skaffade Absalom sig vagn och hästar, därtill
ock femtio man som löpte framför honom.
>1 Kon. 1,5.
2. Och Absalom plägade bittida om morgonen ställa sig vid sidan av
vägen som ledde till porten, och så ofta någon då var på väg
till konungen med en rättssak som han ville hava avdömd, kallade
Absalom honom till sig och frågade: »Från vilken stad är du?»
När han då svarade: »Din tjänare är från den och den av Israels
stammar»,
3. sade Absalom till honom: »Din sak är visserligen god och rätt,
men du har ingen som hör på dig hos konungen.»
4. Och Absalom tillade: »Ack om jag bleve satt till domare i
landet! Om då var och en som hade någon rätts- och domssak komme
till mig, så skulle jag skaffa honom rättvisa.»
5. Och när någon gick fram för att buga sig för honom, räckte han
ut sin hand och fattade i honom och kysste honom.
6. På detta sätt gjorde Absalom med alla israeliter som kommo för
att få någon sak avdömd hos konungen. Så förledde Absalom
Israels män.

7. Fyrtio år voro nu förlidna, då Absalom en gång sade till
konungen: »Låt mig begiva mig till Hebron för att där infria det
löfte som jag har gjort åt HERREN.
8. Ty din tjänare gjorde ett löfte, när jag bodde i Gesur i Aram;
jag sade: 'Om HERREN låter mig komma tillbaka till Jerusalem, så
vill jag hålla en gudstjänst åt HERREN.'»
>1 Mos. 28,20 f. 2 Sam. 13.37 f
9. Konungen sade till honom: »Gå i frid.» Då stod han upp och begav
sig till Hebron.
10. Men Absalom sände ut hemliga budbärare till alla Israels stammar
och lät säga: »När I hören basunen ljuda, så sägen: 'Nu har
Absalom blivit konung i Hebron.'»
11. Och med Absalom hade följt två hundra män från Jerusalem, som
voro inbjudna och följde med i all oskuld, utan att veta om
någonting.
12. Medan Absalom offrade slaktoffren, sände han också och lät hämta
giloniten Ahitofel, Davids rådgivare, från hans stad Gilo. Och
sammansvärjningen växte i styrka, och i allt större myckenhet
gick folket över till Absalom.
>1 Krön. 27,33.

13. Men en budbärare kom till David och sade: »Israels män hava vänt
sina hjärtan till Absalom.»
14. Då sade David till alla sina tjänare, dem som han hade hos sig i
Jerusalem: »Upp, låt oss fly, ty ingen annan räddning finnes för
oss undan Absalom. Skynden eder åstad, så att han icke med hast
kommer över oss och för olycka över oss och slår stadens
invånare med svärdsegg.»
>Ps. 3,1 f.
15. Konungens tjänare svarade konungen: »Till allt vad min herre
konungen behagar äro dina tjänare redo.
16. Då drog konungen ut, och allt hans husfolk följde honom; dock
lämnade konungen kvar tio av sina bihustrur för att vakta huset.
17. Så drog då konungen ut, och allt folket följde honom; men de
stannade vid Bet-Hammerhak.
18. Och alla hans tjänare tågade förbi på sidan om honom, så ock
alla keretéerna och peletéerna; och alla gatiterna, sex hundra
man, som hade följt med honom från Gat, tågade likaledes förbi
framför konungen.
>2 Sam. 8,18.
19. Då sade konungen till gatiten Ittai: »Varför går också du med
oss? Vänd om och stanna hos den som nu är konung; du är ju en
främling och därtill landsflyktig från ditt hem.
20. I går kom du; skulle jag då i dag låta dig irra omkring med oss
på var färd, nu då jag själv går jag vet icke vart? Vänd
tillbaka och för dina bröder tillbaka med dig; må nåd och
trofasthet bevisas eder.»
21. Men Ittai svarade konungen och sade: »Så sant HERREN lever, och
så sant min herre konungen lever: på den plats där min herre
konungen är, där vill ock din tjänare vara, det må gälla liv
eller död.»
>Rut 1,16 f.
22. Då sade David till Ittai: »Kom då och drag med.» Och gatiten
Ittai drog med jämte alla sina män och alla kvinnor och barn som
han hade med sig.
23. Och hela landet grät högljutt, när allt folket drog fram. Och
då nu konungen gick över bäcken Kidron, gick ock allt folket
över och tog vägen åt öknen.
>Joh. 18,1.
24. Bland de andra såg man ock Sadok jämte alla leviterna, och de
buro med sig Guds förbundsark; men de satte ned Guds ark --
varvid också Ebjatar kom ditupp -- till dess att allt folket
hade hunnit draga fram ur staden.
25. Då sade konungen till Sadok: »För Guds ark tillbaka in i
staden. Om jag finner nåd för HERRENS ögon, låter han mig komma
tillbaka, så att jag åter får se honom och hans boning.
>Ps. 27,4.
26. Men om han säger så: 'Jag har icke behag till dig' -- se, då är
jag redo; han göre då med mig såsom honom täckes.»
>1 Sam. 3,18. 2 Sam. 10,12.
27. Och konungen sade till prästen Sadok: »Du är ju siare; vänd
tillbaka till staden i frid. Och din son Ahimaas och Ebjatars
son Jonatan, båda edra söner, må följa med eder.
>1 Sam. 9,9. 2 Sam. 17,17.
28. Se, jag vill dröja vid färjställena i öknen, till dess att ett
budskap kommer från eder med underrättelser till mig.
29. Då förde Sadok och Ebjatar Guds ark tillbaka till Jerusalem och
stannade där.

30. Men David gick gråtande uppför Oljeberget med överhöljt huvud
ock bara fötter; och allt folket som följde med honom hade ock
höljt över sina huvuden och gingo ditupp under gråt.
>2 Sam. 19,4. Est. 6,12. Jer. 14,3 f
31. Och när man berättade för David att Ahitofel var med bland dem
som hade sammansvurit sig med Absalom, sade David: »HERRE, gör
Ahitofels råd till dårskap.»
>Jobs 5,12.
32. När sedan David hade kommit upp på bergstoppen, där man plägade
tillbedja Gud, då kom arkiten Husai emot honom, med sönderriven
livklädnad och med jord på sitt huvud.
33. David sade till honom: »Om du går med mig, så bliver du mig till
besvär.
34. Men om du vänder tillbaka till staden och säger till Absalom:
'Din tjänare vill jag vara, o konung; jag har förut varit din
faders tjänare, men nu vill jag vara din tjänare', så kan du
gagna mig med att göra Ahitofels råd om intet.
>2 Sam. 17,6 f.
35. Där har du ju ock prästerna Sadok och Ebjatar; allt vad du får
höra från konungens hus må du meddela prästerna Sadok och
Ebjatar.
36. De hava ju ock där sina båda söner hos sig: Sadok har Ahimaas,
och Ebjatar Jonatan; genom dem kunnen I sända mig bud om allt
vad I fån höra.»
37. Så gick då Husai, Davids vän[1], in i staden. Och jämväl Absalom
drog in i Jerusalem.

[1] Se Vän i Ordförkl.
*10/16 Andra Samuelsboken, 16 Kapitlet
Andra Samuelsboken, 16 Kapitlet

Sibas anklagelse mot Mefiboset. Simeis
förbannelser. Husais list. Ahitofels
skändliga råd.

1. När David hade gått framåt ett litet stycke från bergstoppen, då
mötte honom Siba, Mefibosets tjänare, med ett par lastade åsnor,
som buro två hundra bröd, ett hundra russinkakor, ett hundra
fruktkakor och en vinlägel.
>2 Sam. 9,2 f.
2. Då sade konungen till Siba: »Vad vill du med detta?» Siba
svarade: »Åsnorna skola vara för konungens husfolk till att rida
på, brödet och fruktkakorna skola tjänarna hava att äta, och
vinet skola de törstande hava att dricka i öknen.»
3. Konungen sade: »Men var är din herres son?» Siba svarade
konungen: »Han är kvar i Jerusalem; ty han tänkte: 'Nu skall
Israels hus giva mig tillbaka min faders rike.'»
>2 Sam. 19,27.
4. Då sade konungen till Siba: »Se, allt vad Mefiboset äger skall
vara ditt.» Siba svarade: »Jag faller ned för dig; låt mig finna
nåd för dina ögon, min herre konung.»

5. När sedan konung David hade kommit till Bahurim, då trädde
därifrån ut en man som var besläktad med Sauls hus och hette
Simei, Geras son; han trädde fram och for ut i förbannelser.
>2 Sam. 19,19. 1 Kon. 2,8 f.
6. Och han kastade stenar på David och på alla konung Davids
tjänare, fastän allt folket och alla hjältarna omgåvo denne,
både till höger och till vänster.
7. Och Simeis ord, när han förbannade honom, voro dessa: »Bort,
bort, du blodsman, du ogärningsman!
8. HERREN låter nu allt Sauls hus' blod komma tillbaka över dig, du
som har blivit konung i hans ställe; HERREN giver nu
konungadömet åt din son Absalom. Se, nu har du kommit i den
olycka du förtjänade, ty en blodsman är du.»
9. Då sade Abisai, Serujas son, till konungen: »Varför skall den
döda hunden där få förbanna min herre konungen? Låt mig gå dit
och hugga huvudet av honom.»
>1 Sam. 24,15. 26,8. 2 Sam. 9,8. 19,21.
10. Men konungen svarade: »Vad haven I med mig att göra, I Serujas
söner? Om han förbannar, och om det är HERREN som har bjudit
honom att förbanna David, vem törs då fråga: 'Varför gör du så?'
>2 Sam. 19,22. 1 Kon. 2,8 f., 36 f. Joh. 18,11.
11. Och David sade ytterligare till Abisai och till alla sina
tjänare: »Min son, han som har utgått från mitt eget liv, står
mig ju efter livet; med huru mycket mer skäl då denne
benjaminit! Låten honom vara, må han förbanna; ty HERREN har
befallt honom det.
12. Kanhända skall HERREN se till den orätt mig sker, så att HERREN
åter giver mig lycka, till gengäld för den förbannelse som i dag
uttalas över mig.»
13. Och David gick med sina män vägen fram, under det att Simei gick
längs utmed berget, jämsides med honom, och for ut i
förbannelser och kastade stenar och grus, där han gick jämsides
med honom.
14. När så konungen, med allt folket som följde honom, hade kommit
till Ajefim, rastade han där.

15. Men Absalom hade med allt sitt folk, Israels män, kommit till
Jerusalem; han hade då också Ahitofel med sig.
16. När nu arkiten Husai, Davids vän, kom till Absalom, ropade Husai
till Absalom: »Leve konungen! Leve konungen!»
17. Absalom sade till Husai: »Är det så du visar din kärlek mot din
vän? Varför har du icke följt med din vän?»
18. Husai svarade Absalom: »Nej, den som HERREN och detta folk och
alla Israels män hava utvalt, honom vill jag tillhöra, och hos
honom vill jag stanna.
19. Och dessutom, vilken bör jag tjäna? Bör jag icke tjäna inför
hans son? Jo, såsom jag har tjänat inför din fader, så vill jag
ock göra det inför dig.»
20. Och Absalom sade till Ahitofel: »Given nu ett råd om vad vi
skola göra.»
21. Ahitofel sade till Absalom: »Gå in till din faders bihustrur,
som han har lämnat kvar för att vakta huset. Då får hela Israel
höra att du har gjort dig förhatlig för din fader, och så
styrkes modet hos alla dem som hålla med dig.
>2 Sam. 15,16.
22. Därefter slog man upp ett tält åt Absalom ovanpå taket, och så
gick Absalom in till sin faders bihustrur inför hela Israels
ögon.
>2 Sam. 12,11 f.
23. Den tiden gällde nämligen ett råd som Ahitofel gav lika mycket
som om man hade frågat Gud till råds; så mycket gällde vart råd
av Ahitofel både för David och för Absalom.
*10/17 Andra Samuelsboken, 17 Kapitlet
Andra Samuelsboken, 17 Kapitlet

Ahitofels råd förkastas. Han dödar sig
själv. David i Mahanaim.

1. Och Ahitofel sade till Absalom: »Låt mig utvälja tolv tusen män,
så vill jag bryta upp och förfölja David i natt.
2. Då kan jag komma över honom och förskräcka honom, medan han är
utmattad och modlös, och allt hans folk skall då taga till
flykten; sedan kan jag döda konungen, när han står där
övergiven.
3. Därefter skall jag föra allt folket tillbaka till dig. Ty om det
så går den man du söker, så är detta som om alla vände tillbaka;
allt folket får då frid.»
4. Detta behagade Absalom och alla de äldste i Israel.
5. Likväl sade Absalom: »Kalla ock arkiten Husai hit, så att vi
också få höra vad han har att säga.
>2 Sam. 16,16.
6. När då Husai kom in till Absalom, sade Absalom till honom: »Så
och så har Ahitofel talat. »Skola vi göra såsom han har sagt?
Varom icke, så tala du.»
7. Husai svarade Absalom: Det råd som Ahitofel denna gång har givit
är icke gott.»
>2 Sam. 15,34.
8. Och Husai sade ytterligare: »Du känner din fader och hans män,
och vet att de äro hjältar och bistra såsom en björninna från
vilken man har tagit ungarna ute på marken. Och din fader är ju
en krigsman som icke vilar med sitt folk under natten.
9. Nu har han säkerligen gömt sig i någon håla eller på något annat
ställe. Om nu redan i början några av folket här fölle, så
skulle var och en som finge höra talas därom säga att det folk
som följer Absalom har lidit ett nederlag;
10. och då skulle till och med den tappraste, den som hade mod såsom
ett lejon, bliva högeligen förfärad; ty hela Israel vet att din
fader är en hjälte, och att de som följa honom äro tappra män.
11. Därför är nu mitt råd: Låt hela Israel från Dan ända till
Beer-Seba församla sig till dig, så talrikt som sanden vid
havet; och själv må du draga med i striden.
>Dom. 20,1.
12. När vi så drabba ihop med honom, varhelst han må påträffas,
skola vi slå ned på honom, såsom daggen faller över marken; och
då skall intet bliva kvar av honom och alla de män som äro med
honom
13. Ja, om han också droge sig tillbaka in i någon stad, så skulle
hela Israel kasta linor omkring den staden, och vi skulle draga
den ned i dalen, till dess att icke minsta sten vore att finna
därav.
14. Då sade Absalom och alla Israels män: »Arkiten Husais råd är
bättre än Ahitofels råd.» HERREN hade nämligen skickat det så,
att Ahitofels goda råd gjordes om intet, för att HERREN skulle
låta olycka komma över Absalom.
>Job 5,12 f.

15. Och Husai sade till prästerna Sadok och Ebjatar: »Det och det
rådet har Ahitofel givit Absalom och de äldste i Israel, men jag
har givit det och det rådet.
16. Så sänden nu med hast bud och låten säga David: 'Stanna icke
över natten vid färjställena i öknen, utan gå hellre över, för
att icke konungen och allt hans folk må drabbas av fördärv.'»
17. Nu hade Jonatan och Ahimaas sitt tillhåll vid Rogelskällan, och
en tjänstekvinna gick dit med budskap; sedan plägade de själva
gå med budskapet till konung David. Ty de tordes icke gå in i
staden och visa sig där.
>Jos. 15,7. 18,16. 2 Sam. 15,27.
18. Men en gosse fick se dem och berättade det för Absalom. Då gingo
båda med hast sin väg och kommo in i en mans hus i Bahurim, som
på sin gård hade en brunn; i den stego de ned.
19. Och hans hustru tog ett skynke och bredde ut det över
brunnshålet och strödde gryn därpå, så att man icke kunde märka
något.
>Jos. 2,4, 6.
20. Då nu Absaloms tjänare kommo in i huset till hustrun och frågade
var Ahimaas och Jonatan voro, svarade hon dem: »De gingo över
bäcken där.» Då sökte de, men utan att finna, och vände så
tillbaka till Jerusalem.
21. Men sedan de hade gått sin väg, stego de andra upp ur brunnen
och gingo med sitt budskap till konung David; de sade till
David: »Bryten upp och gån med hast över vattnet, ty det och det
rådet har Ahitofel givit, till eder ofärd.»
22. Då bröt David upp med allt det folk han hade hos sig, och de
gingo över Jordan; och om morgonen, när det blev dager, saknades
ingen enda, utan alla hade kommit över Jordan.

23. Men när Ahitofel såg att man icke följde hans råd, sadlade han
sin åsna och stod upp och for hem till sin stad, och sedan han
hade beställt om sitt hus, hängde han sig. Och när han var död,
blev han begraven i sin faders grav.

24. Så hade nu David kommit till Mahanaim, när Absalom med alla
Israels män gick över Jordan.
25. Men Absalom hade satt Amasa i Joabs ställe över hären. Och Amasa
var son till en man vid namn Jitra, en israelit, som hade gått
in till Abigal, Nahas' dotter och Serujas, Joabs moders, syster.
>2 Sam. 19,13. 1 Krön. 2,16 f.
26. Och Israel och Absalom lägrade sig i Gileads land.
27. Men när David kom till Mahanaim, hade Sobi, Nahas' son, från
Rabba i Ammons barns land, och Makir, Ammiels son, från
Lo-Debar, och Barsillai, en gileadit från Rogelim,
>2 Sam. 9,4. 19,31 f. 1 Kon. 2.7.
28. låtit föra dit sängar, skålar, lerkärl, så ock vete, korn, mjöl
och rostade ax, ävensom bönor, linsärter och annat rostat,
29. därjämte honung, gräddmjölk, får och nötostar till mat åt David
och hans folk; ty de tänkte: »Folket är hungrigt, trött och
törstigt i öknen.
*10/18 Andra Samuelsboken, 18 Kapitlet
Andra Samuelsboken, 18 Kapitlet

Striden mellan David och Absalom.
Absaloms död. Davids klagan vid
budskapet därom.

1. Och David mönstrade sitt folk och satte över- och underhövitsmän
över dem.
2. Därefter lät David folket tåga åstad: en tredjedel under Joabs
befäl, en tredjedel under Abisais, Serujas sons, Joabs broders,
befäl, och en tredjedel under gatiten Ittais befäl. Och konungen
sade till folket: »Jag vill ock själv draga ut med eder.»
3. Men folket svarade: »Du får icke draga ut; ty om vi måste fly,
aktar ingen på oss, och om hälften av oss bliver dödad, aktar
man icke heller på oss, men du är nu så god som tio tusen av
oss. Därför är det nu bättre att du står redo att komma oss till
hjälp från staden.
>2 Sam. 21,17.
4. Då sade konungen till dem: »Vad I ansen vara bäst vill jag
göra.» Och konungen ställde sig vid sidan av porten, under det
att allt folket drog ut i avdelningar på hundra och tusen.
5. Men konungen bjöd Joab, Abisai och Ittai och sade: »Faren nu
varligt med den unge mannen Absalom.» Och allt folket hörde huru
konungen så bjöd alla hövitsmännen angående Absalom.
6. Så drog då folket ut på fältet mot Israel, och striden stod i
Efraims skog.
7. Där blev Israels folk slaget av Davids tjänare, och många
stupade där på den dagen: tjugu tusen man.
8. Och striden utbredde sig över hela den trakten; och skogen
förgjorde mer folk, än svärdet förgjorde på den dagen.

9. Och Absalom kom i Davids tjänares väg. Absalom red då på sin
mulåsna; och när mulåsnan kom under en stor terebint med täta
grenar, fastnade hans huvud i terebinten, så att han blev
hängande mellan himmel och jord, ty mulåsnan som han satt på
sprang sin väg.
>2 Sam. 14,26.
10. Och en man fick se det och berättade för Joab och sade: »Jag såg
där borta Absalom hänga i en terebint.»
11. Då sade Joab till mannen som berättade detta för honom: »Om du
såg det, varför slog du honom då icke strax till jorden? Jag
skulle då gärna hava givit dig tio siklar silver och ett bälte.»
12. Men mannen svarade Joab: »Om jag ock finge väga upp tusen siklar
silver i mina händer, skulle jag dock icke vilja uträcka min
hand mot konungens son, ty konungen bjöd ju dig och Abisai och
Ittai, så att vi hörde det: 'Tagen vara, I alla, på den unge
mannen Absalom.'
13. Dessutom, om jag lömskt hade förgripit mig på hans liv, så hade
du säkerligen lämnat mig i sticket, eftersom intet kan förbliva
dolt för konungen.»
14. Joab sade: »Jag vill icke på detta sätt förhala tiden med dig.»
Därefter tog han tre spjut i sin hand och stötte dem i Absaloms
bröst, medan denne ännu var vid liv, där han hängde under
terebinten.
15. Sedan kommo tio unga män, Joabs vapendragare, ditfram, och av
dem blev Absalom till fullo dödad.

16. Och Joab lät stöta i basunen, och folket upphörde att förfölja
Israel, ty Joab ville skona folket.
17. Och de togo Absalom och kastade honom i en stor grop i skogen
och staplade upp ett mycket stort stenröse över honom. Men
hela Israel flydde, var och en till sin hydda.
>Jos. 7,26. 8,29.
18. Och Absalom hade, medan han ännu levde, låtit resa åt sig en
stod som står i Konungsdalen; ty han tänkte: »Jag har ingen son
som kan bevara mitt namns åminnelse. Den stoden hade han
uppkallat efter sitt namn, och den heter ännu i dag Absaloms
minnesvård.
>1 Mos. 14,17. 2 Sam. 14,27.

19. Och Ahimaas, Sadoks son, sade: »Låt mig skynda åstad och
förkunna för konungen glädjebudskapet att HERREN har dömt honom
fri ifrån hans fienders hand.»
20. Men Joab svarade honom: »I dag bliver du ingen glädjebudbärare;
en annan dag må du förkunna glädjebudskap, men denna dag
förkunnar du icke något glädjebudskap, eftersom nu konungens son
är död.»
21. Därefter sade Joab till en etiopier: »Gå och berätta för
konungen vad du har sett.» Då föll etiopiern ned för Joab och
skyndade därpå åstad.
22. Men Ahimaas, Sadoks son; sade ännu en gång till Joab: »Låt också
mig, vad än må ske, få skynda åstad, efter etiopiern.» Joab
sade: »Varför vill du skynda åstad, min son, då detta ju icke
kan vara ett glädjebudskap som skaffar dig någon lön?»
23. Han svarade: »Vad än må ske vill jag skynda åstad.» Då sade han
till honom: »Så skynda då.» Och Ahimaas skyndade åstad och tog
vägen över Jordanslätten och hann om etiopiern.

24. Under tiden satt David inne i porten. Och väktaren gick upp på
porttaket invid muren; när han där lyfte upp sina ögon, fick han
se en man komma ensam springande.
25. Väktaren ropade och förkunnade det för konungen. Då sade
konungen: »Är han ensam, så har han ett glädjebudskap att
kungöra.» Och han kom allt närmare.
26. Därefter fick väktaren se en annan man komma springande; då
ropade väktaren till portvaktaren och sade: »Nu ser jag åter en
man komma ensam springande.» Konungen sade: »Denne är ock en
glädjebudbärare.»
27. Och väktaren sade: »Efter sitt sätt att springa tyckes mig den
förste vara Ahimaas, Sadoks son.» Då sade konungen: »Det är en
god man; han kommer säkerligen med ett gott glädjebudskap.»

28. Och Ahimaas ropade och sade till konungen: »Allt väl!» Därefter
föll han ned till Jorden på sitt ansikte inför konungen och
sade: »Lovad vare HERREN, din Gud, som har prisgivit de
människor som hade upplyft sin hand mot min herre konungen!»
29. Då frågade konungen: »Står det väl till med den unge mannen
Absalom?» Ahimaas svarade: »Jag såg en stor hop folk, när Joab
avsände konungens andre tjänare och mig, din tjänare; men jag
vet icke vad det var.»
30. Konungen sade: »Gå åt sidan och ställ dig där.» Då gick han åt
sidan och blev stående där
31. Just då kom etiopiern. Och etiopiern sade: »Mottag, min herre
konung, det glädjebudskapet att HERREN i dag har dömt dig fri
ifrån alla de mäns hand, som hava rest sig upp mot dig.»
32. Konungen frågade etiopiern: »Står det väl till med den unge
mannen Absalom?» Etiopiern svarade: »Må det så gå med min herre
konungens fiender och med alla som resa sig upp mot dig för att
göra dig ont, såsom det har gått med den unge mannen.
33. Då blev konungen häftigt upprörd och gick upp i salen över
porten och grät. Och under det att han gick, ropade han så: »Min
son Absalom, min son, min son Absalom! Ack, att jag hade fått dö
i ditt ställe! Absalom, min son, min son!»
>2 Sam. 19,4.
*10/19 Andra Samuelsboken, 19 Kapitlet
Andra Samuelsboken, 19 Kapitlet

Joabs strafftal till David. Israels
ånger. Juda mäns uppmaning till David
att vända tillbaka. Simeis benådning.
Mefibosets självförsvar. Barsillai. Kiv
mellan Israel och Juda.

1. Och det blev berättat för Joab att konungen grät och sörjde
Absalom.
2. Och segern blev på den dagen förbytt till sorg för allt folket,
eftersom folket på den dagen fick höra sägas att konungen var
bedrövad för sin sons skull.
3. Och folket smög sig på den dagen in i staden, såsom människor
pläga göra, vilka hava vanärat sig, därigenom att de hava flytt
under striden.
4. Men konungen hade skylt sitt ansikte; och konungen klagade med
hög röst: »Min son Absalom! Absalom, min son, min son!»
>2 Sam. 18,33.
5. Då gick Joab in i huset till konungen och sade: »Du kommer i dag
alla dina tjänares ansikten att rodna av skam, fastän de i dag
hava räddat både ditt eget liv och dina söners och döttrars liv
och dina hustrurs liv och dina bihustrurs liv.
6. Ty du älskar ju dem som hata dig, och hatar dem som älska dig.
I dag har du nämligen gjort kunnigt att dina hövitsmän och
tjänare äro intet for dig, ty i dag märker jag, att om Absalom
vore vid liv, men alla vi andra i dag hade omkommit, så skulle
detta hava varit dig mer till behag.
7. Men stå nu upp, och gå ut och tala vänligt med dina tjänare; ty
jag svär vid HERREN, att om du icke gör det, så skall icke en
enda man stanna kvar hos dig över denna natt, och detta skall
för dig bliva en större olycka än alla de olyckor som hava
övergått dig från din ungdom ända till nu.»
8. Då stod konungen upp och satte sig i porten. Och man gjorde
kunnigt för allt folket och sade: »Konungen sitter nu i porten.»
Då kom allt folket inför konungen. Men Israel hade flytt, var
och en till sin hydda.
>2 Sam. 18,17.

9. Och allt folket i alla Israels stammar begynte därefter förebrå
varandra och säga: »Konungen har räddat oss från vara fienders
hand och hjälpt oss ifrån filistéernas hand, och nu har han måst
fly ur landet för Absalom.
10. Men Absalom, som vi hade smort till konung över oss, har blivit
dödad i striden. Varför sägen I då icke ett ord om att föra
konungen tillbaka?»

11. Under tiden hade konung David sänt bud till prästerna Sadok och
Ebjatar och låtit säga: »Talen så till de äldste i Juda: 'Varför
skolen I vara de sista att hämta konungen tillbaka hem? Ty vad
hela Israel talar har redan kommit för konungen, där han bor.
12. I ären ju mina bröder, I ären ju mitt kött och ben. Varför
skolen I då vara de sista att hämta konungen tillbaka?'
13. Och till Amasa skolen I säga: 'Är du icke mitt kött och ben? Gud
straffe mig nu och framgent, om du icke för all din tid skall
bliva härhövitsman hos mig i Joabs ställe.'»
>2 Sam. 17,25. 1 Krön. 2,16 f.
14. Härigenom vann han alla Juda mäns hjärtan utan undantag, så att
de sände detta budskap till konungen: »Vänd tillbaka, du själv
med alla dina tjänare.»
15. Då vände konungen tillbaka och kom till Jordan; men Juda hade
kommit till Gilgal för att möta konungen och föra konungen över
Jordan.

16. Också Simei, Geras son, benjaminiten, som var från Bahurim,
skyndade sig och drog ned med Juda män for att möta konung
David.
17. Och med honom följde tusen man från Benjamin, ävensom Siba,
vilken hade varit tjänare i Sauls hus, jämte hans femton söner
och tjugu tjänare. Dessa hade nu hastat ned till Jordan före
konungen.
>2 Sam. 9,2, 10. 16,1 f.
18. Och färjan gick över för att överföra konungens familj, och för
att användas efter hans gottfinnande. Men Simei, Geras son,
föll ned inför konungen, när han skulle fara över Jordan,
19. och sade till konungen: »Må min herre icke tillräkna mig min
missgärning, och icke tänka på huru illa din tjänare gjorde på
den dag då min herre konungen drog ut från Jerusalem; må
konungen icke akta därpå.
>2 Sam. 16,5 f.
20. Ty din tjänare inser att jag då försyndade mig; därför har jag
nu i dag först av hela Josefs hus kommit hitned för att möta min
herre konungen.
21. Då tog Abisai, Serujas son, till orda och sade: »Skulle icke
Simei dödas för detta? Han har ju förbannat HERRENS smorde.»
>2 Sam. 16,9.
22. Men David svarade: »Vad haven I med mig att göra, I Serujas
söner, eftersom I i dag ären mig till hinders? Skulle väl i dag
någon dödas i Israel? Vet jag då icke att jag i dag har blivit
konung över Israel?»
>1 Sam. 11,13.
23. Därefter sade konungen till Simei: »Du skall icke dö.» Och
konungen gav honom sin ed därpå.
>1 Kon. 2,8 f., 36 f.

24. Mefiboset, Sauls son, hade ock kommit ned för att möta konungen.
Han hade varken ansat sina fötter eller sitt skägg, ej heller
hade han låtit två sina kläder allt ifrån den dag då konungen
drog bort, ända till den dag då han kom igen i frid.
25. När han nu kom till Jerusalem för att möta konungen, sade
konungen till honom: »Varför följde du icke med mig, Mefiboset?»
26. Han svarade: »Min herre konung, min tjänare bedrog mig. Ty din
tjänare sade: 'Jag vill sadla min åsna och sätta mig på den och
så begiva mig till konungen'; din tjänare är ju halt.
27. Men han har förtalat din tjänare hos min herre konungen. Min
herre konungen är ju dock såsom Guds ängel; så gör nu vad dig
täckes.
>2 Sam. 14,17, 20. 16,1 f.
28. Ty hela min faders hus förtjänade intet annat än döden av min
herre konungen, och likväl lät du din tjänare sitta bland dem
som få äta vid ditt bord. Vad har jag då rätt att ytterligare
begära, och varom kan jag väl ytterligare ropa till konungen?»
>2 Sam. 9,10 f.
29. Konungen sade till honom: »Varför ordar du ytterligare härom?
Jag säger att du och Siba skolen dela jordagodset.»
>2 Sam. 16,4.
30. Då sade Mefiboset till konungen: »Han må gärna taga alltsammans,
sedan nu min herre konungen har kommit hem igen i frid.»

31. Gileaditen Barsillai hade ock farit ned från Rogelim och drog
sedan med konungen till Jordan, för att få ledsaga honom över
Jordan.
>2 Sam. 17,27 f.
32. Barsillai var då mycket gammal: åttio år. Han hade sörjt för
konungens behov, medan denne uppehöll sig i Mahanaim, ty han var
en mycket rik man.
>1 Kon. 2,7.
33. Konungen sade nu till Barsillai: »Du skall draga med mig, så
skall jag sörja för dina behov hemma hos mig i Jerusalem.»
34. Men Barsillai svarade konungen: »Huru många år kan jag väl ännu
hava att leva, eftersom jag skulle följa med konungen upp till
Jerusalem?
35. Jag är nu åttio år gammal; kan jag då känna skillnad mellan
bättre och sämre, eller har väl din tjänare någon smak för vad
jag äter eller för vad jag dricker? Eller kan jag ännu njuta av
att höra sångare och sångerskor sjunga? Varför skulle din
tjänare då ytterligare bliva min herre konungen till besvär?
36. Allenast för en stund vill din tjänare fara med konungen över
Jordan. Varför skulle väl konungen giva mig en sådan
vedergällning?
37. Låt din tjänare vända tillbaka, så att jag får dö i min stad,
där jag har min faders och min moders grav. Men se här är din
tjänare Kimham, låt honom få draga med min herre konungen; och
gör för honom vad dig täckes.»
38. Då sade konungen: »Så må då Kimham draga med mig, och jag skall
göra för honom vad du vill. Och allt vad du begär av mig skall
jag göra dig.»
39. Därefter gick allt folket över Jordan, och konungen själv gick
också över. Och konungen kysste Barsillai och tog avsked av
honom. Sedan vände denne tillbaka hem igen.

40. Så drog nu konungen till Gilgal, och Kimham följde med honom, så
ock allt Juda folk. Och de, jämte hälften av Israels folk,
förde konungen ditöver.
41. Men då kommo alla de övriga israeliterna till konungen och sade
till honom: »Varför hava våra bröder, Juda män, fått hemligen
bemäktiga sig dig och föra konungen och hans familj, tillika med
alla Davids män, över Jordan?»
42. Alla Juda män svarade Israels män: »Konungen står ju oss
närmast; varför vredgens I då häröver? Hava vi levat på
konungen eller skaffat oss någon vinning genom honom?»
43. Då svarade Israels män Juda män och sade: »Tio gånger större del
än I hava vi i den som är konung, alltså ock i David. Varför
haven I då ringaktat oss? Och voro icke vi de som först talade
om att hämta vår konung tillbaka?» Men Juda män läto ännu
hårdare ord falla än Israels män.
>2 Sam. 5,1 f.
*10/20 Andra Samuelsboken, 20 Kapitlet
Andra Samuelsboken, 20 Kapitlet

Sebas uppror. Joabs mordiska falskhet
mot Amasa. Sebas död. Davids ämbetsmän.

1. Nu hände sig att där fanns en illasinnad man vid namn Seba,
Bikris son, en benjaminit. Denne stötte i basun och sade:

»Vi hava ingen del i David
och ingen arvslott i Isais son.
Israel drage hem, var och en till sin hydda.»
>1 Kon. 12,16.

2. Då övergåvo alla Israels män David och följde Seba, Bikris son;
men Juda män höllo sig till sin konung och följde honom från
Jordan ända till Jerusalem.
3. Så kom David hem igen till Jerusalem. Och konungen tog då de tio
bihustrur som han hade lämnat kvar för att vakta huset, och satte
in dem i ett särskilt hus till att där förvaras; och han gav dem
underhåll, men gick icke in till dem. Där förblevo de nu
instängda till sin dödsdag och levde redan under hans livstid
såsom änkor.
>2 Sam. 15,16. 16,21 f.

4. Och konungen sade till Amasa: »Båda upp åt mig Juda män inom tre
dagar, och inställ dig sedan själv här.»
>2 Sam. 19,13.
5. Amasa begav sig då åstad för att uppbåda Juda; men när han
dröjde utöver den tid som hade blivit honom förelagd,
6. sade David till Abisai: »Nu kommer Seba, Bikris son, att bliva
farligare för oss än Absalom. Tag du din herres tjänare och sätt
efter honom, så att han icke bemäktigar sig några befästa städer
och tillfogar oss för stor skada.»
7. Alltså drogo Joabs män tillika med keretéerna och peletéerna
och alla hjältarna ut efter honom; de drogo ut från Jerusalem
för att sätta efter Seba, Bikris son.
8. Men när de hade hunnit till den stora stenen vid Gibeon, kom
Amasa emot dem. Joab var då klädd i livrocken som plägade utgöra
hans dräkt, och ovanpå den hade han ett bälte, med ett svärd i
skidan, bundet över sina länder; men när han gick fram, föll det
ut.
9. Och Joab sade till Amasa: »Står det väl till med dig, min
broder?» Därvid fattade Joab Amasa i skägget med högra handen
såsom för att kyssa honom.
10. Och då Amasa icke tog sig till vara för det svärd som Joab hade
i sin andra hand, gav denne honom därmed en stöt i underlivet,
så att hans inälvor runno ut på jorden. Så dog han, utan att
den andre behövde giva honom någon ytterligare stöt. Därefter
fortsatte Joab och hans broder Abisai att förfölja Seba, Bikris
son.
>2 Sam. 3,27. 1 Kon. 2,5.
11. Men en av Joabs tjänare stod kvar därbredvid och ropade: »Var
och en som är Joabs vän och håller med David, han följe efter
Joab.»
12. Nu låg Amasa sölad i sitt blod mitt på vägen; och mannen såg
allt folket stannade. Då förde han Amasa undan från vägen in på
åkern och kastade ett kläde över honom, eftersom han såg huru
alla de som kommo därförbi stannade.
13. Så snart han var bortskaffad från vägen, drogo alla förbi och
följde Joab för att sätta efter Seba, Bikris son.

14. Denne drog emellertid genom alla Israels stammar till Abel och
Bet-Maaka och genom hela Habberim; och folk samlade sig och
följde honom ända ditin.
15. Men de kommo och belägrade honom där i Abel vid Bet-Hammaaka och
kastade upp mot staden en vall, som reste sig inemot yttermuren.
Och allt Joabs folk arbetade på att förstöra muren och
kullstöta den.
16. Då ropade en klok kvinna från staden: »Hören! Hören! Sägen till
Joab att han kommer hit, så att jag får tala med honom.»
17. När han då kom fram till kvinnan, frågade hon: »Är du Joab?» Han
svarade: »Ja.» Hon sade till honom: »Hör din tjänarinnas ord.»
Han svarade: »Jag hör.»
18. Då sade hon: »Fordom plägade man säga så: 'I Abel skall man
fråga till råds'; sedan kunde man utföra sina planer.
19. Vi äro de fridsammaste och trognaste i Israel, och du söker att
förgöra en stad som är en moder i Israel. Varför vill du
förstöra HERRENS arvedel?»
20. Joab svarade och sade: »Bort det, bort det, att jag skulle vilja
förstöra och fördärva!
21. Det är icke så, utan en man från Efraims bergsbygd vid namn
Seba, Bikris son, har rest sig upp mot konung David; utlämnen
allenast honom, så vill jag draga bort ifrån staden.» Kvinnan
svarade Joab: »Hans huvud skall strax bliva utkastat till dig
över muren.»
22. Sedan vände sig kvinnan med sitt kloka råd till allt folket, och
de höggo huvudet av Seba, Bikris son, och kastade ut det till
Joab. Då stötte denne i basunen, och krigsfolket skingrade sig
och drog bort ifrån staden, var och en till sin hydda. Och Joab
vände tillbaka till konungen i Jerusalem.

23. Joab hade nu befälet över hela krigshären i Israel, och Benaja,
Jojadas son, hade befälet över keretéerna och peletéerna.
>2 Sam. 8,16 f. 1 Kon. 4,2 f. 1 Krön. 18,15 f.
24. Adoram hade uppsikten över de allmänna arbetena, och Josafat,
Ahiluds son, var kansler.
25. Seja var sekreterare, och Sadok och Ebjatar voro präster.
26. Dessutom var ock jairiten Ira präst hos David.
*10/21 Andra Samuelsboken, 21 Kapitlet
Andra Samuelsboken, 21 Kapitlet

Treårig hungersnöd. Försoning för Sauls
blodsdåd mot gibeoniterna. Strider med
filistéerna.

1. Men under Davids tid uppstod en hungersnöd, som varade oavbrutet
i tre år; då sökte David HERRENS ansikte. HERREN svarade: »För
Sauls och hans blodbefläckade hus' skull sker detta, därför att
han dödade gibeoniterna.
>4 Mos. 27,21.
2. Då kallade konungen till sig gibeoniterna och talade med dem.
Men gibeoniterna voro icke israeliter, utan en kvarleva av
amoréerna och fastän Israels barn hade givit dem sin ed, hade
Saul, i sin nitälskan för Israels barn och för Juda, försökt att
nedgöra dem.
>Jos. 9,15, 19.
3. David sade nu till gibeoniterna: »Vad skall jag göra för eder,
och varmed skall jag bringa försoning, så att I välsignen
HERRENS arvedel?»
4. Gibeoniterna svarade honom: »Vi fordra icke silver och guld av
Saul och hans hus, ej heller hava vi rätt att döda någon man i
Israel.» Han frågade: »Vad begären I då att jag skall göra för
eder?»
5. De svarade konungen: »Den man som ville förgöra oss, och som
stämplade mot oss, för att vi skulle bliva utrotade och icke mer
hava bestånd någonstädes inom Israels land,
6. av hans söner må sju utlämnas till oss, så att vi få upphänga
dem för HERREN i Sauls, HERRENS utvaldes, Gibea.» Konungen sade:
»Jag skall utlämna dem.»
>4 Mos. 25,4.
7. Men konungen skonade Mefiboset, Sauls son Jonatans son, för den
ed vid HERREN, som de, David och Jonatan, Sauls son, hade svurit
varandra.
>1 Sam. 18,3 f. 20,15 f., 23, 42. 23,18.
8. Däremot tog konungen de två söner, Armoni och Mefiboset, som
Rispa, Ajas dotter, hade fött åt Saul, och de fem söner som
Mikal, Sauls dotter, hade fött åt meholatiten Adriel, Barsillais
son
>1 Sam. 18,19. 2 Sam. 3,7.
9. och överlämnade dem åt gibeoniterna, och dessa upphängde dem på
berget inför HERREN, så att de omkommo, alla sju på en gång. Och
det var under de första skördedagarna, när kornskörden begynte,
som de blevo dödade.
10. Då tog Rispa, Ajas dotter, sin sorgdräkt och hade den till sitt
läger ovanpå klippan från det att skörden begynte, ända till
dess att vattnet strömmade ned över dem från himmelen; och hon
tillstadde icke himmelens fåglar att slå ned på dem om dagen, ej
heller markens vilda djur att göra det om natten.

11. När det blev berättat för David vad Rispa, Ajas dotter, Sauls
bihustru, hade gjort
12. begav sig David åstad och hämtade Sauls och hans son Jonatans
ben från borgarna i Jabes i Gilead. Dessa hade nämligen i
hemlighet tagit deras kroppar bort ifrån den öppna platsen i
Bet-San, där filistéerna hade hängt upp dem, när filistéerna
slogo Saul på Gilboa.
>1 Sam. 31,11 f.
13. Och då han hade fört Sauls och hans son Jonatans ben upp
därifrån, samlade man ock ihop de upphängdas ben.
14. Sedan begrov man Sauls och hans son Jonatans ben i Benjamins
land, i Sela, i hans fader Kis' grav; man gjorde allt vad
konungen hade bjudit. Och därefter hörde Gud landets bön.
>Jos. 18,28.

15. Åter uppstod krig mellan filistéerna och Israel. Och David drog
ned med sina tjänare, och de stridde mot filistéerna. Men David
blev trött;
16. och Jisbo-Benob, en av rafaéernas avkomlingar, vilkens lans
vägde tre hundra siklar koppar, och som var iklädd en ny
rustning, tänkte då döda David.
17. Men Abisai, Serujas son, kom honom till hjälp och slog filistéen
till döds. Då besvuro Davids män honom att han icke mer skulle
draga ut med dem i striden, så att han icke utsläckte Israels
lampa.
>2 Sam. 18,3. 1 Kon. 11,36. 15,4. 2 Kon. 8,19 Ps. 132,17. Ords. 13,9.
18. Därefter stod åter en strid med filistéerna vid Gob; husatiten
Sibbekai slog då ned Saf, en av rafaéernas avkomlingar.
>1 Krön. 20,4.

19. Åter stod en strid med filistéerna vid Gob; Elhanan,
Jaare-Oregims son, betlehemiten, slog då ned gatiten Goljat, som
hade ett spjut vars skaft liknade en vävbom.
>1 Sam. 17,7. 1 Krön. 20,5.
20. Åter stod en strid vid Gat. Där var en reslig man som hade sex
fingrar på var hand och sex tår på var fot, eller tillsammans
tjugufyra; han var ock en avkomling av rafaéerna.
21. Denne smädade Israel; då blev han nedgjord av Jonatan, son till
Simeai, Davids broder.
>1 Sam. 16,9. 2 Sam. 13,3. 1 Krön. 2,13.

22. Dessa fyra voro avkomlingar av rafaéerna i Gat; och de föllo för
Davids och hans tjänares hand.
*10/22 Andra Samuelsboken, 22 Kapitlet
Andra Samuelsboken, 22 Kapitlet

David prisar Herrens frälsande
segerkraft.

1. Och David talade till HERREN denna sångs ord, när HERREN hade
räddat honom från alla hans fienders hand och från Sauls hand.
>Ps. 18,1 f.
2. Han sade:

HERRE, du mitt bergfäste, min borg och min räddare,
>5 Mos. 32,4
3. Gud, du min klippa, till vilken jag tager min tillflykt,
min sköld och min frälsnings horn,
mitt värn och min tillflykt,
min frälsare, du som frälsar mig från våldet!
>Ps. 3,4. 144,2. Luk. 1,69. Hebr. 2,13.
4. HERREN, den högtlovade, åkallar jag,
och från mina fiender bliver jag frälst.
>Ps. 146,2.

5. Ty dödens bränningar omvärvde mig,
fördärvets strömmar förskräckte mig,
>Ps. 55,5.
6. dödsrikets band omslöto mig,
dödens snaror föllo över mig.
>Ps. 116,3.
7. Men jag åkallade HERREN i min nöd,
ja, jag gick med min åkallan till min Gud.
Och han hörde från sin himmelska boning min röst,
och mitt rop kom till hans öron.
>Ps. 3,5. Jon. 2,3 f.

8. Då skalv jorden och bävade,
himmelens grundvalar darrade;
de skakades, ty hans vrede var upptänd.
>Ps. 68,9.
9. Rök steg upp från hans näsa
och förtärande eld från hans mun,
eldsglöd ljungade från honom.
>2 Mos. 19,18. 24.17. 5 Mos. 4,24. 32,22.
10. Och han sänkte himmelen och for ned
och töcken var under hans fötter.

11. Han for på keruben och flög,
han sågs komma på vindens vingar
>PS. 99,1. 104,3. Hes. 9,3.
12. Och han gjorde mörker till en hydda som omslöt honom:
vattenhopar, tjocka moln.
>Ps. 97,2. Jes. 45,15. 50,3
13. Ur glansen framför honom ljungade eldsglöd.

14. HERREN dundrade från himmelen
den Högste lät höra sin röst.
>Ps. 29,3.
15. Han sköt pilar och förskingrade dem,
ljungeld och förvirrade dem.
>1 Sam. 7,10. Ps. 148,8.
16. Havets bäddar kommo i dagen,
jordens grundvalar blottades,
för HERRENS näpst,
för hans vredes stormvind.

17. Han räckte ut sin hand från höjden och fattade mig,
han drog mig upp ur de stora vattnen.
>Ps. 32,6. 69,2 f. 144,7.
18. Han räddade mig från min starke fiende,
från mina ovänner, ty de voro mig övermäktiga.
>1 Sam. 23,1 f.
19. De överföllo mig på min olyckas dag,
men HERREN blev mitt stöd.
20. Han förde mig ut på rymlig plats
han räddade mig, ty han hade behag till mig.

21. HERREN lönar mig efter min rättfärdighet;
efter mina händers renhet vedergäller han mig.
>Job 22,30. Ps. 17,1.
22. Ty jag höll mig på HERRENS vägar
och avföll icke från min Gud i ogudaktighet;
23. nej, alla hans rätter hade jag för ögonen,
och från hans stadgar vek jag icke av.
24. Så var jag ostrafflig för honom
och tog mig till vara för missgärning.
>1 Kon. 14,8. 15,5.

25. Därför vedergällde mig HERREN efter min rättfärdighet,
efter min renhet inför hans ögon.
>1 Sam. 26,23 f.
26. Mot den fromme bevisar du dig from,
mot en ostrafflig hjälte bevisar du dig ostrafflig.
27. Mot den rene bevisar du dig ren,
men mot den vrånge bevisar du dig avog.
>3 Mos. 26,23 f. Ords. 3,34. Hes. 7,27.
28. och du frälsar ett betryckt folk,
men dina ögon äro emot de stolta, till att ödmjuka dem.
>Dan. 4,34. Luk. 1,51 f.

29. Ja, du, HERRE, är min lampa;
ty HERREN gör mitt mörker ljust.
>Ps. 112,4.
30. Ja, med dig kan jag nedslå härskaror,
med min Gud stormar jag murar.
>Ps. 60,14. Fil. 4,13.
31. Guds väg är ostrafflig,
HERRENS tal är luttrat.
En sköld är han för alla
som taga sin tillflykt till honom.
>Ps. 12,7. Ords. 30,5.

32. Ty vem är Gud förutom HERREN,
och vem är en klippa förutom vår Gud?
>5 Mos. 4,35. 32,39. 1 Sam. 2,2. Jes. 43,11. 44,6, 8.
33. Gud, du som var mitt starka värn
och ledde den ostrafflige på hans väg,
34. du som gjorde hans fötter såsom hindens
och ställde mig på mina höjder,
>Hab. 3,19.
35. du som lärde mina händer att strida
och mina armar att spänna kopparbågen!
>Ps. 144,1.

36. Du gav mig din frälsnings sköld
och din bönhörelse gjorde mig stor,
37. du skaffade rum för mina steg, där jag gick,
och mina fötter vacklade icke.
>Ps. 17,5. 31,9.
38. Jag förföljde mina fiender och förgjorde dem;
jag vände icke tillbaka, förrän jag hade gjort ände på dem.
39. Ja, jag gjorde ände på dem och slog dem,
så att de icke mer reste sig;
de föllo under mina fötter.

40. Du omgjordade mig med kraft till striden,
du böjde mina motståndare under mig.
41. Mina fiender drev du på flykten för mig,
dem som hatade mig förgjorde jag.
42. De sågo sig omkring, men det fanns ingen som frälste;
efter HERREN, men han svarade dem icke.
>Joh. 9,31.
43. Och jag stötte dem sönder till stoft på jorden,
jag krossade och förtrampade dem
såsom orenlighet på gatan.

44. Du räddade mig ur mitt folks strider,
du bevarade mig till ett huvud över hedningar;
folkslag som jag ej kände blevo mina tjänare.
45. Främlingar visade mig underdånighet;
vid blotta ryktet hörsammade de mig.
>5 Mos 33,29.
46. Ja, främlingarnas mod vissnade bort;
de omgjordade sig och övergåvo sina borgar.

47. HERREN lever! Lovad vare min klippa,
upphöjd vare Gud, min frälsnings klippa!
48. Gud, som har givit mig hämnd
och lagt folken under mig;
49. du som har fört mig ut från mina fiender
och upphöjt mig över mina motståndare,
räddat mig från våldets man!
50. Fördenskull vill jag tacka dig,
HERRE, bland hedningarna,
och lovsjunga ditt namn.
>Rom. 15,9.
51. Ty du giver din konung stor seger
och gör nåd mot din smorde,
mot David och hans säd till evig tid.
>2 Sam. 7,8 f.
*10/23 Andra Samuelsboken, 23 Kapitlet
Andra Samuelsboken, 23 Kapitlet

Davids sista ord. Förteckning på hans
hjältar.

1. Dessa voro Davids sista ord:

Så säger David, Isais son,
så säger den man som blev högt upphöjd,
Jakobs Guds smorde,
Israels ljuvlige sångare:
2. HERRENS Ande har talat genom mig,
och hans ord är på min tunga;
>Matt. 22,43. Apg. 1,16.
3. Israels Gud har så sagt,
Israels klippa har så talat till mig:
»Den som råder över människorna rätt,
den som råder i Guds fruktan,
4. han är lik morgonens ljus,
när solen går upp,
en morgon utan moln,
då jorden grönskar
genom solsken efter regn.
>Job 22,28. Ps. 97,11.

5. Ja, är det icke så
med mitt hus inför Gud?
Han har ju upprättat med mig
ett evigt förbund,
i allo stadgat och betryggat.
Ja, visst skall han låta
all frälsning och glädje
växa upp åt mig.
>2 Sam. 7,12 f.

6. Men de onda äro allasammans
lika bortkastade törnen,
som man ej vill taga i med handen.
7. Och måste man röra vid dem,
så rustar man sig
med järn och med spjutskaft,
och bränner sedan upp dem
i eld på stället.

8. Dessa äro namnen på Davids hjältar: Joseb-Bassebet, en
takemonit, den förnämste bland kämparna, han som svängde sitt
spjut över åtta hundra som hade blivit slagna på en gång.
>1 Krön. 11,10 f.
9. Och näst honom kom Eleasar, son till Dodi, son till en
ahoait. Han var en av de tre hjältar som voro med David, när de
blevo smädade av filistéerna, som där hade församlat sig till
strid; Israels män drogo sig då tillbaka.
>1 Krön. 27,4.
10. Men han höll stånd och högg in på filistéerna, till dess att
hans hand blev så trött att den var såsom faststelnad vid
svärdet; och HERREN beredde så en stor seger på den dagen. Sedan
hade folket allenast att vända om och följa med honom för att
plundra.
11. Och efter honom kom Samma, son till Age, en hararit. En gång
hade filistéerna församlat sig, så att de utgjorde en hel
skara. Och där var ett åkerstycke, fullt med linsärter. Och
folket flydde för filistéerna.
12. Då ställde han sig mitt på åkerstycket och försvarade det och
slog filistéerna; och HERREN beredde så en stor seger.

13. En gång drogo tre av de trettio förnämsta männen ned och kommo
vid skördetiden till David vid Adullams grotta, medan en skara
filistéer var lägrad i Refaimsdalen.
>1 Sam. 22,1. 2 Sam. 5,18.
14. Men David var då på borgen, under det att en filisteisk utpost
fanns i Bet-Lehem.
15. Och David greps av lystnad och sade: »Ack att någon ville giva
mig vatten att dricka från brunnen vid Bet-Lehems stadsport!»
16. Då bröto de tre hjältarna sig igenom filistéernas läger och
hämtade vatten ur brunnen vid Bet-Lehems stadsport och togo det
och buro det till David. Men han ville icke dricka det, utan göt
ut det såsom ett drickoffer åt HERREN.
17. Han sade nämligen: »Bort det, HERRE, att jag skulle göra detta!
Skulle jag dricka de mäns blod, som gingo åstad med fara för
sina liv?» Och han ville icke dricka det. Sådana ting hade de
tre hjältarna gjort.

18. Abisai, broder till Joab, Serujas son, var den förnämste av tre
andra; han svängde en gång sitt spjut över tre hundra som hade
blivit slagna. Och han hade ett stort namn bland de tre.
19. Han var visserligen mer ansedd än någon annan i detta tretal,
och han var de andras hövitsman, men upp till de tre första kom
han dock icke.
20. Och Benaja, son till Jojada, som var son till en tapper,
segerrik man från Kabseel; han slog ned de två Arielerna i Moab,
och det var han som en snövädersdag steg ned och slog ihjäl
lejonet i brunnen.
21. Han slog ock ned den egyptiske mannen som var så ansenlig att
skåda. Fastän egyptiern hade ett spjut i handen, gick han ned
mot honom, väpnad allenast med sin stav. Och han ryckte spjutet
ur egyptierns hand och dräpte honom med hans eget spjut.
22. Sådana ting hade Benaja, Jojadas son, gjort. Och han hade ett
stort namn bland de tre hjältarna.
23. Han var mer ansedd än någon av de trettio, men upp till de tre
första kom han icke. Och David insatte honom i sin livvakt.

24. Till de trettio hörde: Asael, Joabs broder; Elhanan, Dodos son,
från Bet-Lehem;
>1 Krön. 27,7.
25. haroditen Samma; haroditen Elika;
26. peletiten Heles; tekoaiten Ira, Ickes' son;
>1 Krön. 27,9 f.
27. anatotiten Abieser; husatiten Mebunnai;
28. ahoaiten Salmon; netofatiten Maherai;
>1 Krön. 27,13
29. netofatiten Heleb, Baanas son; Ittai, Ribais son, från Gibea i
Benjamins barns stam;
30. Benaja, en pirgatonit; Hiddai från Gaas' dalar;
>1 Krön. 27,14.
31. arabatiten Abi-Albon; barhumiten Asmavet;
32. saalboniten Eljaba; Bene-Jasen; Jonatan;
33. harariten Samma; arariten Ahiam, Sarars son;
34. Elifelet, son till Ahasbai, maakatitens son; giloniten Eliam,
Ahitofels son;
>2 Sam. 15,12.
35. Hesro från Karmel; arabiten Paarai;
36. Jigeal, Natans son, från Soba; gaditen Bani;
37. ammoniten Selek; beerotiten Naharai, vapendragare åt Joab,
Serujas son;
38. jeteriten Ira; jeteriten Gareb;
39. hetiten Uria.

Tillsammans utgjorde de trettiosju.
>2 Sam. 11,3, 6 f.
*10/24 Andra Samuelsboken, 24 Kapitlet
Andra Samuelsboken, 24 Kapitlet

Folkräkning. Pest. Altaret på Araunas
tröskplats.

1. Men HERRENS vrede upptändes åter mot Israel, så att han
uppeggade David mot dem och sade: »Gå åstad och räkna Israel och
Juda.»
>1 Krön. 21,1 f.
2. Då sade konungen till Joab, hövitsmannen för hans här: »Far
igenom alla Israels stammar, från Dan ända till Beer-Seba, och
anställen en folkräkning, så att jag får veta huru stor
folkmängden är.»
>2 Mos. 30,12 f. Dom. 20,1.
3. Joab svarade konungen: »Må HERREN, din Gud, föröka detta folk
hundrafalt, huru talrikt det än är, och må min herre konungen få
se detta med egna ögon. Men varför har min herre konungen fått
lust till sådant?»
4. Likväl blev konungens befallning gällande, trots Joab och härens
andra hövitsmän; alltså drog Joab jämte härens andra hövitsmän
ut i konungens tjänst för att anställa folkräkning i Israel.

5. Och de gingo över Jordan och lägrade sig vid Aroer, på högra
sidan om staden i Gads dal, och åt Jaeser till.
>5 Mos. 2,36. Jos. 13,16.
6. Därifrån kommo de till Gilead och Tatim-Hodsis land; sedan kommo
de till Dan-Jaan och så runt omkring till Sidon.
7. Därefter kommo de till Tyrus' befästningar och till hivéernas
och kananéernas alla städer; slutligen drogo de till Beer-Seba i
Juda sydland.
8. Och sedan de så hade farit igenom hela landet, kommo de efter
nio månader och tjugu dagar hem till Jerusalem.
9. Och Joab uppgav för konungen vilken slutsumma folkräkningen
utvisade: i Israel funnos åtta hundra tusen stridbara,
svärdbeväpnade män, och Juda män voro fem hundra tusen.
>1 Krön. 27,24.

10. Men Davids samvete slog honom, sedan han hade låtit räkna
folket, och David sade till HERREN: »Jag har syndat storligen i
vad jag har gjort; men tillgiv nu, HERRE, din tjänares
missgärning, ty jag har handlat mycket dåraktigt.»
>2 Sam. 12,13.
11. Då nu David stod upp om morgonen, hade HERRENS ord kommit till
profeten Gad, Davids siare; han hade sagt:
>1 Sam. 9,9. 22,5.
12. »Gå och tala till David: Så säger HERREN: Tre ting förelägger
jag dig; välj bland dem ut åt dig ett som du vill att jag skall
göra dig.»
13. Då gick Gad in till David och förkunnade detta för honom. Han
sade till honom: »Vill du att hungersnöd under sju år skall
komma i ditt land? Eller att du i tre månader skall nödgas fly
för dina ovänner, medan de förfölja dig? Eller att pest i tre
dagar skall hemsöka ditt land? Betänk nu och eftersinna vilket
svar jag skall giva honom som har sänt mig.»
>Jer. 29,17. Hes 6,11 f.
14. David svarade Gad: »Jag är i stor vånda. Men låt oss då falla i
HERRENS hand, ty hans barmhärtighet är stor; i människohand vill
jag icke falla.»
>Syr. 2,18.

15. Så lät då HERREN pest komma i Israel, från morgonen intill den
bestämda tiden; därunder dogo av folket, ifrån Dan ända till
Beer-Seba, sjuttio tusen män.
16. Men när ängeln räckte ut sin hand över Jerusalem för att
fördärva det, ångrade HERREN det onda, och han sade till ängeln,
folkets fördärvare: »Det är nog; drag nu din hand tillbaka.» Och
HERRENS ängel var då vid jebuséen Araunas tröskplats.
>2 Mos. 12,23.
17. Men när David fick se ängeln som slog folket, sade han till
HERREN så: »Det är ju jag som har syndat, det är jag som har
gjort illa; men dessa, min hjord, vad hava de gjort? Må din
hand vända sig mot mig och min faders hus.»
>4 Mos 16,22.
18. Och Gad kom till David samma dag och sade till honom: »Gå åstad
och res ett altare åt HERREN på jebuséen Araunas tröskplats.»
19. Och David gick åstad efter Gads ord, såsom HERREN hade bjudit.
20. När Arauna nu blickade ut och fick se att konungen och hans
tjänare kommo till honom, gick han ut och föll ned till jorden
på sitt ansikte för konungen.
21. Och Arauna sade: »Varför kommer min herre konungen till sin
tjänare?» David svarade: »För att köpa tröskplatsen av dig och
där bygga ett altare åt HERREN; och må så hemsökelsen upphöra
bland folket.»
22. Då sade Arauna till David: »Min herre konungen tage till sitt
offer vad honom täckes. Se här äro fäkreaturen till brännoffer,
och här äro tröskvagnarna, jämte fäkreaturens ok, till ved.
23. Alltsammans, o konung, giver Arauna åt konungen.» Och Arauna
sade ytterligare till konungen: »Må HERREN, din Gud, vara dig
nådig.»
24. Men konungen svarade Arauna: »Nej, jag vill köpa det av dig för
ett bestämt pris; ty jag vill icke offra åt HERREN, min Gud,
brännoffer som jag har fått för intet.» Och David köpte
tröskplatsen och fäkreaturen för femtio siklar silver.
25. Och David byggde där ett altare åt HERREN och offrade brännoffer
och tackoffer. Och HERREN lyssnade till landets bön, och
hemsökelsen upphörde bland Israel.
>1 Krön. 22,1. 2 Krön. 3,1.
@c -*-1917-*-
*11/ Första Konungaboken
*11/01 Första Konungaboken, 1 Kapitlet
Första Konungaboken, 1 Kapitlet

Abisag från Sunem hos konung David.
Adonias försök att upphäva sig till
konung. Salomo Davids efterträdare på
tronen.

1. Konung David var nu gammal och kommen till hög ålder; och ehuru
man höljde täcken över honom, kunde han dock icke hålla sig
varm.
2. Då sade hans tjänare till honom: »Må man för min herre konungens
räkning söka upp en ung kvinna, en jungfru, som kan bliva
konungens tjänarinna och sköta honom. Om hon får ligga i din
famn, så bliver min herre konungen varm»
3. Så sökte de då över hela Israels land efter en skön flicka; och
de funno Abisag från Sunem och förde henne till konungen.
4. Hon var en mycket skön flicka, och hon skötte nu konungen och
betjänade honom, men konungen hade intet umgänge med henne.
5. Men Adonia, Haggits son, hov sig upp och sade: »Det är jag som
skall bliva konung.» Och han skaffade sig vagnar och ryttare,
därtill ock femtio man som löpte framför honom.
>2 Sam. 3,4. 15,1. 1 Krön. 3,2.
6. Hans fader hade aldrig velat bedröva honom med att säga: »Varför
gör du så?» Han var ock mycket fager; och hans moder hade fött
honom näst efter Absalom.
>2 Sam. 14,25.
7. Och han begynte underhandla med Joab, Serujas son, och med
prästens Ebjatar, och dessa slöto sig till Adonia och
understödde honom.
>1 Kon. 2,22, 28.
8. Men prästen Sadok och Benaja, Jojadas son, samt profeten Natan,
Simei, Rei och Davids hjältar höllo icke med Adonia.
>2 Sam. 23,8, f.

9. Och Adonia slaktade får och fäkreatur och gödkalvar vid
Soheletstenen, som ligger vid Rogelskällan; och han inbjöd dit
alla sina bröder, konungens söner, och alla de Juda män som voro
i konungens tjänst.
>Jos. 15,7. 18,l6.
10. Men profeten Natan, Benaja, hjältarna och sin broder Salomo
inbjöd han icke.

11. Då sade Natan så till Bat-Seba, Salomos moder: »Du har väl hört
att Adonia, Haggits son, har blivit konung, utan att vår herre
David vet därom?
12. Men jag vill nu giva dig ett råd, för att du må kunna rädda ditt
liv och din son Salomos liv.
13. Gå in till konung David och säg till honom: 'Har du icke, min
herre konung, själv med ed lovat din tjänarinna och sagt: Din
son Salomo skall bliva konung efter mig; han skall sitta på min
tron? Varför har då Adonia blivit konung?'
14. Och medan du ännu är där och talar med konungen, skall jag efter
dig komma in och bekräfta dina ord.»

15. Så gick då Bat-Seba in till konungen, i kammaren. Konungen var
nu mycket gammal; och Abisag från Sunem betjänade konungen.
16. Och Bat-Seba bugade sig och föll ned för konungen. Då frågade
konungen: »Vad önskar du?»
17. Hon sade till honom: »Min herre, du har ju själv lovat din
tjänarinna med en ed vid HERREN, din Gud: 'Din son Salomo skall
bliva konung efter mig; han skall sitta på min tron.'
18. Men se, nu har Adonia blivit konung, fastän du, min herre
konung, ännu icke har fått veta det.
19. Och han har slaktat tjurar och gödkalvar och får i myckenhet,
och han har inbjudit alla konungens söner och prästen Ebjatar
och härhövitsmannen Joab; men din tjänare Salomo har han icke
inbjudit.
20. På dig, min herre konung, äro nu hela Israels ögon riktade, i
förväntan att du skall kungöra för dem vem som skall sitta på
min herre konungens tron efter honom.
21. Eljest torde hända, att när min herre konungen har gått till
vila hos sina fäder, då bliva jag och min son Salomo hållna
såsom brottslingar.»

22. Medan hon ännu höll på att tala med konungen, kom profeten
Natan.
23. Och man anmälde det för konungen och sade: »Profeten Natan är
här.» När han så kom inför konungen, föll han ned till jorden på
sitt ansikte för konungen.
24. Och Natan sade: »Min herre konung, är det väl du som har sagt
att Adonia skall bliva konung efter dig, och att han skall sitta
på din tron?
25. Ty han har i dag gått ned och slaktat tjurar och gödkalvar och
får i myckenhet, och har inbjudit alla konungens söner och
härhövitsmännen och prästen Ebjatar, och de hålla nu på med att
äta och dricka hos honom; och de ropa: 'Leve konung Adonia!'
26. Men mig, din tjänare, och prästen Sadok och Benaja, Jojadas son,
och din tjänare Salomo har han icke inbjudit.
27. Kan väl detta hava utgått från min herre konungen, utan att du
har låtit dina tjänare vet vem som skall sitta på min herre
konungens tron efter honom?»

28. Då svarade konung David och sade: »Kallen hit till mig
Bat-Seba.» När hon nu kom inför konungen och stod inför
konungen,
29. betygade konungen med ed och sade: »Så sant HERREN lever, han
som har förlossat mig från all nöd:
>2 Sam. 4,9.
30. såsom jag lovade dig med ed vid HERREN, Israels Gud, då jag
sade: 'Din son Salomo skall bliva konung efter mig; han skall
sitta på min tron i mitt ställe', så vill jag denna dag göra.»
31. Då bugade sig Bat-Seba, med ansiktet mot jorden, och föll ned
för konungen och sade: »Må min herre, konung David, leva
evinnerligen!»
32. Och konung David sade: »Kallen till mig prästen Sadok och
profeten Natan och Benaja, Jojadas son. När dessa kommo inför
konungen,
33. sade konungen till dem: »Tagen eder herres tjänare med eder och
sätten min son Salomo på min egen mulåsna och fören honom med
till Gihon.
>2 Krön 32,30. 33,14.
34. Där må prästen Sadok och profeten Natan smörja honom till konung
över Israel; sedan skolen I stöta i basun och ropa: 'Leve konung
Salomo!'
35. Därefter skolen I följa honom hitupp, och när han kommer hit,
skall han sätta sig på min tron, och så skall han vara konung i
mitt ställe. Ty det är honom jag har förordnat att vara furste
över Israel och Juda.»
36. Då svarade Benaja, Jojadas son, konungen och sade: »Amen. Så
bjude ock HERREN, min herre konungens Gud.
37. Såsom HERREN har varit med min herre konungen, så vare han ock
med Salomo. Ja, må han göra hans tron ännu mäktigare än min
herres, konung Davids, tron.»
38. Så gingo nu prästen Sadok och profeten Natan och Benaja, Jojadas
son, ditned, jämte keretéerna och peletéerna, och satte Salomo
på konung Davids mulåsna och förde honom till Gihon.
>2 Sam. 8,18. 1 Krön. 18,l7.
39. Och prästen Sadok tog oljehornet ur tältet och smorde
Salomo. Därefter stötte de i basun, och allt folket ropade:
»Leve konung Salomo!»
>1 Sam. 10,24. 2 Kon. 11,l2. 1 Krön. 29,22.
40. Sedan följde allt folket honom upp, under det att de blåste på
flöjter och visade sin glädje med ett så stort jubel, att jorden
kunde rämna av deras rop.
41. Men Adonia och alla de inbjudna som han hade hos sig hörde
detta, just då de hade slutat att äta. När Joab nu hörde
basunljudet, sade han: »Varför höres detta larm från staden?»
42. Medan han ännu talade, kom Jonatan, prästen Ebjatars son; och
Adonia sade: »Kom hit, ty du är en rättskaffens man och har nog
ett gott glädjebudskap att förkunna.»
43. Jonatan svarade och sade till Adonia: »Nej, vår herre, konung
David, har gjort Salomo till konung.
44. Och konungen har med honom sänt åstad prästen Sadok och profeten
Natan och Benaja, Jojadas son, jämte keretéerna och peletéerna,
och de hava satt honom på konungens mulåsna.
45. Därefter hava prästen Sadok och profeten Natan i Gihon smort
honom till konung, och sedan hava de dragit upp därifrån under
jubel, och hela staden har kommit i rörelse. Härav kommer det
buller som I haven hört.
46. Salomo sitter nu ock på konungatronen.
47. Vidare hava konungens tjänare kommit och lyckönskat vår herre
konung David, och sagt: 'Din Gud låte Salomos namn bliva ännu
större än ditt namn, och hans tron ännu mäktigare än din tron.'
Och konungen har tillbett, nedböjd på sin säng;
48. ja, konungen har sagt så: 'Lovas vare HERREN, Israels Gud, som i
dag har satt en efterträdare på min tron, så att jag med egna
ögon har fått se det!»
49. Då blevo alla de inbjudna som voro hos Adonia förskräckta och
stodo upp och gingo bort, var och en sin väg.
50. Men Adonia fruktade så för Salomo, att han stod upp och gick
bort och fattade i hornen på altaret.
>2 Mos. 27,2.
51. Och det blev berättat för Salomo: »Se, Adonia fruktar för konung
Salomo; därför har han fattat i hornen på altaret och sagt:
'Konung Salomo måste lova mig i dag med ed att han icke skall
döda sin tjänare med svärd.'»
52. Då sade Salomo: »Om han vill vara en rättskaffens man, så skall
icke ett hår av hans huvud falla till jorden; men om något ont
bliver funnet hos honom, så skall han dö.»
>1 Sam. 14,45.
53. Därefter sände konung Salomo åstad och lät hämta honom från
altaret; och han kom och föll ned för konung Salomo. Då sade
Salomo till honom: »Gå hem till ditt.»
*11/02 Första Konungaboken, 2 Kapitlet
Första Konungaboken, 2 Kapitlet

Davids sista ord till Salomo. Hans död
och begravning. Adonias, Ebjatars, Joabs
och Simeis straff.

1. Då nu tiden tillstundade att David skulle dö, bjöd han sin son
Salomo och sade:
2. »Jag går nu all världens väg; så var då frimodig och visa dig
såsom en man.
>Jos. 23,14.
3. Och håll vad HERREN, din Gud, bjuder dig hålla, så att du vandrar
på hans vägar och håller hans stadgar, hans bud och rätter och
vittnesbörd, såsom det är skrivet i Moses lag, på det att du må
hava framgång i allt vad du gör, och överallt dit du vänder dig;
>5 Mos. 17,l8 f. 29,9. Jos. 1,7 f. 23,6.
4. så att HERREN får uppfylla det ord som han talade om mig, då han
sade: 'Om dina barn hava akt på sin väg, så att de vandra inför
mig i trohet och av allt sitt hjärta och av all sin själ, då' --
sade han -- 'skall på Israels tron aldrig saknas en avkomling av
dig.'
>2 Sam. 7,12 f. Ps. 132,11 f.
5. Vidare: du vet väl vad Joab, Serujas son, har gjort mot mig,
huru han gjorde mot de två härhövitsmännen i Israel, Abner, Ners
son, och Amasa, Jeters son, huru han dräpte dem, så att han i
fredstid utgöt blod, likasom hade det varit krig, och, likasom
hade det varit krig, lät blod komma på bältet som han hade
omkring sina länder, och på skorna som han hade på sina fötter.
>2 Sam 3,27. 20,9 f.
6. Så gör nu efter din vishet, och låt icke hans grå hår få med
frid fara ned i dödsriket.
7. Men mot gileaditen Barsillais söner skall du bevisa godhet, så
att de få vara med bland dem som äta vid ditt bord; ty på sådant
sätt bemötte de mig, när jag flydde för din broder Absalom.
>2 Sam. 17,27 f. 19,31 f.
8. Vidare har du hos dig Simei, Geras son, benjaminiten från
Bahurim, som for ut mot mig i gruvliga förbannelser på den dag
då jag gick till Mahanaim, men som sedan kom ned till Jordan mig
till mötes, varvid jag med en ed vid HERREN lovade honom och
sade: 'Jag skall icke döda dig med svärd.'
>2 Sam. 16,5 f. 19,16 f.
9. Men nu må du icke låta honom bliva ostraffad, ty du är en vis
man och vet väl vad du bör göra med honom, så att du låter hans
grå hår med blod fara ned i dödsriket.»
10. och David gick till vila hos sina fäder och blev begraven i
Davids stad.
>2 Sam. 5,7. Apg. 2,29. 13,36.
11. Den tid David regerade över Israel var fyrtio år; i Hebron
regerade han i sju år, och i Jerusalem regerade han i trettiotre
år.
>2 Sam. 5,4 f. 1 Krön. 3,4. 29,26 f.
12. Och Salomo satte sig på sin fader Davids tron, och han
konungamakt blev starkt befäst.

13. Men Adonia, Haggits son, kom till Bat-Seba, Salomos moder. Hon
frågade då: »Har du gott att meddela?» Han svarade: »Ja.»
14. Därefter sade han: »Jag har något att tala med dig om.» Hon
svarade: »Tala.»
15. Då sade han: »Du vet själv att konungadömet tillhörde mig, och
att hela Israel fäste sina blickar på mig, i förväntan att jag
skulle bliva konung. Men så gick konungadömet ifrån mig och blev
min broders; genom HERRENS skickelse blev det hans.
>1 Kon. 1,5 f. 1 Krön. 22,9 f. 28,5.
16. Nu har jag en enda bön till dig. Visa icke bort mig.» Hon
svarade honom: »Tala.»
17. Då sade han: »Säg till konung Salomo -- dig visar han ju icke
bort -- att han giver mig Abisag från Sunem till hustru.»
>1 Kon. 1,3 f.
18. Bat-Seba svarade: »Gott! Jag skall själv tala med konungen om
dig.»

19. Så gick då Bat-Seba in till konung Salomo för att tala med honom
om Adonia. Då stod konungen upp och gick emot henne och bugade
sig för henne och satte sig därefter på sin stol; man ställde
ock fram en stol åt konungens moder, och hon satte sig på hans
högra sida.
20. Därefter sade hon: »Jag har en enda liten bön till dig. Visa
icke bort mig.» Konungen svarade henne: »Framställ din bön, min
moder; jag vill ingalunda visa bort dig.»
21. Då sade hon: »Låt giva Abisag från Sunem åt din broder Adonia
till hustru.»
22. Men konung Salomo svarade och sade till sin moder: »Varför begär
du endast Abisag från Sunem åt Adonia? Du kunde lika gärna
begära konungadömet åt honom -- han är ju min äldste broder --
ja, åt honom och åt prästen Ebjatar och åt Joab, Serujas son.»
>1 Kon. 1,7, 19.
23. Och konung Salomo betygade med ed vid HERREN och sade: »Gud
straffe mig nu och framgent, om icke Adonia med sitt liv skall
få umgälla att han har talat detta.
24. Och nu, så sant HERREN lever, han som har utsett mig och uppsatt
mig på min fader Davids tron, och som, enligt sitt löfte, har
uppbyggt åt mig ett hus: i dag skall Adonia dödas.»
25. Därefter sände konung Salomo åstad och lät utföra detta genom
Benaja, Jojadas son; denne stötte ned honom, så att han dog.
26. Och till prästen Ebjatar sade konungen: »Gå bort till ditt
jordagods i Anatot, ty du har förtjänat döden; men i dag vill
jag icke döda dig, eftersom du har burit Herrens, HERRENS ark
framför min fader David, och eftersom du med min fader har lidit
allt vad han har fått lida.
>1 Sam. 22,20 f. 2 Sam. 15,24.
27. Så drev Salomo bort Ebjatar och lät honom icke längre vara
HERRENS präst, för att HERRENS ord skulle uppfyllas, det som han
hade talat i Silo över Elis hus.
>1 Sam. 2,30 f.
28. Då nu ryktet härom kom till Joab -- som ju hade slutit sig till
Adonia, om han ock icke hade slutit sig till Absalom -- flydde
han till HERRENS tält och fattade i hornen på altaret.
29. Men när det blev berättat för konung Salomo att Joab hade flytt
till HERRENS tält, och att han stod invid altaret, sände Salomo
åstad Benaja, Jojadas son, och sade: »Gå och stöt ned honom.»
>1 Kon. 1,50.
30. När Benaja så kom till HERRENS tält, sade han till honom: »Så
säger konungen: Gå bort härifrån.» Men han svarade: »Nej; här
vill jag dö.» När Benaja framförde detta till konungen och sade:
»Så och så har Joab sagt, så har han svarat mig»,
31. sade konungen till honom: »Gör såsom han har sagt, stöt ned
honom och begrav honom, så att du befriar mig och min faders hus
från skulden för det blod som Joab utan sak har utgjutit.
>2 Mos. 21,14.
32. Och må HERREN låta hans blod komma tillbaka över hans eget
huvud, därför att han stötte ned två män som voro rättfärdigare
och bättre än han själv, och dräpte dem med svärd, utan att min
fader David visste det, nämligen Abner, Ners son,
härhövitsmannen i Israel, och Amasa, Jeters son, härhövitsmannen
i Juda.
>2 Sam. 3,27. 20,9 f.
33. Ja, deras blod skall komma tillbaka över Joabs och hans
efterkommandes huvud för evigt. Men åt David och hans
efterkommande, hans hus och hans tron skall HERREN giva frid
till evig tid.
>2 Sam. 3,29.
34. Så gick då Benaja, Jojadas son, ditupp och stötte ned honom och
dödade honom; och han blev begraven där han bodde i öknen.
35. Och konungen satte Benaja, Jojadas son, i hans ställe över
hären; och prästen Sadok hade konungen satt i Ebjatars ställe.
>1 Sam. 2,35. 1 Kon. 4,4. 1 Krön. 29,22.

36. Därefter sände konungen och lät kalla till sig Simei och sade
till honom: »Bygg dig ett hus i Jerusalem och bo där, och
därifrån får du icke gå ut, varken hit eller dit.
37. Ty det må du veta, att på den dag du går ut och går över bäcken
Kidron skall du döden dö. Ditt blod kommer då över ditt eget
huvud.»
38. Simei sade till konungen: »Vad du har talat är gott; såsom min
herre konungen har sagt, så skall din tjänare göra.» Och Simei
bodde i Jerusalem en lång tid.
39. Men tre år därefter hände sig att två tjänare flydde ifrån Simei
till Akis, Maakas son, konungen i Gat. Och man berättade för
Simei och sade: »Dina tjänare äro i Gat.»
>1 Sam. 27,2.
40. Då stod Simei upp och sadlade sin åsna och begav sig till Akis i
Gat för att söka efter sina tjänare. Simei begav sig alltså
åstad och hämtade sina tjänare från Gat.
41. Men när det blev berättat för Salomo att Simei hade begivit sig
från Jerusalem till Gat och kommit tillbaka,
42. sände konungen och lät kalla till sig Simei och sade till honom:
»Har jag icke bundit dig med ed vid HERREN och varnat dig och
sagt till dig: 'Det må du veta, att på den dag du går ut och
begiver dig hit eller dit skall du döden dö'? Och du svarade
mig: 'Vad du har sagt är gott, och jag har hört det.'
43. Varför har du då icke aktat på din ed vid HERREN och på det bud
som jag har givit dig?»
44. Och konungen sade ytterligare till Simei: »Du känner själv allt
det onda som ditt hjärta vet med sig att du har gjort min fader
David. HERREN skall nu låta din ondska komma tillbaka över ditt
eget huvud.
>2 Sam. 16,5 f. Ps. 54,7. 62,13.
45. Men konung Salomo skall bliva välsignad, och Davids tron skall
bliva befäst inför HERREN till evig tid.»
46. På konungens befallning gick därefter Benaja, Jojadas son, fram
och stötte ned honom, så att han dog. Och konungadömet blev
befäst i Salomos hand.
*11/03 Första Konungaboken, 3 Kapitlet
Första Konungaboken, 3 Kapitlet

Salomos förmälning. Hans offer och dröm
i Gibeon. Hans domarvishet.

1. Och Salomo befryndade sig med Farao, konungen i Egypten; han tog
Faraos dotter till hustru och förde henne in i Davids stad, och
där fick hon bo, till dess han hade byggt sitt hus färdigt, så
ock HERRENS hus och muren runt omkring Jerusalem.
>1 Kon. 7,8. 9,24.
2. Emellertid offrade folket på höjderna, eftersom ännu vid denna
tid intet hus hade blivit byggt åt HERRENS namn.
>2 Krön. 33,17.
3. Och Salomo älskade HERREN och vandrade efter sin fader Davids
stadgar, utom att han frambar offer på höjderna och tände
offereld där.

4. Och konungen begav sig till Gibeon för att offra där, ty detta
var den förnämsta offerhöjden; tusen brännoffer offrade Salomo
på altaret där.
>1 Krön. 16,39 f. 21,29. 2 Krön. 1,3 f.
5. I Gibeon uppenbarade sig nu HERREN för Salomo i en dröm om
natten; Gud sade: »Bed mig om vad du vill att jag skall giva
dig.»
>2 Krön. 1,7 f.
6. Salomo svarade: »Du har gjort stor nåd med din tjänare, min
fader David, eftersom han vandrade inför dig i trohet,
rättfärdighet och rättsinnighet mot dig. Och du bevarade åt
honom denna stora nåd och gav honom en son till efterträdare på
hans tron, såsom ju nu har skett.
>1 Kon. 1,48.
7. Ja, nu har du, HERRE, min Gud, gjort din tjänare till konung
efter min fader David; men jag är en helt ung man, som icke rätt
förstår att vara ledare och anförare.
8. Och din tjänare är här bland ditt folk, det som du har utvalt,
ett folk som är så talrikt att det icke kan räknas eller täljas
för sin myckenhets skull.
>1 Mos. 13,16. 1 Kon. 4,20.
9. Så giv nu din tjänare ett hörsamt hjärta, så att han kan vara
domare för ditt folk och skilja mellan gott och ont; ty vem
förmår väl eljest att vara domare för detta ditt stora folk?»
10. Detta, att Salomo bad om sådant, täcktes Herren.
11. Och Gud sade till honom: »Eftersom du har bett om sådant och
icke bett om ett långt liv, ej heller bett om rikedom eller bett
om dina fienders liv, utan har bett om att få förstånd till att
akta på vad rätt är,
12. se, därför vill jag göra såsom du önskar; se, jag giver dig ett
så vist och förståndigt hjärta, att din like icke har funnits
före dig, och att din like ej heller skall uppstå efter dig.
>1 Kon. 4,31. 10,23 f. Pred. 1,16.
13. Därtill giver jag dig ock vad du icke har bett om, nämligen
både rikedom och ära, så att i all din tid ingen konung skall
vara din like.
>Vish. 7,11. Matt. 6,33.
14. Och om du vandrar på mina vägar, så att du håller mina stadgar
och bud, såsom din fader David gjorde, då skall jag låta dig
länge leva.»
>5 Mos. 4,40.
15. Därefter vaknade Salomo och fann att det var en dröm. Och när
han kom till Jerusalem, trädde han fram inför Herrens
förbundsark och offrade brännoffer och frambar tackoffer; och
därefter gjorde han ett gästabud för alla sina tjänare.

16. Vid den tiden kommo två skökor till konungen och trädde fram
inför honom.
17. Och den ena kvinnan sade: »Hör mig, herre. Jag och denna kvinna
bo i samma hus. Och jag födde barn där i huset hos henne.
18. Sedan, på tredje dagen efter det jag hade fött mitt barn, födde
ock denna kvinna ett barn. Och vi voro tillsammans, utan att
någon främmande var hos oss i huset; allenast vi båda voro i
huset.
19. Men en natt dog denna kvinnas son, ty hon hade legat ihjäl
honom.
20. Då stod hon upp om natten och tog min son från min sida, under
det att din tjänarinna sov, och lade honom i sin famn, men sin
döde son lade hon i min famn.
21. När jag då om morgonen reste mig upp för att giva min son di,
fick jag se att han var död. Men när jag såg nogare på honom om
morgonen, fick jag se att det icke var min son, den som jag hade
fött.»
22. Då sade den andra kvinnan: »Det är icke så. Min son är den som
lever, och din son är den som är död.» Men den första svarade:
»Det är icke så. Din son är den som är död, och min son är den
som lever.» Så tvistade de inför konungen.
23. Då sade konungen: »Den ena säger: 'Denne, den som lever, är min
son, och din son är den som är död.' Och den andra säger: 'Det
är icke så. Din son är den som är död, och min son är den som
lever.'»
24. Därefter sade konungen: »Tagen hit ett svärd.» Och när man hade
burit svärdet fram till konungen,
25. sade konungen: »Huggen det levande barnet i två delar, och given
den ena hälften åt den ena och den andra hälften åt den andra.»
26. Men då sade den kvinna vilkens son det levande barnet var till
konungen -- ty hennes hjärta upprördes av kärlek till sonen --
hon sade: »Hör mig, herre; given henne det levande barnet; döden
det icke.» Men den andra sade: »Må det vara varken mitt eller
ditt; huggen det itu.»
>Jes. 49,15.
27. Då tog konungen till orda och sade: »Given henne det levande
barnet; döden det icke. Hon är dess moder.»
28. När nu hela Israel fick höra talas om den dom som konungen hade
fällt, häpnade de över konungen, ty de sågo att Guds vishet var
i honom till att skipa rätt.
*11/04 Första Konungaboken, 4 Kapitlet
Första Konungaboken, 4 Kapitlet

Salomos ämbetsmän och hovstat. Hans
vishet.

1. Konung Salomo var nu konung över hela Israel.
2. Och dessa voro hans förnämsta män: Asarja, Sadoks son, var
präst;
3. Elihoref och Ahia, Sisas söner, voro sekreterare; Josafat,
Ahiluds son, var kansler;
4. Benaja, Jojadas son, var överbefälhavare; Sadok och Ebjatar voro
präster;
>1 Kon. 2,26 f., 35.
5. Asarja, Natans son, var överfogde; Sabud, Natans son, en präst,
var konungens vän[1];
6. Ahisar var överhovmästare; Adoniram, Abdas son, hade uppsikten
över de allmänna arbetena.
>2 Sam. 20,24. 1 Kon. 5,13 f.

7. Och Salomo hade satt över hela Israel tolv fogdar, som skulle
sörja för vad konungen och hans hus behövde; var och en hade
årligen sin månad, då han skulle sörja för dessa behov.
8. Och följande voro deras namn: Ben-Hur i Efraims bergsbygd;
9. Ben-Deker i Makas, Saalbim, Bet-Semes, Elon, Bet-Hanan;
10. Ben-Hesed i Arubbot, vilken hade Soko och hela Heferlandet;
11. Ben-Abinadab i hela Nafat-Dor -- denne fick Salomos dotter Tafat
till hustru --;
12. Baana, Ahiluds son, i Taanak och Megiddo och i hela den del av
Bet-Sean, som ligger på sidan om Saretan, nedanför Jisreel, från
Bet-Sean ända till Abel-Mehola och bortom Jokmeam;
13. Ben-Geber i Ramot i Gilead; han hade Manasses son Jairs byar,
som ligga i Gilead; han hade ock landsträckan Argob, som ligger
i Basan, sextio stora städer med murar och kopparbommar;
14. Ahinadab, Iddos son, i Mahanaim;
15. Ahimaas i Naftali; också han hade tagit en dotter av Salomo,
Basemat, till hustru;
16. Baana, Husais son, i Aser och Alot;
17. Josafat, Paruas son, i Isaskar;
18. Simei, Elas son, i Benjamin;
19. Geber, Uris son, i Gileads land, det land som hade tillhört
Sihon, amoréernas konung, och Og, konungen i Basan; ty allenast
en enda fogde fanns i det landet.
20. Juda och Israel voro då talrika, så talrika som sanden vid
havet; och man åt och drack och var glad.
>1 Mos. 13,16. 22,17. 2 Sam. 17,11. 1 Kon. 3,8.

21. Så var nu Salomo herre över alla riken ifrån floden till
filistéernas land och ända ned till Egyptens gräns; de förde
skänker till Salomo och voro honom underdåniga, så länge han
levde.
>2 Krön. 9,26.
22. Och vad Salomo för var dag behövde av livsmedel var: trettio
korer fint mjöl och sextio korer vanligt mjöl,
23. tio gödda oxar, tjugu valloxar och hundra far, förutom hjortar,
gaseller, dovhjortar och gödda fåglar.
24. Ty han rådde över hela landet på andra sidan floden, ifrån Tifsa
ända till Gasa, över alla konungar på andra sidan floden; och
han hade fred på alla sidor, runt omkring,
25. Så att Juda och Israel sutto i trygghet, var och en under sitt
vinträd och sitt fikonträd, ifrån Dan ända till Beer-Seba, så
länge Salomo levde.
>3 Mos. 26,5. Dom. 20,1 Mik. 4,4. Sak. 3,10.
26. Och Salomo hade fyrtio tusen spann vagnshästar och tolv tusen
ridhästar.
>1 Kon. 10,26. 2 Krön. 1,14. 9,25.
27. Och de nämnda fogdarna sörjde var sin månad för konung Salomos
behov, och för allas som hade tillträde till konung Salomos
bord; de läto intet fattas.
28. Och kornet och halmen för hästarna och travarna förde de, var
och en i sin ordning, till det ställe där han uppehöll sig.

29. Och Gud gav Salomo vishet och förstånd i mycket rikt mått och så
mycken insikt, att den kunde liknas vid sanden på havets strand,
30. så att Salomos vishet var större än alla österlänningars vishet
och all Egyptens vishet.
31. Han var visare än alla andra människor, visare än esraiten Etan
och Heman och Kalkol och Darda, Mahols söner; och ryktet om
honom gick ut bland alla folk runt omkring.
>1 Krön. 2,6. Ps. 88,1. 89,1.
32. Han diktade tre tusen ordspråk[2], och hans sånger voro ett
tusen fem.
33. Han talade om träden, från cedern på Libanon ända till isopen,
som växer fram ur väggen. Han talade ock om fyrfotadjuren, om
fåglarna, om kräldjuren och om fiskarna.
>Vish. 7,20.
34. Och från alla folk kom man för att höra Salomos visdom, från
alla konungar på jorden, som hade hört talas om hans visdom.
>1 Kon. 10,1 f., 24.

[1] Se Vän i Ordförkl.
[2] Se Ordspråk i Ordförkl.
*11/05 Första Konungaboken, 5 Kapitlet
Första Konungaboken, 5 Kapitlet

Vänskapen mellan Hiram och Salomo.
Förberedelser till tempelbyggnaden.

1. Och Hiram, konungen i Tyrus, sände sina tjänare till Salomo,
sedan han hade fått höra att denne hade blivit smord till konung
efter sin fader; ty Hiram hade alltid varit Davids vän.
>2 Sam. 5,11. 1 Krön. 14,1. 2 Krön. 2,3 f.
2. Och Salomo sände till Hiram och lät säga:
3. »Du vet själv att min fader David icke kunde bygga något hus åt
HERRENS, sin Guds, namn, för de krigs skull med vilka fienderna
runt omkring ansatte honom, till dess att HERREN lade dem under
hans fötter
4. Men nu har HERREN, min Gud, låtit mig få ro på alla sidor; ingen
motståndare finnes, och ingen olycka är på färde.
5. Därför tänker jag nu på att bygga ett hus åt HERRENS, min Guds,
namn, såsom HERREN talade till min fader David, i det han sade:
'Din son, den som jag skall sätta på din tron efter dig, han
skall bygga huset åt mitt namn.'
>2 Sam. 7,13. 1 Krön. 22,10. 28,6.
6. Så bjud nu att man hugger åt mig cedrar på Libanon. Härvid skola
mina tjänare vara dina tjänare behjälpliga; och jag vill giva
dig betalning för dina tjänares arbete, alldeles såsom du själv
begär. Ty du vet själv att bland oss icke finnes någon som är så
skicklig att hugga virke som sidonierna.»

7. Då nu Hiram hörde Salomos ord, blev han mycket glad; och han
sade: »Lovad vare HERREN i dag, han som har givit David en så
vis son till att regera över detta talrika folk!»
>1 Kon. 10,9.
8. Och Hiram sände till Salomo och lät säga: »Jag har hört det
budskap du har sänt till mig. Jag vill göra allt vad du begär i
fråga om cederträ och cypressträ.
9. Mina tjänare skola föra virket från Libanon ned till havet, och
jag skall låta lägga det i flottar på havet och föra det till
det ställe som du anvisar mig, och lossa det där; men du må
själv avhämta det. Du åter skall göra vad jag begär, nämligen
förse mitt hus med livsmedel.»
10. Så gav då Hirom åt Salomo cederträ och cypressträ, så mycket han
begärde.
11. Men Salomo gav åt Hiram tjugu tusen korer vete, till föda för
hans hus, och tjugu korer olja av stötta oliver. Detta gav
Salomo åt Hiram för vart år.
12. Och HERREN hade givit Salomo vishet, såsom han hade lovat
honom. Och vänskap rådde mellan Hiram och Salomo; och de slöto
förbund med varandra.
>1 Kon. 3,12.

13. Och konung Salomo bådade upp arbetsfolk ur hela Israel, och
arbetsfolket utgjorde trettio tusen man.
14. Dessa sände han till Libanon, tio tusen i vår månad, skiftevis,
så att de voro en månad på Libanon och två månader hemma; och
Adoniram hade uppsikten över de allmänna arbetena.
>1 Kon. 4,6.
15. Och Salomo hade sjuttio tusen män som buro bördor, och åttio
tusen som höggo sten i bergen,
>2 Krön. 2,2, 18.
16. förutom de överfogdar som av Salomo voro anställda över
arbetet, tre tusen tre hundra, vilka hade befälet över folket
som utförde arbetet.
17. Och på konungens befallning bröto de stora och dyrbara stenar,
för att husets grund skulle kunna läggas med huggen sten,
18. Och Salomos byggningsmän och Hiroms byggningsmän och männen
från Gebal höggo och tillredde både det trävirke och de stenar
som behövdes till att bygga huset.
>Hes. 27,9.
*11/06 Första Konungaboken, 6 Kapitlet
Första Konungaboken, 6 Kapitlet

Tempelbyggnaden.

1. I det fyra hundra åttionde året efter Israels barns uttåg ur
Egyptens land, i det fjärde året av Salomos regering över
Israel, i månaden Siv, det är den andra månaden, begynte han
bygga huset åt HERREN.
>2 Krön. 3,1 f.
2. Huset som konung Salomo byggde åt HERREN var sextio alnar långt,
tjugu alnar brett och trettio alnar högt.
3. Förhuset framför tempelsalen var tjugu alnar långt, framför
husets kortsida, och tio alnar brett, där det låg framför huset.
4. Och han gjorde fönster på huset, slutna fönster, med bjälkramar.
5. Och runt omkring huset, utmed dess vägg, uppförde han en
ytterbyggnad, som gick runt omkring husets väggar, både utmed
tempelsalen och utmed koret; och han gjorde däri sidokamrar runt
omkring.
6. Den nedersta våningen i ytterbyggnaden var fem alnar bred, den
mellersta sex alnar bred och den tredje sju alnar bred; ty han
hade gjort avsatser på huset runt omkring utvändigt, för att
icke behöva göra fästhål i husets väggar.
7. Och när huset uppfördes, byggdes det av sten som hade blivit
färdighuggen vid stenbrottet; alltså hördes varken hammare eller
yxa eller andra järnverktyg vid huset, när det byggdes.
>1 Kon. 5,17 f.
8. Dörren till mellersta sidokammaren hade sin plats på husets
södra sida, och genom en trappgång kom man upp till den
mellersta våningen, och från den mellersta våningen upp till den
tredje.
9. Så byggde han huset och fullbordade det. Och han panelade huset
med inläggningar och med cederplankor i rader.
10. Och i ytterbyggnaden utmed hela huset byggde han våningarna fem
alnar höga; och den var fäst vid huset med cederbjälkar.

11. Och HERRENS ord kom till Salomo; han sade:
12. »Med detta hus som du nu bygger skall så ske: om du vandrar
efter mina stadgar och gör efter mina rätter och håller alla
mina bud och vandrar efter dem, så skall jag på dig uppfylla
mitt ord, det som jag talade till din fader David:
>2 Sam. 7,12 f. 1 Kon. 2,4. 9,4 f.
13. jag skall bo mitt ibland Israels barn och skall icke övergiva
mitt folk Israel.»
>2 Mos. 29,45. 3 Mos. 26,11.

14. Så byggde nu Salomo huset och fullbordade det.
15. Han täckte husets väggar invändigt med bräder av cederträ. Från
husets golv ända upp till takbjälkarna överklädde han det med
trä invändigt; husets golv överklädde han med bräder av
cypressträ.
16. Och han täckte de tjugu alnarna i det innersta av huset med
bräder av cederträ, från golvet ända upp till bjälkarna; så
inrättade han rummet därinne åt sig till ett kor: det
allraheligaste.
17. Och fyrtio alnar mätte den del av huset, som utgjorde
tempelsalen därframför.
18. Och innantill hade huset en beläggning av cederträ med
utsirningar i form av gurkfrukter och blomsterband; alltsammans
var där av cederträ, ingen sten syntes.
19. Och ett kor inredde han i det inre av huset för att där ställa
HERRENS förbundsark.
20. Och framför koret, som var tjugu alnar långt, tjugu alnar brett
och tjugu alnar högt, och som han överdrog med fint guld, satte
han ett altare, överklätt med cederträ.
21. Och Salomo överdrog det inre av huset med fint guld. Och med
kedjor av guld stängde han för koret; och jämväl detta överdrog
han med guld.
22. Alltså överdrog han hela huset med guld, till dess att hela
huset var helt och hållet överdraget med guld. Han överdrog ock
med guld hela det altare som hörde till koret.
23. Och till koret gjorde han två keruber av olivträ. Den ena av dem
var tio alnar hög;
>2 Mos. 25,18 f. 37,7 f.
24. och den kerubens ena vinge var fem alnar, och kerubens andra
vinge var ock fem alnar, så att det var tio alnar från den ena
vingspetsen till den andra.
25. Den andra keruben var ock tio alnar. Båda keruberna hade samma
mått och samma form:
26. den ena keruben var tio alnar hög och likaså den andra keruben.
27. Och han ställde keruberna i de innersta av huset, och keruberna
bredde ut sina vingar, så att den enas ena vinge rörde vid den
ena väggen och den andra kerubens ena vinge rörde vid den andra
väggen; och mitt i huset rörde deras båda andra vingar vid
varandra.
28. Och han överdrog keruberna med guld.

29. Och alla husets väggar runt omkring utsirade han med snidverk i
form av keruber, palmer och blomsterband; så både i det inre
rummet och i det yttre.
30. Och husets golv överdrog han med guld; så både i det inre rummet
och i det yttre.
31. För ingången till koret gjorde han dörrar av
olivträ. Dörrinfattningen hade formen av en femkant.
32. Och de båda dörrarna av olivträ prydde han med utsirningar i
form av keruber, palmer och blomsterband, och överdrog dem med
guld; han lade ut guldet över keruberna och palmerna.
33. Likaså gjorde han för ingången till tempelsalen dörrposter av
olivträ, i fyrkant,
34. och två dörrar av cypressträ, var dörr bestående av två
dörrhalvor som kunde vridas.
35. Och han utsirade dem med keruber, palmer och blomsterband, och
överdrog dem med guld, som lades jämnt över snidverken.

36. Vidare byggde han den inre förgårdsmuren av tre varv huggna
stenar och ett varv huggna bjälkar av cederträ.

37. I det fjärde året blev grunden lagd till HERRENS hus, i månaden
Siv.
38. Och i det elfte året, månaden Bul, det är den åttonde månaden,
var huset färdigt till alla sina delar alldeles såsom det skulle
vara. Han byggde alltså därpå i sju år.
*11/07 Första Konungaboken, 7 Kapitlet
Första Konungaboken, 7 Kapitlet

Salomos palats. Jakin och Boas;
kopparhavet; de tio bäckenställen med
sina bäcken; andra föremål som hörde
till Herrens hus.

1. Men på sitt eget hus byggde Salomo i tretton år, innan han fick
hela sitt hus färdigt.
2. Han byggde Libanonskogshuset, hundra alnar långt, femtio alnar
brett och trettio alnar högt, med fyra rader pelare av cederträ
och med huggna bjälkar av cederträ ovanpå pelarna.
3. Det hade ock ett tak av cederträ över sidokamrarna, vilka vilade
på pelarna, som tillsammans voro fyrtiofem, femton i var rad.
4. Och det hade bjälklag i tre rader; och fönsteröppningarna sutto
mitt emot varandra i tre omgångar.
5. Alla dörröppningar och dörrposter voro fyrkantiga, av bjälkar;
och fönsteröppningarna sutto alldeles mitt emot varandra i tre
omgångar.
6. Vidare gjorde han pelarförhuset, femtio alnar långt och trettio
alnar brett, och framför detta också ett förhus med pelare, och
med ett trapphus framför dessa.
7. Och han gjorde tronförhuset, där han skulle skipa rätt,
domsförhuset; det var belagt med cederträ från golv till tak.
8. Och hans eget hus, där han själv skulle bo, på den andra gården,
innanför förhuset, var byggt på samma sätt. Salomo byggde ock
ett hus, likadant som detta förhus, åt Faraos dotter, som han
hade tagit till hustru.
>1 Kon. 3,1. 9,24.

9. Allt detta var av dyrbara stenar, avmätta såsom byggnadsblock
och sågade med såg invändigt och utvändigt, alltsammans, ända
ifrån grunden upp till taklisterna; och likaså allt därutanför,
ända till den stora förgårdsmuren.
10. Och grunden var lagd med dyrbara och stora stenar, stenar av tio
alnars längd och av åtta alnars längd.
11. Därovanpå lågo dyrbara stenar, avmätta såsom byggnadsblock,
ävensom cederbjälkar.
12. Och den stora förgårdsmuren där runt omkring var uppförd av tre
varv huggna stenar och ett varv huggna bjälkar av cederträ. Så
var det ock med den inre förgårdsmuren till HERRENS hus, så
jämväl med husets förhus.
13. Och konung Salomo sände och lät hämta Hiram från Tyrus.
>2 Krön. 2,13 f.
14. Denne var son till en änka av Naftali stam, och hans fader var
en tyrisk man, en kopparsmed; han hade konstskicklighet och
förstånd och kunskap i fullt mått till att utföra alla slags
arbeten av koppar. Han kom nu till konung Salomo och utförde
alla hans arbeten.
>2 Mos. 31,3 f.

15. Han förfärdigade de båda pelarna av koppar. Aderton alnar hög
var den ena pelaren, och en tolv alnar lång tråd mätte omfånget
av den andra pelaren.
>2 Kon. 25,17. 2 Krön. 3,15 f. Jer. 52,21 f.
16. Han gjorde ock två pelarhuvuden, gjutna av koppar, till att
sätta ovanpå pelarna; vart pelarhuvud var fem alnar högt.
17. Nätlika utsirningar, som bildade ett nätverk, hängprydnader i
form av kedjor funnos på pelarhuvudena som sutto ovanpå pelarna,
sju på vart pelarhuvud.
18. Och han gjorde pelarna så, att två rader gingo runt omkring över
det ena av de nätverk som tjänade till att betäcka
pelarhuvudena, vilka höjde sig över granatäpplena; och likadant
gjorde han på det andra pelarhuvudet.
19. Och pelarhuvudena som sutto ovanpå pelarna inne i förhuset voro
utformade till liljor, och mätte fyra alnar.
20. På båda pelarna funnos pelarhuvuden, också ovantill invid den
bukformiga delen inemot nätverket. Och granatäpplena voro två
hundra, i rader runt omkring, över det andra pelarhuvudet.
21. Pelarna ställde han upp vid förhuset till tempelsalen. Åt den
pelare han ställde upp på högra sidan gav han namnet Jakin, och
åt den han ställde upp på vänstra sidan gav han namnet Boas.
22. Överst voro pelarna utformade till liljor. Så blev då arbetet
med pelarna fullbordat.

23. Han gjorde ock havet, i gjutet arbete. Det var tio alnar från
den ena kanten till den andra, runt allt omkring, och fem alnar
högt; och ett trettio alnar långt snöre mätte dess omfång.
>2 Krön. 4,2 f. Jer. 52,20.
24. Och under kanten voro gurklika sirater, som omgåvo det runt
omkring -- tio alnar brett som det var -- så att de gingo runt
omkring havet. De gurklika siraterna sutto i två rader, och de
voro gjutna i ett stycke med det övriga.
25. Det stod på tolv oxar, tre vända mot norr, tre vända mot väster,
tre vända mot söder och tre vända mot öster; havet stod ovanpå
dessa, och deras bakdelar voro alla vända inåt.
26. Dess tjocklek var en handsbredd; och dess kant var gjord såsom
kanten på en bägare, i form av en utslagen lilja. Det rymde två
tusen bat.

27. Vidare gjorde han de tio bäckenställen, av koppar. Vart ställ
var fyra alnar långt, fyra alnar brett och tre alnar högt.
>2 Krön. 4,14.
28. Och på följande sätt voro dessa ställ gjorda. De voro försedda
med sidolister, vilka sidolister hade sin plats mellan
hörnlisterna.
29. På dessa sidolister mellan hörnlisterna funnos avbildade lejon,
tjurar och keruber, och likaså på hörnlisterna upptill. Under
lejonen och tjurarna sutto nedhängande blomsterslingor.
30. Vart ställ hade fyra hjul av koppar med axlar av koppar; och
dess fyra fötter voro försedda med bärarmar. Dessa bärarmar voro
gjutna till att sitta under bäckenet, och mitt för var och en
sutto blomsterslingor.
31. Sin öppning hade det inom kransstycket, som höjde sig en aln
uppåt. öppningen i detta var rund; det var så gjort, att det
kunde tjäna såsom underlag, och det mätte en och en halv
aln. Också på dess öppning funnos utsirningar. Men sidolisterna
därtill voro fyrkantiga, icke runda.
32. De fyra hjulen sutto under sidolisterna, och hjulens hållare
voro fästa vid bäckenstället. Vart hjul mätte en och en halv
aln.
33. Hjulen voro gjorda såsom vagnshjul; och deras hållare, deras
ringar, deras ekrar och deras navar voro allasammans gjutna.
34. Fyra bärarmar funnos på vart ställ, i de fyra hörnen; bärarmarna
voro gjorda i ett stycke med sitt ställ.
35. Överst på vart ställ var en helt och hållet rund uppsats, en
halv aln hög; och ovantill på vart ställ sutto dess hållare, så
ock dess sidolister gjorda i ett stycke därmed.
36. Och på hållarnas ytor och på sidolisterna inristade han keruber,
lejon och palmer, alltefter som utrymme fanns på var och en, så
ock blomsterslingor runt omkring.
37. På detta sätt gjorde han de tio bäckenställen; de voro alla
gjutna på samma sätt och hade samma mått och samma form

38. Han gjorde ock tio bäcken, av koppar. Fyrtio bat rymde vart
bäcken, och vart bäcken mätte fyra alnar; till vart och ett av
de tio bäckenställen gjordes ett bäcken.
>2 Krön. 4,6.
39. Och han ställde fem av bäckenställen på högra sidan om huset och
fem på vänstra sidan om huset. Och havet ställde han på högra
sidan om huset, åt sydost.
>2 Krön. 4,10.
40. Hirom gjorde dessa bäcken, så ock skovlarna och skålarna.

Så förde Hiram allt det arbete till slut, som han fick utföra åt
konung Salomo för HERRENS hus:
>2 Mos. 27,3. 2 Krön. 4,11 f.
41. nämligen två pelare, och de två klotformiga pelarhuvuden som
sutto ovanpå pelarna, och de två nätverk som skulle betäcka de
båda klotformiga pelarhuvuden som sutto ovanpå pelarna,
42. därjämte de fyra hundra granatäpplena till de båda nätverken,
två rader granatäpplen till vart nätverk, för att de båda
klotformiga pelarhuvuden som sutto uppe på pelarna så skulle
bliva betäckta,
43. Vidare de tio bäckenställen och de tio bäckenen på
bäckenställen,
44. så ock havet, som var allenast ett, och de tolv oxarna under
havet,
45. vidare askkärlen, skovlarna och skålarna, korteligen, alla redan
nämnda föremål som Hiram gjorde åt konung Salomo för HERRENS
hus. Allt var av polerad koppar.
46. På Jordanslätten lät konungen gjuta det i lerformar, mellan
Suckot och Saretan.
47. Och för den övermåttan stora myckenhetens skull lämnade Salomo
alla föremålen ovägda, så att kopparens vikt icke blev utrönt.

48. Salomo gjorde ock alla övriga föremål som skulle finnas i
HERRENS hus: det gyllene altaret, det gyllene bordet som
skådebröden skulle ligga på,
>2 Krön. 4,19 f.
49. så ock ljusstakarna, fem på högra sidan och fem på vänstra
framför koret, av fint guld, med blomverket, lamporna och
lamptängerna av guld,
>2 Krön. 4,7.
50. vidare faten, knivarna, de båda slagen av skålar och fyrfaten,
av fint guld, äntligen de gyllene gångjärnen till de dörrar som
ledde till det innersta av huset, det allraheligaste, och till
de dörrar i huset, som ledde till tempelsalen.
51. Sedan allt det arbete som konung Salomo lät utföra på HERRENS
hus var färdigt, förde Salomo ditin vad hans fader David hade
helgat åt HERREN: silvret, guldet och kärlen; detta lade han in
i skattkamrarna i HERRENS hus.
>2 Sam. 8,7,11 f. 2 Krön. 5,1.
*11/08 Första Konungaboken, 8 Kapitlet
Första Konungaboken, 8 Kapitlet

Herrens ark föres in i templet. Templet
inviges.

1. Därefter församlade Salomo de äldste i Israel, alla huvudmännen
för stammarna, Israels barns familjehövdingar, till konung
Salomo i Jerusalem, för att hämta HERRENS förbundsark upp från
Davids stad, det är Sion.
>2 Sam. 5,9. 2 Krön. 5,2 f.
2. Så församlade sig då till konung Salomo alla Israels män under
högtiden i månaden Etanim, det är den sjunde månaden.
3. När då alla de äldste i Israel hade kommit tillstädes, lyfte
prästerna upp arken.
4. Och de hämtade HERRENS ark och uppenbarelsetältet ditupp, jämte
alla heliga föremål som funnos i tältet; prästerna och leviterna
hämtade det ditupp.
>4 Mos. 4,15.
5. Och konung Salomo stod framför arken jämte Israels hela
menighet, som hade församlats till honom; och de offrade därvid
småboskap och fäkreatur i sådan myckenhet, att de icke kunde
täljas eller räknas.
>2 Sam. 6,13.
6. Och prästerna buro in HERRENS förbundsark till dess plats i
husets kor, i det allraheligaste, till platsen under kerubernas
vingar.
>2 Mos. 26,33 f.
7. Ty keruberna bredde ut sina vingar fram över den plats där arken
stod, så att arken och dess stänger ovantill betäcktes av
keruberna.
8. Och stängerna voro så långa, att deras ändar väl kunde ses från
helgedomen framför koret, men däremot icke voro synliga längre
ute. Och de hava blivit kvar där ända till denna dag.
9. I arken fanns intet annat än de två stentavlor som Mose hade
lagt ned däri vid Horeb, när HERREN slöt förbund med Israels
barn, sedan de hade dragit ut ur Egyptens land.
>2 Mos. 25,16, 21. Hebr. 9,4.

10. Men när prästerna gingo ut ur helgedomen, uppfyllde molnskyn
HERRENS hus,
>2 Mos. 40,34. 4 Mos. 9,15.
11. så att prästerna för molnskyns skull icke kunde stå där och göra
tjänst; ty HERRENS härlighet uppfyllde HERRENS hus.
>2 Krön. 7,1 f.
12. Då sade Salomo: »HERREN har sagt att han vill bo i töcknet.
>2 Mos. 19,9. 20,21. 3 Mos. 16,2. 5 Mos. 4,11. 2 Krön. 6,1 f.
13. Jag har nu byggt ett hus till boning åt dig, berett en plats där
du må förbliva till evig tid.»
14. Sedan vände konungen sig om och välsignade Israels hela
församling, under det att Israels hela församling förblev
stående.
15. Han sade: »Lovad vare HERREN, Israels Gud, som med sin hand har
fullbordat vad han med sin mun lovade min fader David, i det han
sade:
16. 'Från den dag då jag förde mitt folk Israel ut ur Egypten har
jag icke i någon av Israels stammar utvalt en stad, till att i
den bygga ett hus där mitt namn skulle vara; men David har jag
utvalt till att råda över mitt folk Israel.'
>2 Sam. 7,6, 13.
17. Och min fader David hade väl i sinnet att bygga ett hus åt
HERRENS, Israels Guds, namn;
>2 Sam. 7,2. 1 Krön. 17,1 28,2.
18. men HERREN sade till min fader David: 'Då du nu har i sinnet att
bygga ett hus åt mitt namn, så gör du visserligen väl däri att
du har detta i sinnet;
19. dock skall icke du få bygga detta hus, utan din son, den som har
utgått från din länd, han skall bygga huset åt mitt namn.'
>2 Sam. 7,12 f
20. Och HERREN har uppfyllt det löfte han gav; ty jag har kommit upp
min fader Davids ställe och sitter nu på Israels tron, såsom
HERREN lovade, och jag har byggt huset åt HERRENS, Israels Guds,
namn.
21. Och där har jag tillrett ett rum för arken, i vilken förvaras
det förbund som HERREN slöt med våra fäder, när han förde dem ut
ur Egyptens land.»

22. Därefter trädde Salomo fram för HERRENS altare inför Israels
hela församling, och uträckte sina händer mot himmelen
23. och sade: »HERRE, Israels Gud, ingen gud är dig lik, uppe i
himmelen eller nere på jorden, du som håller förbund och bevarar
nåd mot dina tjänare, när de vandra inför dig av allt sitt
hjärta,
24. du som har hållit vad du lovade din tjänare David, min fader; ty
vad du med din mun lovade, det fullbordade du med din hand,
såsom nu har skett.
25. Så håll nu ock, HERRE, Israels Gud, vad du lovade din tjänare
David, min fader, i det att du sade: 'Aldrig skall den tid
komma, då på Israels tron icke inför mig sitter en avkomling av
dig, om allenast dina barn hava akt på sin väg, så att de vandra
inför mig, såsom du har vandrat inför mig.'
>1 Kon. 2,4.
26. Så låt nu, o Israels Gud, de ord som du har talat till din
tjänare David, min fader, bliva sanna.
27. Men kan då Gud verkligen bo på jorden? Himlarna och himlarnas
himmel rymma dig ju icke; huru mycket mindre då detta hus som
jag har byggt!
>2 Krön. 2,6. Job 11,7 f. Jes. 66,1. Jer. 23,24.
>Apg. 7,48 f. 17,24.

28. Men vänd dig ändå till din tjänares bön och åkallan, HERRE, min
Gud, så att du hör på det rop och den bön som din tjänare nu
uppsänder till dig,
29. och låter dina ögon natt och dag vara öppna och vända mot detta
hus -- den plats varom du har sagt: 'Mitt namn skall vara där'
-- så att du ock hör den bön som din tjänare beder, vänd mot
denna plats.
>2 Mos. 20,24. 5 Mos. 12,11. 1 Kon. 9,3. 2 Kon. 21,4.
30. Ja, hör på den åkallan som din tjänare och ditt folk Israel
uppsända, vända mot denna plats. Må du höra den och låta den
komma upp till himmelen, där du bor; och när du hör, så må du
förlåta.

31. Om någon försyndar sig mot sin nästa och man ålägger honom en ed
och låter honom svärja, och han så kommer och svär inför ditt
altare i detta hus,
>2 Mos. 22,10 f.
32. må du då höra det i himmelen och utföra ditt verk och skaffa
dina tjänare rätt, i det att du dömer den skyldige skyldig och
låter hans gärningar komma över hans huvud, men skaffar rätt åt
den som har rätt och låter honom få efter hans rättfärdighet.

33. Om ditt folk Israel bliver slaget av en fiende, därför att de
hava syndat mot dig, men de omvända sig till dig och prisa ditt
namn och bedja och åkalla dig i detta hus,
34. må du då höra det i himmelen och förlåta ditt folk Israels synd
och låta dem komma tillbaka till det land som du har givit åt
deras fäder.

35. Om himmelen bliver tillsluten, så att regn icke faller, därför
att de hava syndat mot dig, men de då bedja, vända mot denna
plats, och prisa ditt namn och omvända sig från sin synd, när du
bönhör dem,
36. må du då höra det i himmelen och förlåta dina tjänares och ditt
folk Israels synd, i det att du lär dem den goda väg som de
skola vandra; och må du låta det regna över ditt land, det som
du har givit åt ditt folk till arvedel.

37. Om hungersnöd uppstår i landet, om pest uppstår, om sot eller
rost, om gräshoppor eller gräsmaskar komma, om fienden tränger
folket i det land där deras städer stå, eller om någon annan
plåga eller sjukdom kommer, vilken det vara må,
38. och om då någon bön och åkallan höjes från någon människa,
vilken det vara må, eller från hela ditt folk Israel, när de var
för sig känna plågan därav i sitt hjärta och så uträcka sina
händer mot detta hus,
39. må du då höra det i himmelen, där du bor, och förlåta och utföra
ditt verk, i det att du giver var och en efter alla hans
gärningar, eftersom du känner hans hjärta -- ty du allena känner
alla människors hjärtan --
>1 Sam. 16,7. 1 Krön. 28,9. Ps. 7,10. Jer. 11,20. 17,10. 20,12.
40. på det att de alltid må frukta dig, så länge de leva i det land
som du har givit åt våra fäder.

41. Också om en främling, en som icke är av ditt folk Israel, kommer
ifrån fjärran land för ditt namns skull
42. -- ty man skall ock där höra talas om ditt stora namn och din
starka hand och din uträckta arm -- om någon sådan kommer och
beder, vänd mot detta hus,
43. må du då i himmelen, där du bor, höra det och göra allt varom
främlingen ropar till dig, på det att alla jordens folk må känna
ditt namn och frukta dig, likasom ditt folk Israel gör, och
förnimma att detta hus som jag har byggt är uppkallat efter ditt
namn.
>Jes. 56,6 f. Matt. 21,13.
44. Om ditt folk drager ut i strid mot sin fiende, på den väg du
sänder dem, och de då bedja till HERREN, vända i riktning mot den
stad som du har utvalt, och mot det hus som jag har byggt åt
ditt namn,
45. må du då i himmelen höra deras bön och åkallan och skaffa dem
rätt.

46. Om de synda mot dig -- eftersom ingen människa finnes, som icke
syndar -- och du bliver vred på dem och giver dem i fiendens
våld, så att man tager dem till fånga och för dem bort till
fiendens land, fjärran eller nära,
>Ords. 20,9. Pred. 7,21. Rom. 3,23. 1 Joh. 1,8. Jak. 3,2.
47. men de då besinna sig i det land där de äro i fångenskap, och
omvända sig och åkalla dig i landet där man håller dem fångna
och säga: 'Vi hava syndat och gjort illa, vi hava varit
ogudaktiga',
>Dan. 9,5 f.
48. om de så omvända sig till dig av allt sitt hjärta och av all sin
själ, i sina fienders land -- deras som hava fört dem i
fångenskap -- och bedja till dig, vända i riktning mot sitt
land, det som du har givit åt deras fäder, och mot den stad som
du har utvalt, och mot det hus som jag har byggt åt ditt namn,
>Dan. 6,10 f.
49. må du då i himmelen, där du bor, höra deras bön och åkallan och
skaffa dem rätt
50. och förlåta ditt folk vad de hava syndat mot dig, och alla de
överträdelser som de hava begått mot dig, och låta dem finna
barmhärtighet inför dem som hålla dem fångna, så att dessa
förbarma sig över dem.
51. Ty de äro ju ditt folk och din arvedel, som du har fört ut ur
Egypten, den smältugnen.
>2 Mos 1,11, 14. 5 Mos. 4,20.
52. Ja, låt dina ögon vara öppna och vända till din tjänares och
ditt folk Israels åkallan, så att du hör på dem, så ofta de ropa
till dig.
>Ps. 121,4
53. Ty du har själv avskilt dem åt dig till arvedel bland alla folk
på Jorden, såsom du talade genom din tjänare Mose, när du förde
våra fäder ut ur Egypten, o Herre, HERRE.»
>2 Mos. 19,5. 5 Mos. 7,6. 14,2.

54. När Salomo hade slutat att med dessa ord bedja och åkalla
HERREN, stod han upp från HERRENS altare, där han hade legat på
sina knän med händerna uträckta mot himmelen,
55. och trädde fram och välsignade Israels hela församling med hög
röst och sade:
>2 Sam. 6,18.
56. »Lovad vare HERREN, som har givit sitt folk Israel ro, alldeles
såsom han har sagt! Alls intet har uteblivit av allt det goda
som han lovade genom sin tjänare Mose.
>5 Mos. 12,10. Jos. 21,45. 23,14.
57. Så vare då HERREN, vår Gud, med oss, såsom han har varit med
våra fäder. Han må icke övergiva oss och förskjuta oss,
58. utan böja våra hjärtan till sig, så att vi alltid vandra på hans
vägar och hålla hans bud och stadgar och rätter, dem som han har
givit våra fäder.
59. Och må dessa mina ord, med vilka jag har bönfallit inför HERRENS
ansikte, vara nära HERREN, vår Gud, dag och natt, så att han
skaffar rätt åt sin tjänare och rätt åt sitt folk Israel, efter
var dags behov;
60. på det att alla folk på jorden må förnimma att HERREN är Gud,
och ingen annan.
>5 Mos. 4,35, 39.
61. Och må edra hjärtan vara hängivna åt HERREN, vår Gud, så att I
alltjämt vandren efter hans stadgar och hållen hans bud, såsom I
nu gören.»

62. Och konungen jämte hela Israel offrade slaktoffer inför HERRENS
ansikte.
>2 Krön. 7,4 f.
63. Till det tackoffer som Salomo offrade åt HERREN tog han tjugutvå
tusen tjurar och ett hundra tjugu tusen av småboskapen. Så
invigdes HERRENS hus av konungen och alla Israels barn.
64. På samma dag helgade konungen den mellersta delen av förgården
framför HERRENS hus, ty där offrade han brännoffret, spisoffret
och fettstyckena av tackoffret, eftersom kopparaltaret, som stod
inför HERRENS ansikte, var för litet för att brännoffret,
spisoffret och fettstyckena av tackoffret skulle kunna rymmas
där.

65. Vid detta tillfälle firade Salomo högtiden, och med honom hela
Israel -- en stor församling ifrån hela landet, allt ifrån det
ställe där vägen går till Hamat ända till Egyptens bäck -- inför
HERRENS, vår Guds, ansikte i sju dagar och åter sju dagar,
tillsammans fjorton dagar.
>2 Krön. 7,8 f.
66. På åttonde dagen lät han folket gå, och de togo avsked av
konungen. Sedan gingo de till sina hyddor, fulla av glädje och
fröjd över allt det goda som HERREN hade gjort mot sin tjänare
David och sitt folk Israel.
*11/09 Första Konungaboken, 9 Kapitlet
Första Konungaboken, 9 Kapitlet

Ny uppenbarelse för Salomo. Uppgörelsen
med Hiram. Salomos arbetsfolk och
byggnader. Hans offerordning. Hans
flotta.

1. Då nu Salomo hade byggt HERRENS hus färdigt, så ock
konungshuset, ävensom allt annat som han hade känt åstundan och
lust att utföra,
>2 Krön. 7,11 f
2. uppenbarade sig HERREN för andra gången för Salomo, likasom han
förut hade uppenbarat sig för honom i Gibeon.
>1 Kon. 3,5 f
3. Och HERREN sade till honom »Jag har hört den bön och åkallan som
du har uppsänt till mig; detta hus som du har byggt har jag
helgat, till att där fästa mitt namn för evig tid. Och mina ögon
och mitt hjärta skola vara där alltid.
>5 Mos 12,11. 1 Kon. 8,22 f. Ps. 132,14.
4. Om du nu vandrar inför mig, såsom din fader David vandrade, med
ostraffligt hjärta och i redlighet, så att du gör allt vad jag
har bjudit dig och håller mina stadgar och rätter
>1 Kon. 3,14. 11,38.
5. då skall jag upprätthålla din konungatron över Israel
evinnerligen, såsom jag lovade angående din fader David, när jag
sade: 'Aldrig skall på Israels tron saknas en avkomling av dig.'
>2 Sam. 7,12 f. 1 Kon. 2,4. 1 Krön. 17,11. 22,10.
6. Men om I och edra barn vänden om och övergiven mig, och icke
hållen de bud och stadgar som jag har förelagt eder, utan gån
bort och tjänen andra gudar och tillbedjen dem,
>Jos. 23,16.
7. då skall jag utrota Israel ur det land som jag har givit dem;
och det hus som jag har helgat åt mitt namn skall jag förkasta
ifrån mitt ansikte; och Israel skall bliva ett ordspråk och en
visa bland alla folk.
>5 Mos. 28,37. Jer. 7,15. 24,9.
8. Och huru upphöjt detta hus nu än må vara, skall då var och en
som går därförbi bliva häpen och vissla. Och när man frågar:
'Varför har HERREN gjort så mot detta land och detta hus?',
>5 Mos. 29,24 f. Jer. 22,8 f.
9. då skall man svara: 'Därför att de övergåvo HERREN, sin Gud, som
hade fört deras fäder ut ur Egyptens land, och höllo sig till
andra gudar och tillbådo dem och tjänade dem, därför har HERREN
låtit allt detta onda komma över dem.'»

10. När de tjugu år voro förlidna, under vilka Salomo byggde på de
två husen, HERRENS hus och konungshuset,
>1 Kon. 6,38. 7,1. 2 Krön. 8,1 f.
11. gav konung Salomo tjugu städer i Galileen åt Hiram, konungen i
Tyrus, som hade försett honom med cederträ, cypressträ och guld,
så mycket han begärde.
12. Men när Hiram från Tyrus begav sig ut för att bese de städer som
Salomo hade givit honom, behagade de honom icke,
13. utan han sade: »Vad är detta för städer som du har givit mig,
min broder?» Och han kallade dem Kabuls land, såsom de heta ännu
i dag.
14. Men Hiram sände till konungen ett hundra tjugu talenter guld.

15. Och på följande sätt förhöll det sig med det arbetsfolk som
konung Salomo bådade upp för att bygga HERRENS hus och hans eget
hus och Millo, ävensom Jerusalems murar, så ock Hasor, Megiddo
och Geser.
>2 Sam. 5,9. 1 Kon. 5,13.
16. (Farao, konungen i Egypten, hade nämligen dragit upp och intagit
Geser och bränt upp det i eld och dräpt de kananéer som bodde i
staden, varefter han hade givit den till hemgift åt sin dotter,
Salomos hustru.
>Jos. 16,10.
17. Men Salomo byggde upp Geser, ävensom Nedre Bet-Horon,
18. så ock Baalat och Tamar i öknen där i landet,
19. vidare alla Salomos förrådsstäder, vagnsstäderna och
häststäderna, och vad annat Salomo kände åstundan att bygga i
Jerusalem, på Libanon och eljest i hela det land som lydde under
hans välde.)
>1 Kon. 4,26. 10,26.
20. Allt det folk som fanns kvar av amoréerna, hetiterna,
perisséerna hivéerna och jebuséerna, korteligen, alla de som
icke voro av Israels barn --
21. deras avkomlingar, så många som funnos kvar i landet efter dem,
i det Israels barn icke hade förmått giva dem till spillo, dessa
pålade Salomo att vara arbetspliktiga tjänare, såsom de äro ännu
i dag.
22. Men av Israels barn gjorde Salomo ingen till träl, utan de blevo
krigare och blevo hans tjänare och hövitsman och kämpar, eller
uppsyningsmän över hans vagnar och ridhästar.
>3 Mos. 25,39 f.
23. Överfogdarna över Salomos arbeten voro fem hundra femtio; dessa
hade befälet över folket som utförde arbetet.

24. Men så snart Faraos dotter hade flyttat upp från Davids stad
till det hus som han hade byggt åt henne, byggde han ock
Millo.
>1 Kon. 3,1. 7,8.
25. Och Salomo offrade tre gånger om året brännoffer och tackoffer
på det altare som han hade byggt åt HERREN, och tände därjämte
rökelsen inför HERRENS ansikte. Så hade han då gjort huset
färdigt.
>2 Krön. 4,1. 7,7.
26. Konung Salomo byggde ock en flotta i Esjon-Geber, som ligger vid
Elot, på stranden av Röda havet, i Edoms land.
27. På denna flotta sände Hiram av sitt folk sjökunnigt
skeppsmanskap, som åtföljde Salomos folk.
28. De foro till Ofir och hämtade därifrån guld, fyra hundra tjugu
talenter, som de förde till konung Salomo.
*11/10 Första Konungaboken, 10 Kapitlet
Första Konungaboken, 10 Kapitlet

Drottningens av Saba besök hos Salomo.
Salomos rikedom och prakt, hans vishet
och storhet. Hans vagnar och hästar.

1. När drottningen av Saba fick höra ryktet om Salomo och vad han
hade gjort för HERRENS namn, kom hon för att sätta honom på prov
med svåra frågor.
>2 Krön. 9,1 f. Matt. 12,42. Luk. 11,31.
2. Hon kom till Jerusalem med ett mycket stort följe, med kameler,
som buro välluktande kryddor och guld i stor myckenhet, så ock
ädla stenar. Och när hon kom inför Salomo, förelade hon honom
allt vad hon hade i tankarna.
3. Men Salomo gav henne svar på alla hennes frågor; intet var
förborgat för konungen, utan han kunde giva henne svar på allt.
4. När nu drottningen av Saba såg all Salomos vishet, och såg huset
som han hade byggt,
5. och såg rätterna på hans bord, och såg huru hans tjänare sutto
där, och huru de som betjänade honom utförde sina åligganden,
och huru de voro klädda, och vidare såg hans munskänkar, och när
hon såg brännoffren som han offrade i HERRENS hus, då blev hon
utom sig av förundran.
6. Och hon sade till konungen: »Sant var det tal som jag hörde i
mitt land om dig och om din vishet.
7. Jag ville icke tro vad man sade, förrän jag själv kom och med
egna ögon fick se det; men nu finner jag att det icke ens till
hälften har blivit omtalat för mig. Du har långt mer vishet och
rikedom, än jag genom ryktet hade hört.
8. Sälla äro dina män, sälla äro dessa dina tjänare, som beständigt
få stå inför dig och höra din visdom.
9. Lovad vare HERREN, din Gud, som har funnit sådant behag i dig,
att han har satt dig på Israels tron! Ja, därför att HERREN
älskar Israel evinnerligen, därför har han satt dig till konung,
för att du skall skipa lag och rätt.»
>1 Kon. 5,7.

10. Och hon gav åt konungen ett hundra tjugu talenter guld, så ock
välluktande kryddor i stor myckenhet, därtill ädla stenar; en så
stor myckenhet av välluktande kryddor, som drottningen av Saba
gav åt konung Salomo, har aldrig mer blivit införd.
11. När Hirams flotta hämtade guld från Ofir, hemförde också den
från Ofir almugträ i stor myckenhet, ävensom ädla stenar.
>1 Kon. 9,26 f.
12. Av almugträet lät konungen göra tillbehör till HERRENS hus och
till konungshuset, så ock harpor och psaltare för sångarna. Så
mycket almugträ har sedan intill denna dag icke införts eller
blivit sett i landet.
13. Konung Salomo åter gav åt drottningen av Saba allt vad hon
åstundade och begärde, och skänkte henne i sin konungsliga
frikostighet också annat därutöver. Sedan vände hon om och for
till sitt land igen med sina tjänare.

14. Det guld som årligen inkom till Salomo vägde sex hundra
sextiosex talenter,
15. förutom det som inkom genom kringresande handelsmän och genom
krämares köpenskap, så ock från Erebs alla konungar och från
ståthållarna i landet.
16. Och konung Salomo lät göra två hundra stora sköldar av uthamrat
guld och använde till var sådan sköld sex hundra siklar guld;
17. likaledes tre hundra mindre sköldar av uthamrat guld och använde
till var sådan sköld tre minor guld; och konungen satte upp dem
i Libanonskogshuset.
>1 Kon. 7,2.
18. Vidare lät konungen göra en stor tron av elfenben och överdrog
den med fint guld.
19. Tronen hade sex trappsteg, och tronens ryggstycke var ovantill
avrundat; på båda sidor om sitsen voro armstöd, och två lejon
stodo utmed armstöden;
20. och tolv lejon stodo där på de sex trappstegen, på båda
sidor. Något sådant har aldrig blivit förfärdigat i något annat
rike.
21. Och alla konung Salomos dryckeskärl voro av guld, och alla kärl
i Libanonskogshuset voro av fint guld; av silver fanns intet,
det aktades icke för något i Salomos tid.
22. Ty konungen hade en egen Tarsisflotta på havet jämte Hirams
flotta; en gång vart tredje år kom Tarsisflottan hem och förde
med sig guld och silver, elfenben, apor och påfåglar.
23. Och konung Salomo blev större än någon annan konung på jorden,
både i rikedom och i vishet.
>1 Kon. 3,12 f. 1 Krön. 29,25. 2 Krön. 1,1.
24. Från alla länder kom man för att besöka Salomo och höra den
vishet som Gud hade nedlagt i hans hjärta.
>1 Kon. 4,34.
25. Och var och en förde med sig skänker: föremål av silver och av
guld, kläder, vapen, välluktande kryddor, hästar och
mulåsnor. Så skedde år efter år.
26. Salomo samlade ock vagnar och ridhästar, så att han hade ett
tusen fyra hundra vagnar och tolv tusen ridhästar; dem förlade
han dels i vagnsstäderna, dels i Jerusalem, hos konungen själv.
>1 Kon. 4,26. 9,19. 2 Krön. 1,14 f.
27. Och konungen styrde så, att silver blev lika vanligt i Jerusalem
som stenar, och cederträ lika vanligt som mullbärsfikonträ i
Låglandet.
28. Och hästarna som Salomo lät anskaffa infördes från Egypten; ett
antal kungliga uppköpare hämtade ett visst antal av dem till
bestämt pris.
>2 Krön. 1,16.
29. Var vagn som hämtades upp från Egypten och infördes kostade sex
hundra siklar silver, och var häst ett hundra femtio. Sammalunda
infördes ock genom deras försorg sådana till hetiternas alla
konungar och till konungarna i Aram.
*11/11 Första Konungaboken, 11 Kapitlet
Första Konungaboken, 11 Kapitlet

Salomos gemåler och bihustrur; hans
avfall från Herren. Uppror mot Salomo;
Ahias profetia. Salomos död.

1. Men konung Salomo hade utom Faraos dotter många andra utländska
kvinnor som han älskade: moabitiskor, ammonitiskor, edomeiskor,
sidoniskor och hetitiskor,
2. kvinnor av de folk om vilka HERREN hade lagt till Israels barn:
»I skolen icke inlåta eder med dem, och de få icke inlåta sig
med eder; de skola förvisso eljest förleda edra hjärtan att
avfalla till deras gudar.» Till dessa höll sig Salomo och
älskade dem.
>2 Mos. 34,16. 5 Mos. 7,3 f. 17,17.
3. Han hade sju hundra furstliga gemåler och tre hundra bihustrur.
Dessa kvinnor förledde hans hjärta till avfall.
4. Ja, när Salomo blev gammal, förledde kvinnorna hans hjärta att
avfalla till andra gudar, så att hans hjärta icke förblev
hängivet åt HERREN, hans Gud, såsom hans fader Davids hjärta
hade varit.
5. Så kom Salomo att följa efter Astarte, sidoniernas gudinna, och
Milkom, ammoniternas styggelse.
>Dom. 2,13. 2 Kon. 23,13.
6. Och Salomo gjorde vad ont var i HERRENS ögon och följde icke i
allt efter HERREN, såsom hans fader David hade gjort.
7. Salomo byggde nämligen då en offerhöjd åt Kemos, moabiternas
styggelse, på berget öster om Jerusalem, och likaså en åt Molok,
Ammons barns styggelse.
>4 Mos. 21,29. 2 Kon. 23,13.
8. På samma sätt gjorde han för alla sina utländska kvinnor, så att
de fingo tända offereld och frambära offer åt sina gudar.

9. Och HERREN blev vred på Salomo, därför att hans hjärta hade
avfallit från HERREN, Israels Gud, som dock två gånger hade
uppenbarat sig för honom,
>1 Kon. 3,5. 9,2.
10. och som hade givit honom ett särskilt bud angående denna sak,
att han icke skulle följa efter andra gudar, ett HERRENS bud som
han icke hade hållit.
>1 Kon. 6,12.
11. Därför sade HERREN till Salomo: »Eftersom det är så med dig, och
eftersom du icke har hållit det förbund och de stadgar som jag
har givit dig, skall jag rycka riket ifrån dig och giva det åt
din tjänare.
>1 Sam. 15,28. 28,17. 1 Kon. 12,15 f. 14,8,
12. Men för din fader Davids skull vill jag icke göra detta i din
tid; först ur din sons hand skall jag rycka det.
13. Dock skall jag icke rycka hela riket ifrån honom, utan en stam
skall jag giva åt din son, för min tjänare Davids skull och för
Jerusalems skull, som jag har utvalt.»

14. Och HERREN lät en motståndare till Salomo uppstå i edoméen
Hadad. Denne var av konungasläkten i Edom.
15. Ty när David var i strid med Edom, och härhövitsmannen Joab drog
upp för att begrava de slagna och därvid förgjorde allt mankön i
Edom
>2 Sam. 8,14. 1 Krön. 18,12 f.
16. -- ty Joab och hela Israel stannade där i sex månader, till dess
att han hade utrotat allt mankön i Edom --
17. då flydde Adad jämte några edomeiska män som hade varit i hans
faders tjänst, och de togo vägen till Egypten; Hadad var då en
ung gosse.
18. De begav sig åstad från Midjan och kommo till Paran; och de togo
folk med sig från Paran och kommo så till Egypten, till Farao,
konungen i Egypten. Denne gav honom ett hus och anslog ett
underhåll åt honom och gav honom land.
19. Och Hadad fann mycken nåd för Faraos ögon, så att denne gav
honom till hustru en syster till sin gemål, en syster till
drottning Tapenes.
20. Denna syster till Tapenes födde åt honom sonen Genubat, och
Tapenes lät avvänja honom i Faraos hus; sedan vistades Genubat i
Faraos hus bland Faraos söner.
21. Då nu Hadad i Egypten hörde att David hade gått till vila hos
sina fäder, och att härhövitsmannen Joab var död, sade han till
Farao: »Låt mig fara hem till mitt land.»
22. Men Farao sade till honom: »Vad fattas dig här hos mig, eftersom
du vill fara till ditt land?» Han svarade: »Hindra mig icke,
utan låt mig gå.

23. Och Gud lät ännu en motståndare till honom uppstå i Reson,
Eljadas son, som hade flytt ifrån sin herre, Hadadeser, konungen
i Soba.
24. När David sedan anställde blodbadet ibland dem, samlade denne
folk omkring sig och blev hövitsman för en strövskara; dessa
drogo därefter till Damaskus och slogo sig ned där och gjorde
sig till herrar i Damaskus.
>2 Sam. 8,3 f. 10,18.
25. Denne var nu under Salomos hela livstid Israels motståndare och
gjorde det skada, han såväl som Hadad. Han avskydde Israel; och
han blev konung över Aram.
26. Och en av Salomos tjänare hette Jerobeam; han var son till
Nebat, en efraimit, från Sereda, och hans moder hette Seruga och
var änka. Denne reste sig upp mot konungen.
>2 Krön. 13,6.
27. Orsaken varför han reste sig upp mot konungen var
följande. Salomo byggde då på Millo; han ville befästa det
blottade stället på sin fader Davids stad.
>2 Sam. 5,7, 9. 1 Kon. 9,15, 24.
28. Nu var Jerobeam en dugande man; och då Salomo såg att den unge
mannen var driftig i sitt arbete, satte han honom över allt det
arbete som ålåg Josefs hus.
29. Vid den tiden hände sig en gång att Jerobeam hade begivit sig ut
ur Jerusalem; då kom profeten Ahia från Silo emot honom på
vägen, där han gick klädd i en ny mantel; och de båda voro
ensamma på fältet.
30. Och Ahia fattade i den nya manteln som han hade på sig och
ryckte sönder den i tolv stycken.
31. Därefter sade han till Jerobeam: »Tag här tio stycken för
dig. Ty så säger HERREN, Israels Gud: Se, jag vill rycka riket
ur Salomos hand och giva tio av stammarna åt dig;
32. den ena stammen skall han få behålla för min tjänare Davids
skull och för Jerusalems skull, den stads som jag har utvalt ur
alla Israels stammar.
>Ps. 132,11 f.
33. Så skall ske, därför att de hava övergivit mig och tillbett
Astarte, sidoniernas gudinna, och Kemos, Moabs gud, och Milkom,
Ammons barns gud, och icke vandrat på mina vägar och icke gjort
vad rätt är i mina ögon, efter mina stadgar och rätter, såsom
hans fader David gjorde.
34. Dock skall jag icke taga ifrån honom själv det samlade riket,
utan jag vill låta honom förbliva furste, så länge han lever,
för min tjänare Davids skull, som jag utvalde, därför att han
höll mina bud och stadgar.
35. Men från hans son skall jag taga konungadömet och giva det åt
dig, nämligen de tio stammarna.
36. En stam skall jag giva åt hans son, så att min tjänare David
alltid har en lampa inför mitt ansikte i Jerusalem, den stad som
jag har utvalt åt mig, till att där fästa mitt namn.
>2 Sam. 21,17. 1 Kon. 15,4. 2 Kon. 8,19. 2 Krön. 21,7.
>Ps. 132,17. Ords. 13,9.
37. Dig vill jag alltså taga och vill låta dig regera över allt vad
dig lyster; du skall bliva konung över Israel.
38. Om du nu hörsammar allt vad jag bjuder dig och vandrar på mina
vägar och gör vad rätt är i mina ögon, så att du håller mina
stadgar och bud, såsom min tjänare David gjorde, så skall jag
vara med dig och bygga åt dig ett hus som bliver beståndande,
såsom jag byggde ett hus åt David, och jag skall giva Israel åt
dig. --
>1 Kon. 3,14. 9,4.
39. Ja, för den sakens skull skall jag ödmjuka Davids säd, dock icke
för alltid.»

40. Och Salomo sökte tillfälle att döda Jerobeam; men Jerobeam stod
upp och flydde till Egypten, till Sisak, konungen i Egypten. Och
han stannade i Egypten till Salomos död.

41. Vad nu mer är att säga om Salomo, om allt vad han gjorde och om
hans vishet, det finnes upptecknat i Salomos krönika.
>2 Krön. 9,29 f.
42. Den tid Salomo regerade i Jerusalem över hela Israel var fyrtio
år.
43. Och Salomo gick till vila hos sina fäder och blev begraven i sin
fader Davids stad. Och hans son Rehabeam blev konung efter
honom.
*11/12 Första Konungaboken, 12 Kapitlet
Första Konungaboken, 12 Kapitlet

Rehabeam konung. De tio stammarnas
avfall från Davids hus. Jerobeam konung
över Israel. Profeten Semajas budskap.
Jerobeams kalvdyrkan i Dan och Betel.

1. Och Rehabeam drog till Sikem, ty hela Israel hade kommit till
Sikem för att göra honom till konung.
>2 Krön. 10,1 f.
2. När Jerobeam, Nebats son, hörde detta -- han var då ännu kvar i
Egypten, dit han hade flytt för konung Salomo; Jerobeam bodde
alltså i Egypten,
>1 Kon. 11,40.
3. men de sände ditbort och läto kalla honom åter -- då kom han
tillstädes jämte Israels hela församling och talade till
Rehabeam och sade:
4. »Din fader gjorde vårt ok för svårt; men lätta nu du det svåra
arbete och det tunga ok som din fader lade på oss, så vilja vi
tjäna dig.»
5. Han svarade dem: »Gån bort och vänten ännu tre dagar, och kommen
så tillbaka till mig.» Och folket gick.

6. Då rådförde sig konung Rehabeam med de gamle som hade varit i
tjänst hos hans fader Salomo, medan denne ännu levde; han sade:
»Vilket svar råden I mig att giva detta folk?»
7. De svarade honom och sade: »Om du i dag underkastar dig detta
folk och bliver dem till tjänst, om du lyssnar till deras bön
och talar goda ord till dem, så skola de för alltid bliva dina
tjänare.»
8. Men han aktade icke på det råd som de gamle hade givit honom,
utan rådförde sig med de unga män som hade vuxit upp med honom,
och som nu voro i hans tjänst.
9. Han sade till dem: »Vilket svar råden I oss att giva detta folk
som har talat till mig och sagt: 'Lätta det ok som din fader har
lagt på oss'?»
10. De unga männen som hade vuxit upp med honom svarade honom då och
sade: »Så bör du säga till detta folk som har talat till dig och
sagt: 'Din fader gjorde vårt ok tungt, men lätta du det för oss'
-- så bör du tala till dem: 'Mitt minsta finger är tjockare än
min faders länd.
11. Så veten nu, att om min fader har belastat eder med ett tungt
ok, så skall jag göra edert ok ännu tyngre; har min fader tuktat
eder med ris, så skall jag tukta eder med skorpiongissel.'»
12. Så kom nu Jerobeam med allt folket till Rehabeam på tredje
dagen, såsom konungen hade befallt, i det han sade: »Kommen
tillbaka till mig på tredje dagen.»
13. Då gav konungen folket ett hårt svar; ty han aktade icke på det
råd som de gamle hade givit honom.
14. Han talade till dem efter de unga männens råd och sade: »Har min
fader gjort edert ok tungt, så skall jag göra edert ok ännu
tyngre; har min fader tuktat eder med ris, så skall jag tukta
eder med skorpiongissel.»
15. Alltså hörde konungen icke på folket; ty det var så skickat av
HERREN, för att hans ord skulle uppfyllas, det som HERREN hade
talat till Jerobeam, Nebats son, genom Ahia från Silo.
>1 Kon. 11,11, 31 f.
16. Då nu hela Israel förnam att konungen icke ville höra på dem,
gav folket konungen detta svar:

»Vad del hava vi i David? Ingen arvslott hava vi i Isais son.
Drag hem till dina hyddor, Israel. Se nu själv om ditt hus, du
David.»

Därefter drog Israel hem till sina hyddor.
>2 Sam. 20,1. Ords. 15,1.
17. Allenast över de israeliter som bodde i Juda städer förblev
Rehabeam konung.
18. Och när konung Rehabeam sände åstad Adoram, som hade uppsikten
över de allmänna arbetena, stenade hela Israel denne till döds;
och konung Rehabeam själv måste med hast stiga upp i sin vagn
och fly till Jerusalem.
>2 Sam. 20,24.
19. Så avföll Israel från Davids hus och har varit skilt därifrån
ända till denna dag.
20. Men när hela Israel hörde att Jerobeam hade kommit tillbaka,
sände de och läto kalla honom till folkförsamlingen och gjorde
honom till konung över hela Israel; ingen höll sig till Davids
hus, utom Juda stam allena.
21. Och när Rehabeam kom till Jerusalem, församlade han hela Juda
hus och Benjamins stam, ett hundra åttio tusen utvalda krigare,
för att de skulle strida mot Israels hus och återvinna
konungadömet åt Rehabeam, Salomos son.
>2 Krön. 11,1 f.
22. Men Guds ord kom till gudsmannen Semaja;
23. han sade: »Säg till Rehabeam, Salomos son, Juda konung, och till
hela Juda hus och Benjamin och till det övriga folket:
24. Så säger HERREN: I skolen icke draga upp och strida mot edra
bröder, Israels barn. Vänden tillbaka hem, var och en till sitt,
ty vad som har skett har kommit från mig.» Och de lyssnade till
HERRENS ord och vände om och gingo sin väg, såsom HERREN hade
befallt.
25. Men Jerobeam befäste Sikem i Efraims bergsbygd och bosatte sig
där. Därifrån drog han åstad och befäste Penuel.
>1 Mos. 32,30.
26. Och Jerobeam sade vid sig själv: »Såsom nu är, kan riket komma
tillbaka till Davids hus.
27. Ty om folket här får draga upp och anställa slaktoffer i HERRENS
hus i Jerusalem, så kan folkets hjärta vända tillbaka till deras
herre Rehabeam, Juda konung; ja, då kunna de dräpa mig och vända
tillbaka till Rehabeam, Juda konung.»
28. Sedan nu konungen hade överlagt härom, lät han göra två kalvar
av guld. Därefter sade han till folket: »Nu må det vara nog med
edra färder upp till Jerusalem. Se, här är din Gud, Israel, han
som har fört dig upp ur Egyptens land.»
>2 Mos. 32,4, 8. 2 Kon. 17,16.
29. Och han ställde upp den ena i Betel, och den andra satte han upp
i Dan.
>Dom. 18,29 f.
30. Detta blev en orsak till synd; folket gick ända till Dan för att
träda fram inför den ena av dem.
>2 Mos. 20,4. 1 Kon. 14,16. 2 Kon. 10,29. 17,21.
31. Han byggde också upp offerhöjdshus och gjorde till präster
allahanda män ur folket, sådana som icke voro av Levi barn.
>1 Kon. 13,33. 2 Krön. 11,15. 13,9.
32. Och Jerobeam anordnade en högtid i åttonde månaden, på femtonde
dagen i månaden, lik högtiden Juda, och steg då upp till
altaret; så gjorde han i Betel för att offra åt de kalvar som
han hade låtit göra. Och de män som han hade gjort till
offerhöjdspräster lät han göra tjänst i Betel.
>3 Mos. 23,34 f.

Första Konungaboken, 13 Kapitlet

Gudsmannen från Juda och hans profetia
mot altaret i Betel. Den gamle profeten
i Betel och gudsmannens död. Jerobeams
fortsatta försyndelser.

33. Till det altare som han hade gjort i Betel steg han alltså upp
på femtonde dagen i åttonde månaden, den månad som han av eget
påfund hade valt. Han anordnade nämligen då en högtid för
Israels barn och steg upp till altaret för att där tända
offereld.
*11/13 Första Konungaboken, 13 Kapitlet
1. Men då kom på HERRENS befallning en gudsman från Juda till
Betel, just när Jerobeam stod vid altaret för att där tända
offereld.
2. Och mannen ropade mot altaret på HERRENS befallning och sade:
»Altare! Altare! Så säger HERREN: Se, åt Davids hus skall födas
en son vid namn Josia, han skall på dig slakta
offerhöjdsprästerna som antända offereld på dig, och människoben
skall man då bränna upp på dig.»
>2 Kon. 23,15 f.
3. På samma gång angav han ett tecken, i det han sade: »Detta är
tecknet på att det är HERREN som har talat: se, altaret skall
rämna, och askan därpå skall spillas ut.»
4. När konung Jerobeam hörde dessa ord, som gudsmannen ropade mot
altaret i Betel, räckte han ut sin hand från altaret och sade:
»Gripen honom.» Men handen som han hade räckt ut mot honom
förvissnade, och han kunde icke draga den tillbaka till sig
igen.
5. Och altaret rämnade, och askan på altaret spilldes ut; det var
det tecken som gudsmannen på HERRENS befallning hade angivit.
6. Då tog konungen till orda och sade till gudsmannen: »Bönfall
inför HERREN, din Gud, och bed för mig att jag må kunna draga
min hand tillbaka till mig igen.» Och gudsmannen bönföll inför
HERREN; och konungen kunde då draga sin hand tillbaka till sig
igen, och den var likadan som förut.
>2 Mos. 8,8. 9,28. 10,17. 4 Mos. 21,7.
7. Då talade konungen till gudsmannen: »Kom hem med mig och
vederkvick dig; sedan vill jag giva dig en gåva.»
8. Men gudsmannen svarade konungen: »Om du än vill giva mig hälften
av vad som finnes i ditt hus, så kommer jag dock icke med dig;
här på orten vill jag varken äta eller dricka.
>4 Mos. 22,18. 24,13.
9. Ty så har HERREN genom sitt ord bjudit mig och sagt: Du skall
varken äta eller dricka, och ej heller vända tillbaka samma väg
du har gått hit.»
10. Därefter gick han sina färde en annan väg och vände icke
tillbaka samma väg han hade kommit till Betel.

11. Men i Betel bodde en gammal profet. Dennes son kom och förtäljde
för honom allt vad gudsmannen den dagen hade gjort i Betel, huru
han hade talat till konungen. När de hade förtäljt detta för
sin fader,
12. frågade deras fader dem vilken väg han hade gått. Och hans söner
visste vilken väg gudsmannen som kom från Juda hade gått.
13. Då sade han till sina söner: »Sadlen åsnan åt mig.» När de då
hade sadlat åsnan åt honom, satte han sig på den
14. och begav dig åstad efter gudsmannen och fann honom sittande
under terebinten; och han frågade honom: »Är du den gudsman som
har kommit från Juda?» Han svarade: »Ja.»
15. Då sade han till honom: »Kom med mig hem och ät med mig.»
16. Men han svarade: »Jag kan icke vända om med dig och följa dig,
och jag vill icke äta eller dricka med dig här på orten;
17. ty så har blivit mig sagt genom HERRENS ord: Du skall varken äta
eller dricka där; du skall icke heller gå tillbaka samma väg du
har gått dit.»
18. Han sade till honom: »Jag är ock en profet såsom du, och en
ängel har talat till mig på HERRENS befallning och sagt: 'För
honom tillbaka med dig hem och giv honom att äta och dricka.'»
Men häri ljög han för honom.
19. Då vände han tillbaka med honom och åt i hans hus och drack.
20. Men under det att de sutto till bords, kom HERRENS ord till
profeten som hade fört honom tillbaka.
21. Och han ropade till gudsmannen som hade kommit från Juda och
sade: »Så säger HERREN: Därför att du har varit gensträvig mot
HERRENS ord och icke hållit det bud som HERREN, din Gud, har
givit dig,
22. utan vänt tillbaka och ätit och druckit på den ort där han hade
förbjudit, dig att äta och dricka, därför skall din döda kropp
icke komma i dina fäders grav.
23. Sedan han nu hade ätit och druckit, sadlade han åsnan åt honom,
åt profeten som han hade fört tillbaka.
24. Och denne begav sig åstad; men ett lejon kom emot honom på vägen
och dödade honom. Sedan låg hans döda kropp utsträckt där på
vägen, under det att åsnan stod bredvid den; och lejonet stod
också bredvid den döda kroppen.
>1 Kon. 20,36.
25. Då nu folk som gick därförbi fick se den döda kroppen ligga
utsträckt på vägen och lejonet stå bredvid den döda kroppen,
gingo de in i staden där den gamle profeten bodde och omtalade
det där.
26. När profeten, som hade fört honom tillbaka från hans väg, hörde
det, sade han: »Det är gudsmannen, han som var gensträvig mot
HERRENS ord; därför har HERREN givit honom i lejonets våld, och
det har krossat och dödat honom, i enlighet med det ord som
HERREN hade talat till honom.»
27. Därefter tillsade han sina söner att de skulle sadla åsnan åt
honom; och de sadlade den.
28. Så begav han sig åstad och fann den döda kroppen liggande
utsträckt på vägen och åsnan och lejonet stående bredvid den
döda kroppen; lejonet hade icke ätit av den döda kroppen och ej
heller krossat åsnan.
29. Då tog profeten upp gudsmannens döda kropp och lade den på åsnan
och förde den tillbaka; och den gamle profeten begav sig in i
sin stad för att hålla dödsklagan och begrava honom.
30. Och han lade hans döda kropp i sin egen grav; och de höllo
dödsklagan efter honom och ropade: »Ack ve, min broder!»
>Jer. 22,18.
31. Då han nu hade begravit honom, sade han till sina söner: »När
jag dör, så begraven mig i den grav där gudsmannen ligger
begraven; läggen mina ben vid sidan av hans ben.
32. Ty förvisso skall det ord gå i fullbordan, som han på HERRENS
befallning ropade mot altaret i Betel och mot alla offerhöjdshus
i Samariens städer.»
>2 Kon. 23,15 f.

33. Dock vände Jerobeam efter detta icke om från sin onda väg, utan
gjorde åter allahanda man ur folket till offerhöjdspräster; vem
som hade lust därtill fick av honom mottaga handfyllning till
att vara offerhöjdspräst.
>2 Mos. 28,41. 1 Kon. 12,31.
34. På detta sätt blev han för Jerobeams hus en orsak till synd, och
en orsak till att det blev utplånat och utrotat från jorden.
*11/14 Första Konungaboken, 14 Kapitlet
Första Konungaboken, 14 Kapitlet

Ahias profetia mot Jerobeams hus.
Jerobeams död. Rehabeams regering i
Juda. Jerusalems plundring genom Sosak.
Rehabeams död.

1. Vid den tiden blev Abia, Jerobeams son, sjuk.
2. Då sade Jerobeam till sin hustru: »Stå upp och förkläd dig, så
att ingen kan märka att du är Jerobeams hustru, och gå till
Silo, ty där bor profeten Ahia, han som förkunnade om mig att
jag skulle bliva konung över detta folk.
>1 Kon. 11,29 f. 12,15.
3. Och tag med dig tio bröd, därtill smått bakverk och en kruka
honung, och gå in till honom; han skall då förkunna för dig huru
det skall gå med gossen.»
4. Jerobeams hustru gjorde så; hon stod upp och gick till Silo och
kom till Ahias hus. Och Ahia kunde icke se, ty hans ögon voro
starrblinda av ålderdom.
>1 Sam. 4,15.
5. Men HERREN hade sagt till Ahia: »Just nu kommer Jerobeams hustru
för att förfråga sig hos dig om sin son, ty han är sjuk; så och
så skall du tala till henne. Men när hon kommer, skall hon
ställa sig främmande.
6. Då nu Ahia hörde ljudet av hennes steg, när hon kom i dörren,
sade han: »Kom in, du Jerobeams hustru. Varför ställer du dig
främmande? Jag har ju fått uppdrag att giva dig ett hårt
budskap.
7. Gå och säg Jerobeam: Så säger HERREN, Israels Gud: Se, jag har
upphöjt dig ur folket och satt dig till furste över mitt folk
Israel
8. och har ryckt riket från Davids hus och givit det åt dig. Men du
har icke varit sådan som min tjänare David, som höll mina bud
och följde efter mig av allt sitt hjärta, så att han gjorde
allenast vad rätt var i mina ögon;
>1 Kon. 11,11, 31.
9. utan du har gjort mer ont än alla som hava varit före dig och
har gått bort och gjort dig andra gudar, nämligen gjutna
beläten, för att förtörna mig, och har kastat mig bakom din
rygg.
10. Därför skall jag låta olycka komma över Jerobeams hus och utrota
allt mankön av Jerobeams hus, både små och stora i Israel; och
jag skall bortsopa Jerobeams hus, såsom man sopar bort
orenlighet, till dess det bliver en ände därpå.
>1 Kon. 15,29. 16,3 f. 21,21.
11. Den av Jerobeams hus, som dör i staden, skola hundarna äta upp,
och den som dör ute på marken, skola himmelens fåglar äta upp.
Ty så har HERREN talat.
12. Så stå du nu upp och gå hem igen. När din fot träder in i
staden, skall barnet dö.
13. Och hela Israel skall hålla dödsklagan efter honom, och man
skall begrava honom; ty av Jerobeams hus skall allenast han
komma i en grav, därför att i Jerobeams hus dock hos honom blev
funnet något som var gott inför HERREN, Israels Gud.
14. Men HERREN skall låta en konung över Israel uppstå åt sig, en
konung som skall utrota Jerobeams hus. Detta är den dagen; och
vad skall icke nu ske!
15. HERREN skall slå Israel, så att det bliver likt vassen, som
vaggar hit och dit i vattnet. Och han skall rycka upp Israel ur
detta goda land, som han har givit åt deras fäder, och skall
förströ dem på andra sidan floden, därför att de hava gjort sig
Aseror och därmed förtörnat HERREN.
>2 Kon. 17,18, 23,
16. Och han skall prisgiva Israel för de synders skull som Jerobeam
har begått, och genom vilka han har kommit Israel att synda.»
>1 Kon. 12,28 f.
17. Då stod Jerobeams hustru upp och gick sin väg och kom till
Tirsa; och just som hon beträdde husets tröskel, gav gossen upp
andan.
18. Och man begrov honom, och hela Israel höll dödsklagan efter
honom, i enlighet med det ord som HERREN hade talat genom sin
tjänare, profeten Ahia.

19. Vad nu mer är att säga om Jerobeam, om hans krig och om hans
regering, det finnes upptecknat i Israels konungars krönika.
20. Den tid Jerobeam regerade var tjugutvå år. Så gick han till vila
hos sina fäder; och hans son Nadab blev konung efter honom.
21. Men Rehabeam, Salomos son, var konung i Juda. Fyrtioett år
gammal var Rehabeam, när han blev konung, och han regerade
sjutton år i Jerusalem, den stad som HERREN hade utvalt ur alla
Israels stammar, till att där fästa sitt namn. Hans moder hette
Naama, ammonitiskan.
>2 Krön. 12,13 f.
22. Och Juda gjorde vad ont var i HERRENS ögon; med de synder som
de begingo retade de honom långt mer, än deras fäder hade gjort.
23. Ty också de byggde sig offerhöjder och reste stoder och Aseror
på alla höga kullar och under alla gröna träd;
24. ja, också tempelbolare funnos i landet. De gjorde efter alla
styggelser hos de folk som HERREN hade fördrivit för Israels
barn.
>5 Mos. 18,9. 23,17.

25. Men i konung Rehabeams femte regeringsår drog Sosak, konungen i
Egypten, upp mot Jerusalem.
>1 Kon. 11,40. 2 Krön. 12,2 f., 9 f.
26. Och han tog skatterna i HERRENS hus och skatterna i
konungshuset; alltsammans tog han. Han tog ock alla de gyllene
sköldar som Salomo hade låtit göra.
>1 Kon. 10,16 f.
27. I deras ställe lät konung Rehabeam göra sköldar av koppar, och
dessa lämnade han i förvar åt hövitsmännen för drabanterna som
höllo vakt vid ingången till konungshuset.
28. Och så ofta konungen gick till HERRENS hus, buro drabanterna
dem; sedan förde de dem tillbaka till drabantsalen.
29. Vad nu mer är att säga om Rehabeam och om allt vad han gjorde,
det finnes upptecknat i Juda konungars krönika.
>2 Krön. 12,15 f.
30. Men Rehabeam och Jerobeam lågo i krig med varandra, så länge de
levde.
>1 Kon. 15,6.
31. Och Rehabeam gick till vila hos sina fäder och blev begraven hos
sina fäder i Davids stad. Hans moder hette Naama,
ammonitiskan. Och hans son Abiam blev konung efter honom.
*11/15 Första Konungaboken, 15 Kapitlet
Första Konungaboken, 15 Kapitlet

Abiam konung i Juda. Asa konung i Juda.
Asas förbund med Ben-Hadad mot Baesa,
Israels konung. Nadab konung i Israel.
Baesas sammansvärjning och Jerobeams
hus' undergång. Baesa konung i Israel.

1. I konung Jerobeams, Nebats sons, adertonde regeringsår blev
Abiam konung över Juda.
>2 Krön. 13,1 f.
2. Han regerade tre år i Jerusalem. Hans moder hette Maaka,
Abisaloms dotter.
3. Och han vandrade i alla de synder som hans fader hade begått
före honom, och hans hjärta var icke hängivet åt HERREN, hans
Gud, såsom hans fader Davids hjärta hade varit.
>1 Kon. 12,28 f.
4. Allenast för Davids skull lät HERREN, hans Gud, honom få en
lampa i Jerusalem, i det att han uppsatte hans son efter honom
och lät Jerusalem hava bestånd --
>2 Sam. 21,17. 1 Kon. 11,36. 2 Kon. 8,19. Ps. 132,17. Ords. 13,9.
5. detta därför att David gjorde vad rätt var i HERRENS ögon och
icke vek ifrån något som han bjöd honom, så länge han levde,
utom i saken med hetiten Uria.
>2 Sam. 11,1 f. 12,9.

6. Men Rehabeam och Jerobeam lågo i krig med varandra, så länge den
förre levde.
>1 Kon. 14,30. 2 Krön. 12,15.

7. Vad nu mer är att säga om Abiam och om allt vad han gjorde, det
finnes upptecknat i Juda konungars krönika. Men Abiam och
Jerobeam lågo i krig med varandra.
8. Och Abiam gick till vila hos sina fäder, och man begrov honom i
Davids stad. Och hans son Asa blev konung efter honom.
>2 Krön. 14,1 f.
9. I Jerobeams, Israels konungs, tjugonde regeringsår blev Asa
konung över Juda.
10. Han regerade fyrtioett år i Jerusalem. Hans moder hette Maaka,
Abisaloms dotter.
11. Och Asa gjorde vad rätt var i HERRENS ögon, såsom hans fader
David hade gjort
12. Han drev ut tempelbolarna ur landet och skaffade bort alla de
eländiga avgudabeläten som hans fader hade låtit göra.
>1 Kon. 14,24.
13. Ja, sin moder Maaka avsatte han från hennes drottningsvärdighet,
därför att hon hade satt upp en styggelse åt Aseran; Asa högg nu
ned styggelsen och brände upp den i Kidrons dal.
>2 Krön. 15,16 f,
14. Men offerhöjderna blevo icke avskaffade; dock var Asas hjärta
hängivet åt HERREN, så länge han levde.
15. Och han förde in i HERRENS hus både vad hans fader och vad han
själv hade helgat åt HERREN: silver, guld och kärl.
16. Men Asa och Baesa, Israels konung, lågo i krig med varandra, så
länge de levde.
17. Baesa, Israels konung, drog upp mot Juda och begynte befästa
Rama, för att hindra att någon komme vare sig till eller ifrån
Asa, Juda konung.
>2 Krön. 16,1 f.
18. Då tog Asa allt silver och guld som fanns kvar i skattkamrarna i
HERRENS hus, ävensom skatterna i konungshuset, och lämnade detta
åt sina tjänare; därefter sände konung Asa dem till Ben-Hadad,
son till Tabrimmon, son till Hesjon, konungen i Aram, som bodde
i Damaskus, och lät säga:
>2 Kon. 12,18. 16,8. 18,15.
19. »Ett förbund består ju mellan mig och dig, såsom det var mellan
min fader och din fader. Se, här sänder jag dig skänker av
silver och guld, så bryt då nu ditt förbund med Baesa, Israels
konung, för att han må lämna mig i fred.»
20. Och Ben-Hadad lyssnade till konung Asa och sände sina
krigshövitsmän mot Israels städer och förhärjade Ijon, Dan,
Abel-Bet-Maaka och hela Kinarot jämte hela Naftali land.
>2 Kon. 15,29.
21. När Baesa hörde detta, avstod han från att befästa Rama och höll
sig sedan stilla i Tirsa.
22. Men konung Asa bådade upp hela Juda, ingen fritagen; och de
förde bort stenar och trävirke som Baesa använde till att
befästa Rama. Därmed befäste nu konung Asa Geba i Benjamin, så
ock Mispa.
23. Allt vad mer är att säga om Asa, om alla hans bedrifter, om allt
vad han gjorde och om de städer han byggde, det finnes
upptecknat i Juda konungars krönika. Men på sin ålderdom fick
han en sjukdom i sina fötter.
>2 Krön. 16,11 f.
24. Och Asa gick till vila hos sina fäder och blev begraven hos sina
fäder i sin fader Davids stad. Och hans son Josafat blev konung
efter honom.
>2 Krön. 17,1.

25. Men Nadab, Jerobeams son, blev konung över Israel i Asas, Juda
konungs, andra regeringsår, och han regerade över Israel i två
år.
26. Han gjorde vad ont var i HERRENS ögon och vandrade på sin faders
väg och i den synd genom vilken denne hade kommit Israel att
synda.
>1 Kon. 12,28 f.
27. Men Baesa, Ahias son, av Isaskar hus, anstiftade en
sammansvärjning mot honom, och Baesa dräpte honom vid Gibbeton,
som tillhörde filistéerna; Nadab med hela Israel höll nämligen
på med att belägra Gibbeton.
28. I Asas, Juda konungs, tredje regeringsår var det som Baesa
dödade honom, och han blev så själv konung i hans ställe.
29. Och när han hade blivit konung förgjorde han hela Jerobeams hus;
han lät intet som anda hade bliva kvar av Jerobeams hus, utan
utrotade det, i enighet med det ord som HERREN hade talat genom
sin tjänare Ahia från Silo --
>1 Kon 14,10, 14.
30. detta för de synders skull som Jerobeam hade begått, och genom
vilka han kom Israel att synda, så att han därmed förtörnade
HERREN, Israels Gud.
>1 Kon. 12,28 f.

31. Vad nu mer är att säga om Nadab och om allt vad han gjorde det
finnes upptecknat i Israels konungars krönika.
32. Men Asa och Baesa, Israels konung, lågo i krig med varandra,
länge de levde.
33. I Asas, Juda konungs, tredje regeringsår blev Baesa, Ahias son,
konung över hela Israel i Tirsa och regerade i tjugufyra år.
34. Han gjorde vad ont var i HERRENS ögon och vandrade på Jerobeams
väg och i den synd genom vilken denne hade kommit Israel att
synda.
>1 Kon. 12,28 f.
*11/16 Första Konungaboken, 16 Kapitlet
Första Konungaboken, 16 Kapitlet

Jehus profetia mot Baesas hus. Ela
konung i Israel. Simris sammansvärjning
och Baesas hus' undergång. Simri konung
i Israel; inbördes krig. Omri och Ahab
konungar i Israel.

1. Och HERRENS ord kom till Jehu, Hananis son, mot Baesa; han sade:
2. »Se, jag har lyft dig upp ur stoftet och satt dig till furste
över mitt folk Israel. Men du har vandrat på Jerobeams väg och
kommit mitt folk Israel att synda, så att de hava förtörnat mig
genom sina synder.
>1 Kon. 12,28 f. 14,7 f.
3. Därför vill jag bortsopa Baesa och hans hus; ja, jag vill göra
med ditt hus såsom jag gjorde med Jerobeams, Nebats sons, hus.
>1 Kon. 14,10 f. 15,29. 21,21 f.
4. Den av Baesas hus, som dör i staden, skola hundarna äta upp, och
den av hans hus, som dör ute på marken, skola himmelens fåglar
äta upp.»

5. Vad nu mer är att säga om Baesa, om vad han gjorde och om hans
bedrifter, det finnes upptecknat i Israels konungars krönika.
>2 Krön. 16,1 f.
6. Och Baesa gick till vila hos sina fäder och blev begraven i
Tirsa. Och hans son Ela blev konung efter honom.
7. Men genom profeten Jehu, Hananis son, hade HERRENS ord kommit
till Baesa och hans hus, icke allenast för allt det onda som han
hade gjort i HERRENS ögon, då han förtörnade honom genom sina
händers verk, så att det måste gå honom såsom det gick Jerobeams
hus, utan ock därför att han hade förgjort detta.

8. I Asas, Juda konungs, tjugusjätte regeringsår blev Ela, Baesas
son, konung över Israel i Tirsa och regerade i två år.
9. Men hans tjänare Simri, som var hövitsman för den ena hälften av
stridsvagnarna, anstiftade en sammansvärjning mot honom. Och en
gång, då han i Tirsa hade druckit sig drucken i Arsas hus,
överhovmästarens i Tirsa,
10. kom Simri dit och slog honom till döds -- det var i Asas, Juda
konungs, tjugusjunde regeringsår -- och han själv blev så konung
i hans ställe.
11. Och när han hade blivit konung och intagit sin tron, förgjorde
han hela Baesas hus, utan att låta någon av mankön bliva kvar,
varken hans blodsförvanter eller hans vänner.
12. Så utrotade Simri hela Baesas hus, i enlighet med det ord som
HERREN hade talat till Baesa genom profeten Jehu --
13. detta för alla de synders skull som Baesa och hans son Ela hade
begått, och genom vilka de hade kommit Israel att synda, så att
de förtörnade HERREN, Israels Gud, med de fåfängliga avgudar som
de dyrkade.

14. Vad nu mer är att säga om Ela och om allt vad han gjorde, det
finnes upptecknat i Israels konungars krönika.

15. I Asas, Juda konungs, tjugusjunde regeringsår blev Simri konung
och regerade i sju dagar, i Tirsa. Folket höll då på att belägra
Gibbeton, som tillhörde filistéerna.
16. Medan nu folket höll på med belägringen, fingo de höra sägas
»Simri har anstiftat en sammansvärjning; han har ock dräpt
konungen.» Då gjorde hela Israel samma dag Omri, den
israelitiske härhövitsmannen, till konung, i lägret.
17. Därefter drog Omri med hela Israel upp från Gibbeton, och de
angrepo Tirsa.
18. Men när Simri såg att staden var intagen, gick han in i
konungshusets palatsbyggnad och brände upp konungshuset jämte
sig själv i eld och omkom så --
19. detta för de synders skull som han hade begått, i det att han
gjorde vad ont var i HERRENS ögon och vandrade på Jerobeams väg
och i den synd som denne hade gjort, och genom vilken han hade
kommit Israel att synda.
>1 Kon. 12,28 f.

20. Vad nu mer är att säga om Simri och om den sammansvärjning som
han anstiftade, det finnes upptecknat i Israels konungars
krönika.

21. Nu delade sig Israels folk i två hälfter; den ena hälften av
folket höll sig till Tibni, Ginats son, och ville göra honom
till konung, och den andra hälften höll sig till Omri.
22. Men den del av folket som höll sig till Omri, fick överhanden
över den del som höll sig till Tibni, Ginats son. Och när Tibni
var död, blev Omri konung.

23. I Asas, Juda konungs, trettioförsta regeringsår blev Omri konung
över Israel och regerade i tolv år; i Tirsa regerade han i sex
år.
24. Han köpte berget Samaria av Semer för två talenter silver; och
han bebyggde berget och kallade staden som han byggde där
Samaria, efter Semer, den man som hade varit bergets ägare.
25. Men Omri gjorde vad ont var i HERRENS ögon; han gjorde mer ont
än någon av dem som hade varit före honom.
>Mik. 6,16.
26. Han vandrade i allt på Jerobeams, Nebats sons, väg och i de
synder genom vilka denne hade kommit Israel att synda, så att de
förtörnade HERREN, Israels Gud, med de fåfängliga avgudar de
dyrkade.
>1 Kon. 12,28 f.

27. Vad nu mer är att säga om Omri, om vad han gjorde och om de
bedrifter han utförde, det finnes upptecknat i Israels konungars
krönika.
28. Och Omri gick till vila hos sina fäder och blev begraven i
Samaria. Och hans son Ahab blev konung efter honom.
29. Ahab, Omris son, blev konung över Israel i Asas, Juda konungs,
trettioåttonde regeringsår; sedan regerade Ahab, Omris son, i
tjugutvå år över Israel i Samaria.
30. Men Ahab, Omris son, gjorde vad ont var i HERRENS ögon, mer än
någon av dem som hade varit före honom.
31. Det var honom icke nog att vandra i Jerobeams, Nebats sons,
synder; han tog ock till hustru Isebel, dotter till Etbaal,
sidoniernas konung, och gick så åstad och tjänade Baal och
tillbad honom.
>1 Kon. 12,28 f.
32. Och han reste ett altare åt Baal i Baalstemplet som han hade
byggt i Samaria.
33. Därtill lät Ahab göra Aseran. Så gjorde Ahab mer till att
förtörna HERREN, Israels Gud, än någon av de Israels konungar
som hade varit före honom.
34. Under hans tid byggde beteliten Hiel åter upp Jeriko. Men när
han lade dess grund, kostade det honom hans äldste son Abiram,
och när han satte upp dess portar, kostade det honom hans yngste
son Segib -- i enlighet med det ord som HERREN hade talat genom
Josua, Nuns son.
>Jos. 6,26.
*11/17 Första Konungaboken, 17 Kapitlet
Första Konungaboken, 17 Kapitlet

Profeten Elia inför Ahab, vid bäcken
Kerit och hos änkan i Sarefat.

1. Och tisbiten Elia, en man som förut hade uppehållit sig i
Gilead, sade till Ahab: »Så sant HERREN, Israels Gud, lever, han
vilkens tjänare jag är, under dessa år skall varken dagg eller
regn falla, med mindre jag säger det.»
>Syr. 48,1 f. Jak. 5,17 f.

2. Och HERRENS ord kom till honom; han sade:
3. »Gå bort härifrån och begiv dig österut, och göm dig vid bäcken
Kerit, som österifrån rinner ut i Jordan.
4. Din dryck skall du få ur bäcken, och korparna har jag bjudit att
där
förse dig med föda.»
5. Då gick han bort och gjorde såsom HERREN hade befallt; han gick
bort och uppehöll sig vid bäcken Kerit, som österifrån rinner ut
i Jordan.
6. Och korparna förde till honom bröd och kött om morgonen, och
bröd och kött om aftonen, och sin dryck fick han ur bäcken.

7. Men efter någon tid torkade bäcken ut, därför att det icke
regnade i landet.
8. Då kom HERRENS ord till honom; han sade:
9. »Stå upp och gå till Sarefat, som hör till Sidon, och uppehåll
dig där. Se, jag har där bjudit en änka att förse dig med
föda.»
>Luk. 4,25 f.
10. Han stod upp och gick till Sarefat. Och när han kom till
stadsporten, fick han där se en änka som samlade ved. Då ropade
han till henne och sade: »Hämta litet vatten åt mig i kärlet, så
att jag får dricka.»
11. När hon nu gick för att hämta det, ropade han efter henne och
sade: »Tag ock med dig ett stycke bröd åt mig.»
12. Men hon svarade: »Så sant HERREN, din Gud, lever, jag äger icke
en kaka bröd, utan allenast en hand full mjöl i krukan och litet
olja i kruset. Och se, här har jag samlat ihop ett par
vedpinnar, och jag går nu hem och tillreder det åt mig och min
son, för att vi må äta det och sedan dö.»
>2 Kon. 4,2 f.
13. Då sade Elia till henne: »Frukta icke; gå och gör såsom du har
sagt. Men red först till en liten kaka därav åt mig, och bär ut
den till mig; red sedan till åt dig och din son.
14. Ty så säger HERREN, Israels Gud: Mjölet i krukan skall icke taga
slut, och oljan i kruset skall icke tryta, intill den dag då
HERREN låter det regna på jorden.»
15. Då gick hon åstad och gjorde såsom Elia hade sagt. Och hon hade
sedan att äta, hon själv och han och hennes husfolk, en lång
tid.
>Matt. 10,40 f.
16. Mjölet i krukan tog icke slut, och oljan i kruset tröt icke, i
enlighet med det ord som HERREN hade talat genom Elia.

17. Men härefter hände sig, att kvinnans, hans värdinnas, son blev
sjuk; hans sjukdom blev mycket svår, så att han till slut icke
mer andades.
18. Då sade hon till Elia: »Vad har du med mig att göra, du gudsman?
Du har kommit till mig, för att min missgärning skulle bliva
ihågkommen, så att min son måste dö.»
>Luk, 5,8.
19. Men han sade till henne: »Giv mig din son.» Och han tog honom ur
hennes famn och bar honom upp i salen där han bodde och lade
honom på sin säng.
20. Och han ropade till HERREN och sade: »HERRE, min Gud, har du väl
kunnat göra så illa mot denna änka, vilkens gäst jag är, att du
har dödat hennes son?»
21. Därefter sträckte han sig ut över gossen tre gånger och ropade
till HERREN och sade: »HERRE, min Gud, låt denna gosses själ
komma tillbaka in i honom.»
>2 Kon. 4,34 f. Apg. 20,10.
22. Och HERREN hörde Elias röst, och gossens själ kom tillbaka in i
honom, och han fick liv igen.
23. Och Elia tog gossen och bar honom från salen ned i huset och gav
honom åt hans moder. Och Elia sade: »Se, din son lever.»
>Luk. 7,15.
24. Då sade kvinnan till Elia: »Nu vet jag att du är en gudsman, och
att HERRENS ord i din mun är sanning.»
*11/18 Första Konungaboken, 18 Kapitlet
Första Konungaboken, 18 Kapitlet

Elia och Obadja. Elias möte med Ahab.
Elias och Baalsprofeternas offer på
Karmel. Elias bön om regn och
bönhörelsen.

1. En lång tid härefter, på tredje året, kom HERRENS ord till Elia;
han sade: »Gå åstad och träd fram för Ahab, så skall jag sedan
låta det regna på jorden.»
>Jak. 5,17 f.
2. Då gick Elia åstad för att träda fram för Ahab. Men hungersnöden
var då stor i Samaria.
3. Och Ahab kallade till sig Obadja, sin överhovmästare; men Obadja
dyrkade HERREN med stor iver.
4. Och när Isebel utrotade HERRENS profeter, hade Obadja tagit ett
hundra profeter och gömt dem, femtio man åt gången, i en grotta
och försett dem med mat och dryck.
5. Ahab sade nu till Obadja: »Far igenom landet till alla
vattenkällor och alla bäckar. Kanhända skola vi finna gräs, så
att vi kunna behålla hästar och mulåsnor vid liv och slippa att
slakta ned någon boskap.»
6. Och de fördelade mellan sig landet som de skulle draga i genom.
Ahab for en väg för sig, och Obadja for en annan väg för sig.
7. När nu Obadja färdades sin väg fram, fick han se Elia komma emot
sig. Och han kände igen denne och föll ned på Sitt ansikte och
sade: »Är du här, min herre Elia?»
8. Han svarade honom: »Ja. Gå och säg till din herre: 'Elia är
här.'»
9. Då sade han: »Varmed har jag försyndat mig, eftersom du vill
giva din tjänare i Ahabs hand och låta honom döda mig?
10. Så sant HERREN, din Gud, lever, det finnes icke något folk eller
något rike dit min herre icke har sänt för att söka efter dig;
och om man har svarat: 'Han är icke här', så har han av det
riket eller det folket tagit en ed, att man icke har funnit dig.
11. Och nu säger du: 'Gå och säg till din herre: Elia är här!'
12. Om nu, när jag går ifrån dig, HERRENS Ande skulle rycka bort
dig, jag vet icke vart, och jag likväl komme med ditt budskap
till Ahab, så skulle han dräpa mig, när han icke funne dig. Och
dock har ju jag, din tjänare, fruktat HERREN allt ifrån min
ungdom.
>2 Kon. 2,16. Apg. 8,39.
13. Har det icke blivit berättat för min herre vad jag gjorde, när
Isebel dräpte HERRENS profeter, huru jag gömde ett hundra av
HERRENS profeter, femtio man och åter femtio, i en grotta och
försåg dem med mat och dryck?
14. Och nu säger du: 'Gå och säg till din herre: Elia är här!' --
för att han skall dräpa mig.»
15. Men Elia svarade: »Så sant HERREN Sebaot lever, han vilkens
tjänare jag är, redan i dag skall jag träda fram för honom.»

16. Då gick Obadja Ahab till mötes och förkunnade detta för honom;
och Ahab begav sig åstad för att möta Elia.
17. Och när Ahab fick se Elia, sade Ahab till honom: »Är du här, du
som drager olycka över Israel?»
18. Han svarade: »Det är icke jag, som drager olycka över Israel,
utan du och din faders hus, därmed att I övergiven HERRENS bud,
och därmed att du följer efter Baalerna.
>1 Kon, 16.31 f.
19. Men sänd nu bort och församla hela Israel till mig på berget
Karmel, jämte Baals fyra hundra femtio profeter och Aserans fyra
hundra profeter, som äta vid Isebels bord.»
20. Då sände Ahab omkring bland Israels barn och lät församla
profeterna på berget Karmel.

21. Och Elia trädde fram för allt folket och sade: »Huru länge
viljen I halta på båda sidor? Är det HERREN som är Gud, så
följen efter honom; men om Baal är det, så följen efter honom.»
Och folket svarade honom icke ett ord.
>Jos. 24,15. Dom. 6,31.
22. Då sade Elia till folket: »Jag allena är kvar såsom HERRENS
Profet, och Baals profeter äro fyra hundra femtio man.
>1 Kon. 19,10.
23. Må man nu giva oss två tjurar, och må de välja ut åt sig den ena
tjuren och stycka den och lägga den på veden, utan att tända eld
därpå, så vill jag reda till den andra tjuren och lägga den på
veden, utan att tända eld därpå.
24. Därefter mån I åkalla eder guds namn, men själv vill jag åkalla
HERRENS namn. »Den gud som då svarar med eld, han vare Gud.»
Allt folket svarade och sade. »Ditt förslag är gott.»
25. Då sade Elia till Baals profeter: »Väljen ut åt eder den ena
tjuren och reden till den, I först, ty I ären flertalet; åkallen
därefter eder guds namn, men eld fån I icke tända.»
26. Då togo de den tjur som han gav dem och redde till den; sedan
åkallade de Baals namn från morgonen ända till middagen och
ropade: »Baal, svara oss.» Men icke ett ljud hördes, och ingen
svarade. Och alltjämt haltade de åstad kring altaret som man
hade gjort.
>Hab. 2,19.
27. När det så blev middag, gäckades Elia med dem och sade: »Ropen
ännu högre, ty visserligen är han en gud, men han har väl något
att begrunda, eller ock har han gått avsides, eller är han på
resa; kanhända sover han, men då skall han väl vakna.»
28. Då ropade de ännu högre och ristade sig, såsom deras sed var,
med svärd och spjut, så att blodet kom ut på dem.
>5 Mos. 14,1.
29. När det sedan hade blivit eftermiddag, fattades de av profetiskt
raseri, och höllo så på ända till den tid då spisoffret
frambäres. Men icke ett ljud hördes, ingen svarade, och ingen
tycktes heller akta på dem.
>2 Mos. 29,39. 4 Mos. 28,3 f.

30. Och Elia sade till allt folket: »Träden hitfram till mig.» Så
trädde nu allt folket fram till honom. Då satte han åter i
stånd HERRENS altare, som hade blivit nedrivet.
31. Elia tog tolv stenar, lika många som Jakobs söners stammar --
den mans, till vilken detta HERRENS ord hade kommit: »Israel
skall vara ditt namn.»
>1 Mos. 32,28. 35,10. Jos. 4,5, 20. 2 Kon. 17,34.
32. Och han byggde av stenarna ett altare i HERRENS namn och gjorde
omkring altaret en grav, stor nog för ett utsäde av två
sea-mått.
33. Därefter lade han upp veden, styckade tjuren och lade den på
veden.
34. Sedan sade han: »Fyllen fyra krukor med vatten, och gjuten ut
vattnet över brännoffret och veden.» Han sade ytterligare:
»Gören så ännu en gång.» Och de gjorde så för andra
gången. Därefter sade han: »Gören så för tredje gången.» Och de
gjorde så för tredje gången.
35. Och vattnet flöt runt omkring altaret; och han lät fylla också
graven med vatten.
36. Då nu tiden var inne att frambära spisoffret, trädde profeten
Elia fram och sade: »HERRE, Abrahams, Isaks och Israels Gud, låt
det i dag bliva kunnigt att du är Gud i Israel, och att jag är
din tjänare, och att det är på din befallning jag har gjort allt
detta.»
>2 Mos 3,6. Matt. 22,32.
37. Svara mig, HERRE, svara mig, så att detta folk förnimmer att det
är du, HERRE, som är Gud, i det att du vänder om deras hjärtan.»
38. »Då föll HERRENS ed ned och förtärde brännoffret, veden,
stenarna och jorden, och uppslickade vattnet som var i graven.
>3 Mos. 9,24. Dom. 6,21. 2 Krön. 7,1.
39. När allt folket såg detta, föllo de ned på sina ansikten och
sade: »HERREN är det som är Gud! HERREN är det som är Gud!»
40. Men Elia sade till dem: »Gripen Baals profeter; låten ingen av
dem komma undan.» Och de grepo dem. Och Elia lät föra dem ned
till bäcken Kison och slakta dem där.
>6 Mos. 13,5. 18,20.
41. Och Elia sade till Ahab: »Begiv dig ditupp, ät och drick, ty
jag hör bruset av regn.»
42. Då begav sig Ahab ditupp för att äta och dricka. Men Elia steg
upp på Karmels topp, hukade sig ned mot jorden och sänkte sitt
ansikte mellan sina knän.
43. Och han sade till sin tjänare »Gå upp och skåda ut åt havet.»
Denne gick då upp och skådade ut, men sade: »Jag ser ingenting.»
Så tillsade han honom sju gånger att gå tillbaka.
44. När han då kom dit sjunde gången sade han: »Nu ser jag ett litet
moln, icke större än en mans hand, stiga upp ur havet.» Då sade
han: »Gå upp och säg till Ahab: Spänn för och far ned, så att
regnet icke håller dig kvar.»
45. Och i ett ögonblick förmörkades himmelen av moln och storm, och
ett starkt regn föll. Och Ahab steg upp i sin vagn och for till
Jisreel.
>Jak 5,18.
46. Men HERRENS hand hade kommit över Elia, så att han omgjorde sina
länder och sprang framför Ahab ända inemot Jisreel.
*11/19 Första Konungaboken, 19 Kapitlet
Första Konungaboken, 19 Kapitlet

Elias flykt och uppenbarelse vid Horeb.
Elias kallelse.

1. Men när Ahab berättade för Isebel allt vad Elia hade gjort, och
huru han hade dräpt alla profeterna med svärd,
>1 Kon 18,40.
2. Sände Isebel en budbärare till Elia och lät säga: »Gudarna
straffe mig nu och framgent om jag icke i morgon vid denna tid
låter det gå med ditt liv såsom det gick med alla dessas liv.»
3. När han förnam detta, stod han upp och begav sig i väg för att
rädda sitt liv, och han kom så till Beer-Seba, som hör till Juda;
där lämnade han kvar sin tjänare.
4. Men själv gick han ut i öknen en dagsresa. Där satte han sig
under en ginstbuske; och han önskade sig döden och sade: »Det är
nog; tag nu mitt liv, HERRE, ty jag är icke förmer än mina
fäder.»
>Jon. 4,3. Tob. 3,6.
5. Därefter lade han sig att sova under en ginstbuske. Men se, då
rörde en ängel vid honom och sade till honom: »Stå upp och ät.»
6. När han då såg upp, fick han vid sin huvudgärd se ett bröd,
sådant som bakas på glödande stenar, och ett krus med
vatten. Och han åt och drack och lade sig åter ned.
7. Men HERRENS ängel rörde åter vid honom, för andra gången, och
sade: »Stå upp och ät, ty eljest bliver vägen dig för lång.»
8. Då stod han upp och åt och drack, och gick så, styrkt av den
maten, i fyrtio dagar och fyrtio nätter, ända till Guds berg
Horeb.
>2 Mos. 3,1 f. 24,18. 34,28. 5 Mos 10,4. Matt. 4,2.
9. Där gick han in i en grotta, och i den stannade han över natten.

Då kom HERRENS ord till honom; han sade till honom: »Vad vill du
här, Elia?»
10. Han svarade: »Jag har nitälskat för HERREN, härskarornas Gud. Ty
Israels barn hava övergivit ditt förbund, rivit ned dina altaren
och dräpt dina profeter med svärd; jag allena är kvar, och de
stå efter att taga mitt liv.»
>1 Kon. 18,4, 22. Rom. 11,2 f.
11. Han sade: »Gå ut och ställ dig på berget inför HERREN.» Då gick
HERREN fram där, och en stor och stark storm, som ryckte loss
berg och bröt sönder klippor, gick före HERREN; men icke var
HERREN i stormen. Efter stormen kom en jordbävning; men icke var
HERREN i jordbävningen.
>2 Mos. 34,6. Apg. 2,2.
12. Efter jordbävningen kom en eld; men icke var HERREN i elden.
Efter elden kom ljudet av en sakta susning.
13. Så snart Elia hörde detta, skylde han sitt ansikte med manteln
och gick ut och ställde sig vid ingången till grottan. Då kom en
röst till honom och sade: »Vad vill du här, Elia?»
>2 Mos. 3,6.
14. Han svarade: »Jag har nitälskat för HERREN, härskarornas Gud.
Ty Israels barn hava övergivit ditt förbund, rivit ned dina
altaren och dräpt dina profeter med svärd; jag allena är kvar,
och de stå efter att taga mitt liv.»
15. HERREN sade till honom: »Gå nu tillbaka igen, och tag vägen till
Damaskus' öken, och gå in och smörj Hasael till konung över
Aram.
>2 Kon. 8,13.
16. Och Jehu, Nimsis son, skall du smörja till konung över
Israel. Och till profet i ditt ställe skall du smörja Elisa,
Safats son, från Abel-Mehola.
>2 Kon. 9,1 f.
17. Och så skall ske: den som kommer undan Hasaels svärd, honom
skall Jehu döda, och den som kommer undan Jehus svärd, honom
skall Elisa döda.
>2 Kon. 9,14 f.
18. Men jag skall låta sju tusen män bliva kvar i Israel, alla de
knän som icke hava böjt sig för Baal, och var mun som icke har
givit honom hyllningskyss.»
>Job 31,27. Hos. 13,2. Rom. 11,4.

19. När han sedan gick därifrån, träffade han på Elisa, Safats son,
som höll på att plöja; tolv par oxar gingo framför honom, och
själv körde han det tolfte paret. Och Elia gick fram till honom
och kastade sin mantel över honom.
>2 Kon. 2,13 f.
20. Då släppte han oxarna och skyndade efter Elia och sade: »Låt mig
först få kyssa min fader och min moder, så vill jag sedan följa
dig.» Han sade till honom: »Välan, du må gå tillbaka igen; du
vet ju vad jag har gjort med dig.»
>Luk. 9,61.
21. Då lämnade han honom och gick tillbaka och tog sina båda oxar
och slaktade dem, och med oxarnas ok kokade han deras kött;
detta gav han åt folket, och de åto. Därefter stod han upp och
följde Elia och blev hans tjänare.
*11/20 Första Konungaboken, 20 Kapitlet
Första Konungaboken, 20 Kapitlet

Ahab besegrar araméerna två gånger. Han
giver deras konung Ben-Hadad fri och
bestraffas därför av en profet.

1. Och Ben-Hadad, konungen i Aram, samlade hela sin här; han hade
med sig trettiotvå konungar jämte hästar och vagnar. Han drog
upp och belägrade Samaria och ansatte det.
2. Och han skickade sändebud in i staden till Ahab, Israels
konung,
3. och lät säga honom: »Så säger Ben-Hadad: Ditt silver och ditt
guld tillhör mig, och det bästa du har av kvinnor och barn
tillhör mig ock.»
4. Israels konung svarade och sade: »Såsom du har sagt, min herre
konung: jag själv och allt vad jag har tillhör dig.»
5. Men sändebuden kommo tillbaka och sade: »Så säger Ben-Hadad: Jag
har ju sänt till dig och låtit säga: 'Ditt silver och ditt guld,
dina kvinnor och dina barn skall du giva mig.'
6. Och nu skall jag sannerligen i morgon vid denna tid sända mina
tjänare till dig, för att de må genomsöka ditt hus och dina
tjänares hus; och allt som är dina ögons lust skola de taga med
sig och föra bort.»

7. Då kallade Israels konung till sig alla de äldste i landet och
sade: »Märken och sen huru denne står efter vårt fördärv. Ty när
han sände till mig och begärde mina kvinnor och mina barn, mitt
silver och mitt guld, vägrade jag ju icke att giva honom det.»
8. Alla de äldste och allt folket sade till honom: »Hör icke på
honom och gör honom icke till viljes.»
9. Så svarade han då Ben-Hadads sändebud: »Sägen till min herre
konungen: Allt, varom du förra gången sände bud till din tjänare,
det vill jag foga mig i; men detta kan jag icke foga mig i.» Och
sändebuden vände tillbaka med detta svar.
10. Då sände Ben-Hadad till honom och lät säga: »Gudarna straffe mig
nu och framgent, om Samarias grus skall räcka till att fylla
händerna på allt det folk som följer mig.»
11. Men Israels konung svarade och sade: »Sägen så: Icke må den som
omgjordar sig med svärdet berömma sig likt den som spänner det
av sig.»
12. Så snart Ben-Hadad hörde detta svar, där han satt och drack med
konungarna i lägerhyddorna, sade han till sina tjänare: »Gören
eder redo.» Och de gjorde sig redo till att angripa staden.

13. Då trädde en profet fram till Ahab, Israels konung, och sade:
»Så säger HERREN: Ser du hela denna stor hop? Se, jag vill i dag
giva den i din hand, på det att du må förnimma att jag är
HERREN.»
14. Då frågade Ahab: »Genom vem? Han svarade: »Så säger HERREN:
Genom landshövdingarnas män.» Han frågade ytterligare: »Vem
skall begynna striden?» Han svarade: »Du själv.»
15. Så mönstrade han då landshövdingarnas män, och de voro två
hundra trettiotvå, därefter mönstrade han allt folket, alla
Israels barn, sju tusen man.
16. Och vid middagstiden gjorde de ett utfall, just när Ben-Hadad
höll på att dricka sig drucken i lägerhyddorna, tillsammans med
de trettiotvå konungar som sade kommit honom till hjälp.
17. Landshövdingarnas män drogo först ut. Och de kunskapare som
Ben-Hadad sände ut underrättade honom om att folk kom ut från
Samaria.
18. Då sade han: »Om de hava dragit ut i fredlig avsikt, så gripen
dem levande; och om de hava dragit ut till strid, så gripen dem
ock levande.»
19. Men när dessa -- landshövdingarnas män och hären som följde dem
-- hade kommit ut ur staden,
20. höggo de ned var och en sin man, och araméerna flydde, och
Israel förföljde dem. Och Ben-Hadad, konungen i Aram, kom undan
på en häst, jämte några ryttare.
21. Och Israels konung drog ut och slog både ryttarhären och
vagnshären och tillfogade araméerna ett stort nederlag.
22. Men profeten trädde fram till Israels konung och sade till
honom: »Grip dig nu an; och betänk och se till, vad du bör göra,
ty nästa år kommer konungen i Aram att åter draga upp mot dig.»

23. Men den arameiske konungens tjänare sade till honom: »Deras gud
är en bergsgud; därför hava de blivit oss övermäktiga. Låt oss
nu strida mot dem på slätten, så skola vi förvisso bliva dem
övermäktiga.
24. Och vidare måste du göra så: avsätt var och en av konungarna
från hans plats, och insätt ståthållare i deras ställe.
25. Skaffa dig sedan själv en här, lika stor som den du har
förlorat, med lika många hästar och lika många vagnar, och låt
oss sedan strida mot dem på slätten, så skola vi förvisso bliva
dem övermäktiga.» Och han lyssnade till deras ord och gjorde så.

26. Följande år mönstrade Ben-Hadad araméerna och drog så upp till
Afek för att strida mot Israel.
27. Israels barn hade ock blivit mönstrade och försedda med
livsmedel och tågade därefter emot dem. Och Israels barn lägrade
sig gent emot dem, lika två små gethjordar, under det att
araméerna uppfyllde landet.
28. Då trädde gudsmannen fram och sade till Israels konung: »Så
säger HERREN: Därför att araméerna hava sagt: 'HERREN är en
bergsgud och icke en dalgud', därför giver jag hela denna stora
hop i din hand, på det att I mån förnimma att jag är HERREN.»
29. Och de voro lägrade mitt emot varandra i sju dagar. På sjunde
dagen kom det till strid, och Israels barn slogo då av araméerna
hundra tusen man fotfolk, detta på en enda dag.
30. De återstående flydde in i staden Afek; men stadsmuren föll ned
över tjugusju tusen man, dem som återstodo. Ben-Hadad flydde
också och kom in i staden och sprang från kammare till
kammare.
>1 Kon. 22,25.
31. Då sade hans tjänare till honom: »Vi hava hört att konungarna av
Israels hus äro nådiga konungar. Låt oss därför sätta säcktyg
om våra länder och rep om våra huvuden och giva oss åt Israels
konung; kanhända låter han dig då få leva.»
32. Och de bundo säcktyg omkring sina länder och rep omkring sina
huvuden och kommo så till Israels konung och sade: »Din tjänare
Ben-Hadad beder: 'Låt mig få leva.'» Han svarade: »Är han ännu
vid liv, han min broder?»
33. Männen, som i detta hans ord sågo ett gott varsel, skyndade att
taga fasta därpå och sade: »Ja, din broder är Ben-Hadad.» Han
sade: »Gån och hämten honom hit.» Då gav sig Ben-Hadad åt honom,
och han lät honom stiga upp i sin vagn.
34. Och Ben-Hadad sade till honom: »De städer som min fader tog från
din fader vill jag giva tillbaka, och du skall för din räkning
få inrätta handelskvarter i Damaskus, såsom min fader fick göra
i Samaria.» »Välan», sade Ahab, »på sådana villkor vill jag giva
dig fri.» Och han slöt ett fördrag med honom och gav honom fri.
35. Och en av profetlärjungarna sade på HERRENS befallning till en
annan: »Slå till mig.» Men mannen vägrade att slå honom.
36. Då sade han till honom: »Eftersom du icke har lyssnat till
HERRENS röst, därför skall ett lejon slå ned dig, när du går
ifrån mig.» Och när han gick sin väg ifrån honom, kom ett lejon
emot honom och slog ned honom.
>1 Kon. 13,24.
37. Sedan träffade han en annan man och sade: »Slå till mig.» Och
mannen slog honom så hårt, att sår uppstod därav.
38. Därefter gick profeten och ställde sig i konungens väg, sedan
han hade gjort sig oigenkännlig genom att sätta en bindel över
ögonen.
39. När nu konungen kom därfram, ropade han till konungen och sade:
»Din tjänare hade givit sig ut i striden, då i detsamma en man
kom därifrån och förde till mig en annan man och sade: 'Vakta
denne man; om han kommer bort, skall det gå dig såsom det skulle
hava gått honom, eller ock måste du betala en talent silver.'
40. Nu hände sig, under det din tjänare hade att syssla än här än
där, att mannen kom undan.» Israels konung sade till honom: »Din
dom är given; du har ju själv avkunnat den.»
41. Då tog han skyndsamt bort bindeln från sina ögon, och Israels
konung kände igen honom och såg att han var en av profeterna.
42. Och han sade till konungen: »Så säger HERREN: Därför att du har
släppt ur din hand den man som av mig var given till spillo,
skall det gå dig såsom det skulle hava gått honom, och ditt folk
såsom det har gått hans folk.»
>1 Sam. 15,3, 9, 16. 1 Kon. 22,34.
43. Och Israels konung begav sig hem, missmodig och vred, och kom
till Samaria.
*11/21 Första Konungaboken, 21 Kapitlet
Första Konungaboken, 21 Kapitlet

Nabots vingård och mordet på Nabot.
Elias strafftal mot Ahab och hans hus.
Ahabs ånger.

1. Därefter hände sig följande. Jisreeliten Nabot hade en vingård i
Jisreel bredvid Ahabs palats, konungens i Samaria.
2. Och Ahab talade till Nabot och sade: »Låt mig få din vingård för
att därav göra mig en köksträdgård, eftersom den ligger så nära
intill mitt hus; jag vill giva dig en bättre vingård i stället,
eller om dig så behagar, vill jag giva dig penningar såsom
betalning för den.»
3. Men Nabot svarade Ahab: »HERREN låte det vara fjärran ifrån mig
att jag skulle låta dig få mina fäders arvedel.»
>3 Mos. 25,23 f. Hes. 46,18.
4. Då gick Ahab hem till sitt, missmodig och vred för det svars
skull som jisreeliten Nabot hade givit honom, när denne sade:
»Jag vill icke låta dig få mina fäders arvedel.» Och han lade
sig på sin säng och vände bort sitt ansikte och åt intet.
5. Då kom hans hustru Isebel in till honom och frågade honom:
»Varför är du så missmodig, och varför äter du intet?»
6. Han svarade henne: »Därför att när jag talade till jisreeliten
Nabot och sade till honom: 'Låt mig få din vingård för
penningar, eller om du så önskar, vill jag giva dig en annan
vingård i stället', då svarade han: 'Jag vill icke låta dig få
min vingård.'
7. Då sade hans hustru Isebel honom: »Är det du som nu regerar över
Israel? Stå upp och ät och var vid gott mod; jag skall skaffa
dig jisreeliten Nabot vingård.
8. Därefter skrev hon ett brev i Ahabs namn och satte sigill under
det med hans signetring, och sände så brevet till de äldste och
förnämsta i Nabots stad, de som bodde där jämte honom.
9. Och hon skrev i brevet så: »Lysen ut en fasta, och låten Nabot
sitta längst fram bland folket.
10. Och låten så två onda män sätta sig mitt emot honom, och låten
dem vittna emot honom och säga: 'Du har talat förgripligt mot
Gud och konungen.' Fören så ut honom och stenen honom till
döds.»
11. Och de äldsta och förnämsta männen i staden, de som bodde där i
hans stad, handlade i enlighet med det bud som Isebel hade sänt
dem, och såsom det var skrivet i brevet som hon hade sänt till
dem.
12. De lyste ut en fasta och läto Nabot sitta längst fram bland
folket.
13. Och de två onda männen kommo och satte sig mitt emot honom; och
de onda männen vittnade mot Nabot inför folket och sade: Nabot
har talat förgripligt mot Gud och konungen.» Då förde man honom
utanför staden och stenade honom till döds.
14. Därefter sände de bud till Isebel och läto säga: »Nabot har
blivit stenad till döds.»
15. Så snart Isebel hörde att Nabot var stenad till döds, sade hon
till Ahab: »Stå upp och tag jisreeliten Nabots vingård i
besittning, den som han vägrade att låta dig få för penningar;
ty Nabot är icke längre vid liv, utan han är död.»
16. Så snart Ahab hörde att Nabot var död, stod han upp och begav
sig åstad ned till jisreeliten Nabots vingård för att taga den i
besittning.
17. Men HERRENS ord kom till tisbiten Elia; han sade:
18. »Stå upp, gå åstad och möt Ahab, Israels konung, som bor i
Samaria. Du träffar honom i Nabots vingård, dit han har gått
ned för att taga den i besittning.
19. Och du skall tala till honom och säga: 'Så säger HERREN: Har du
till redan hunnit att både dräpa och tillträda arvet?' Därefter
skall du tala till honom och säga: 'Så säger HERREN: På samma
ställe där hundarna hava slickat Nabots blod skola hundarna
slicka också ditt blod.'»
>1 Kon. 22,38. 2 Kon. 9,25 f. Ps. 68,24.
20. Ahab sade till Elia: »Har du äntligen funnit mig, du min
fiende?» Han svarade: »Ja, jag har funnit dig. Eftersom du har
sålt dig till att göra vad ont är i HERRENS ögon,
21. därför skall jag ock låta vad ont är komma över dig och skall
bortsopa dig, och av Ahabs hus skall jag utrota allt mankön,
både små och stora i Israel.
>1 Kon. 14,10. 2 Kon. 9,8 f. 10,10 f.
22. Och jag skall göra med ditt hus såsom jag gjorde med Jerobeams,
Nebats sons, hus, och såsom jag gjorde med Baesas, Ahias sons,
hus, därför att du har förtörnat mig och kommit Israel att
synda.
>1 Kon. 15,29. 16,3, 11.
23. Också om Isebel har HERREN talat och sagt: Hundarna skola äta
upp Isebel invid Jisreels murar.
>2 Kon. 9,10, 33 f.
24. Ja, den av Ahabs hus, som dör i staden, skola hundarna äta upp,
och den som dör ute på marken skola himmelens fåglar äta upp.»
>1 Kon. 14,11. 16,4,

25. (Också har ingen varit såsom Ahab, han som sålde sig till att
göra vad ont var i HERRENS ögon, när hans hustru Isebel
uppeggade honom därtill.
26. Mycken styggelse förövade han, i det han följde efter de
eländiga avgudarna, alldeles såsom amoréerna hade gjort, vilka
HERREN fördrev för Israels barn.)

27. Men när Ahab hörde de orden, rev han sönder sina kläder och
svepte säcktyg om sin kropp och
fastade; och han låg höljd i säcktyg och gick tyst omkring.
28. Då kom HERRENS ord till tisbiten Elia; han sade:
29. »Har du sett huru Ahab ödmjukar sig inför mig? Därför att han så
ödmjukar sig inför mig, skall jag icke låta olyckan komma i hans
tid; först i hans sons tid skall jag låta olyckan komma över
hans hus.»
>2 Kon. 9,22 f.
*11/22 Första Konungaboken, 22 Kapitlet
Första Konungaboken, 22 Kapitlet

Ahabs och Josafats tåg mot Aram. Ahabs
död. Josafats regering i Juda. Hans
död. Ahasja konung i Israel.

1. Och de sutto i ro i tre år, under vilka intet krig var mellan
Aram och Israel.
2. Men i det tredje året for Josafat, Juda konung, ned till Israels
konung.
>2 Krön. 18,2 f.
3. Och Israels konung sade till sina tjänare: »I veten ju att Ramot
i Gilead tillhör oss. Och likväl sitta vi stilla och taga det
icke ifrån konungen i Aram.»
4. Och han frågade Josafat: Vill du draga med mig för att belägra
Ramot i Gilead?» Josafat svarade Israels konung: »Jag såsom du,
mitt folk såsom ditt folk, mina hästar såsom dina hästar!»
>2 Kon. 3,7 f.
5. Men Josafat sade ytterligare till Israels konung: »Fråga dock
först HERREN härom.»
>2 Kon. 3,11.
6. Då församlade Israels konung profeterna, vid pass fyra hundra
män, och frågade dem: »Skall jag draga åstad mot Ramot i Gilead
för att belägra det, eller skall jag avstå därifrån?» De
svarade: »Drag ditupp; Herren skall giva det i konungens hand.»
7. Men Josafat sade: »Finnes här ingen annan HERRENS profet, så att
vi kunna fråga genom honom?»
8. Israels konung svarade Josafat: »Här finnes ännu en man, Mika,
Jimlas son, genom vilken vi kunna fråga HERREN; men han är mig
förhatlig, ty han profeterar aldrig lycka åt mig, utan allenast
olycka.» Josafat sade: »Konungen säge icke så.»
9. Då kallade Israels konung till sig en hovman och sade: »Skaffa
skyndsamt hit Mika, Jimlas son.»
10. Israels konung och Josafat, Juda konung, sutto nu var och en på
sin tron, iklädda sina skrudar, på en tröskplats vid Samarias
port, under det att alla profeterna profeterade inför dem.
11. Då gjorde sig Sidkia, Kenaanas son, horn av järn och sade: »Så
säger HERREN: Med dessa skall du stånga araméerna, så att de
förgöras.»
12. Och alla profeterna profeterade på samma sätt och sade: »Drag
upp mot Ramot i Gilead, så skall du bliva lyckosam; HERREN skall
giva det i konungens hand.»

13. Och budet som hade gått för att tillkalla Mika talade till honom
och sade: »Det är så, att profeterna med en mun lova konungen
lycka; låt nu dina ord stämma överens med vad de hava talat, och
lova också du lycka.»
14. Men Mika svarade: »Så sant HERREN lever, jag skall allenast tala
det som HERREN säger till mig.»
>4 Mos. 22,38.
15. När han sedan kom till konungen, frågade konungen honom: »Mika,
skola vi draga åstad till Ramot i Gilead för att belägra det,
eller skola vi avstå därifrån?» Han svarade honom: »Drag ditupp,
så skall du bliva lyckosam; HERREN skall giva det i konungens
hand.»
16. Men konungen sade till honom: »Huru många gånger skall jag
besvärja dig att icke tala till mig annat än sanning i HERRENS
namn?»
17. Då sade han: »Jag såg hela Israel förskingrat på bergen, likt
får som icke hava någon herde. Och HERREN sade: 'Dessa hava icke
någon herre; må de vända tillbaka hem i frid, var och en till
sitt.'»
>4 Mos. 27,17. Matt. 9,36
18. Då sade Israels konung till Josafat: »Sade jag dig icke att
denne aldrig profeterar lycka åt mig, utan allenast olycka?»

19. Men han sade: »Hör alltså HERRENS ord. Jag såg HERREN sitta på
sin tron och himmelens hela härskara stå där hos honom, på hans
högra sida och på hans vänstra.
20. Och HERREN sade: 'Vem vill locka Ahab att draga upp mot Ramot i
Gilead, för att han må falla där?' Då sade den ene så och den
andre så.
21. Slutligen kom anden fram och ställde sig inför HERREN och sade:
'Jag vill locka honom därtill.' HERREN frågade honom: 'På vad
sätt?'
>Job 1,6.
22. Han svarade: 'Jag vill gå ut och bliva en lögnens ande i alla
hans profeters mun.' Då sade han: 'Du må försöka att locka
honom därtill, och du skall också lyckas; gå ut och gör så.'
23. Och se, nu har HERREN lagt en lögnens ande i alla dessa dina
profeters mun, medan HERREN ändå har beslutit att olycka skall
komma över dig.»

24. Då trädde Sidkia, Kenaanas son, fram och gav Mika ett slag på
kinden och sade: »På vilken väg har då HERRENS Ande gått bort
ifrån mig för att tala med dig?»
25. Mika svarade: »Du skall få se det på den dag då du nödgas
springa från kammare till kammare för att gömma dig.»
>1 Kon. 20,30.
26. Men Israels konung sade: »Tag Mika och för honom tillbaka till
Amon, hövitsmannen i staden, och till Joas, konungasonen.
27. Och säg: Så säger konungen: Sätten denne i fängelse och bespisen
honom med fångkost, till dess jag kommer välbehållen hem.»
28. Mika svarade: »Om du kommer välbehållen tillbaka, så har HERREN
icke talat genom mig.» Och han sade ytterligare: »Hören detta, I
folk, allasammans.»
>Mik. 1,2.
29. Så drog nu Israels konung jämte Josafat, Juda konung, upp till
Ramot i Gilead.
30. Och Israels konung sade till Josafat: »Jag vill förkläda mig,
när jag drager ut i striden, men du må vara klädd i dina egna
kläder.» Så förklädde sig Israels konung, när han drog ut i
striden.
31. Men konungen i Aram hade bjudit och sagt till sina trettiotvå
vagnshövitsmän: »I skolen icke giva eder i strid med någon, vare
sig liten eller stor, utom med Israels konung allena.»
>1 Kon. 20,16, 24.
32. När då hövitsmännen över vagnarna fingo se Josafat, tänkte de:
»Förvisso är detta Israels konung», och vände sig därför till
anfall mot honom. Då gav Josafat upp ett rop.
33. Så snart nu hövitsmännen över vagnarna märkte att det icke var
Israels konung, vände de om och läto honom vara.
34. Men en man som spände sin båge och sköt på måfå träffade Israels
konung i en fog på rustningen. Då sade denne till sin körsven:
»Sväng om vagnen och för mig ut ur hären, ty jag är sårad.»
>1 Kon. 20,42.
35. Och striden blev på den dagen allt häftigare, och konungen stod
upprätt i sin vagn, vänd mot araméerna; men om aftonen gav han
upp andan. Och blodet från såret hade runnit ned i vagnen.
36. Och vid solnedgången gick ett rop genom hären: »Var och en till
sin stad igen! Var och en till sitt land igen!»

37. Så dödades då konungen och blev förd till Samaria; och man
begrov konungen där i Samaria.
38. Och när man sköljde vagnen i dammen i Samaria, slickade hundarna
hans blod, och skökorna badade sig däri -- såsom HERREN hade
sagt.
>1 Kon. 21,19 2 Kon. 9,25 f.

39. Vad nu mer är att säga om Ahab och om allt vad han gjorde, om
elfenbenshuset som han byggde, och om alla de städer som han
byggde, det finnes upptecknat i Israels konungars krönika.
40. Och Ahab gick till vila hos sina fäder. Och hans son Ahasja blev
konung efter honom.

41. Men Josafat, Asas sons blev konung över Juda i Ahabs, Israels
konungs, fjärde regeringsår.
>1 Kon 15,24.
42. Trettiofem år gammal var Josafat, när han blev konung, och han
regerade tjugufem år i Jerusalem. Hans moder hette Asuba,
Silhis dotter.
43. Och han vandrade i allt på sin fader Asas väg, utan att vika av
ifrån den; han gjorde nämligen vad rätt var i HERRENS ögon.
44. Dock blevo offerhöjderna icke avskaffade, utan folket fortfor
att frambära offer och tända offereld på höjderna.
>1 Kon. 15,14.
45. Och Josafat höll fred med Israels konung.

46. Vad nu mer är att säga om Josafat och om de bedrifter han
utförde och om hans krig, det finnes upptecknat i Juda konungars
krönika.
47. Han utrotade ock ur landet de tempelbolare som ännu funnos där,
vilka hade lämnats kvar i hans fader Asas tid.
>1 Kon. 15,12.
48. I Edom fanns då ingen konung, utan en ståthållare regerade där.
>2 Sam. 8,14.
49. Och Josafat hade låtit bygga Tarsis-skepp, som skulle gå till
Ofir för att hämta guld; men de kommo aldrig åstad, ty de ledo
skeppsbrott vid Esjon-Geber.
>1 Kon. 9,28. 2 Krön. 20,36 f.
50. Då sade Ahasja, Ahabs son, till Josafat: »Låt mitt folk fara med
ditt folk på skeppen.» Men Josafat ville icke.

51. Och Josafat gick till vila hos sina fäder och blev begraven hos
sina fäder i sin fader Davids stad. Och hans son Joram blev
konung efter honom.

52. Ahasja, Ahabs son, blev konung över Israel i Samaria i
Josafats, Juda konungs, sjuttonde regeringsår, och han regerade
över Israel i två år.
53. Han gjorde vad ont var i HERRENS ögon och vandrade på sin faders
och sin moders väg och på Jerobeams, Nebats sons, väg, hans som
hade kommit Israel att synda.
>1 Kon. 12,28 f. 16,31.
54. Och han tjänade Baal och tillbad honom och förtörnade HERREN,
Israels Gud, alldeles såsom hans fader hade gjort.
@c -*- 1917 -*-
*12/ Andra Konungaboken
*12/01 Andra Konungaboken, 1 Kapitlet
Andra Konungaboken, 1 Kapitlet

Ahasjas sjukdom. Hans budskickning till
guden i Ekron. Eld från himmelen
nedkallad av Elia. Ahasjas död.

1. Efter Ahabs död avföll Moab från Israel.
>2 Kon. 3.5.

2. Och Ahasja störtade ned genom gallret i sin Övre sal i Samaria
och skadade sig, så att han blev sjuk. Då skickade han åstad
sändebud och sade till dem: »Gån och frågen Baal-Sebub, guden i
Ekron, om jag skall tillfriskna från denna sjukdom.»
3. Men HERRENS ängel hade talat så till tisbiten Elia: »Stå upp och
gå emot konungens i Samaria sändebud och tala så till dem: 'Är
det därför att ingen Gud finnes i Israel som I gån åstad och
frågen Baal-Sebub, guden i Ekron?
4. Därför att I gören detta, säger HERREN så: Du skall icke komma
upp ur den säng i vilken du har lagt dig, ty du skall döden
dö.'» Och Elia gick.

5. När sedan sändebuden kommo tillbaka till konungen, frågade han
dem: »Varför kommen I tillbaka?»
6. De svarade honom: »En man kom emot oss och sade till oss: 'Gån
tillbaka till konungen, som har sänt eder, och talen så till
honom: Så säger HERREN: Är det därför att ingen Gud finnes i
Israel som du sänder bud för att fråga Baal-Sebub, guden i
Ekron? Därför att du så gör skall du icke komma upp ur den säng
i vilken du har lagt dig, ty du skall döden dö.'»
7. Då frågade han dem: »Huru såg den mannen ut, som kom emot eder
och talade till eder på detta sätt?»
8. De svarade honom: »Mannen bar en hårmantel och var omgjordad med
en lädergördel om sina länder.» Då sade han: »Det var tisbiten
Elia.»
>Sak. 13,4. Matt. 3,4.
9. Och han sände till honom en underhövitsman med femtio man. Och
när denne kom upp till honom, där han satt på toppen av berget,
sade han till honom: »Du gudsman, konungen befaller dig att
komma ned.»
10. Men Elia svarade och sade till underhövitsmannen: »Om jag är en
gudsman, så komme eld ned från himmelen och förtäre dig och dina
femtio.» Då kom eld ned från himmelen och förtärde honom och
hans femtio.
>Luk. 9,54.
11. Och han sände åter till honom en annan underhövitsman med
femtio man. Denne tog till orda och sade till honom: »Du
gudsman, så säger konungen: Kom strax ned.»
12. Men Elia svarade och sade till dem: »Om jag är en gudsman, så
komme eld ned från himmelen och förtäre dig och dina femtio.» Då
kom Guds eld ned från himmelen och förtärde honom och hans
femtio.
13. Åter sände han åstad en tredje underhövitsman med femtio man
Och denne tredje underhövitsman drog ditupp, och när han kom
fram, föll han ned på sina knän för Elia och bad honom och sade
till honom: »Du gudsman, låt mitt liv och dessa dina femtio
tjänares liv vara något aktat i dina ögon.
14. Se, eld har kommit ned från himmelen och förtärt de första två
underhövitsmännen med deras femtio man; men låt nu mitt liv vara
något aktat i dina ögon.
15. Och HERRENS ängel sade till Elia: »Gå ned med honom, frukta icke
för honom.» Då stod han upp och gick med honom ned till konungen
16. Och han sade till denne: »Så säger HERREN: Eftersom du skickade
sändebud för att fråga Baal-Sebub, guden i Ekron -- likasom om i
Israel icke funnes någon Gud, som du kunde fråga härom --
fördenskull skall du icke få komma upp ur den säng i vilken du
har lagt dig, ty du skall döden dö.»
17. Och han dog, i enlighet med det HERRENS ord som Elia hade talat;
och Joram blev konung efter honom, i Jorams, Josafats sons, Juda
konungs, andra regeringsår. Han hade nämligen ingen son.
>2 Kon. 3,1. 2 Krön. 21,3.

18. Vad nu mer är att säga om Ahasja, om vad han gjorde, det finnes
upptecknat i Israels konungars krönika.
*12/02 Andra Konungaboken, 2 Kapitlet
Andra Konungaboken, 2 Kapitlet

Elias sista besök hos profetlärjungarna.
Hans himmelsfärd. Elisa vid Jordan och i
Jeriko. Vattnet i Jeriko. Gossarna vid
Betel.

1. Vid den tid då HERREN ville upptaga Elia till himmelen i en
stormvind gingo Elia och Elisa från Gilgal.
2. Och Elia sade till Elisa: »Stanna här, ty HERREN har sänt mig
till Betel.» Men Elisa svarade: »Så sant HERREN lever, och så
sant du själv lever, jag lämnar dig icke. Och de gingo ned till
Betel.
3. Då kommo profetlärjungarna i Betel ut till Elisa och sade till
honom: »Vet du att HERREN i dag vill taga din herre ifrån dig,
upp över ditt huvud?» Han svarade: »Ja, jag vet det; tigen
stilla.»
4. Och Elia sade till honom: »Elisa, stanna här, ty HERREN har sänt
mig till Jeriko.» Men han svarade: »Så sant HERREN lever, och så
sant du själv lever, jag lämnar dig icke.» Och de kommo till
Jeriko.
5. Då gingo profetlärjungarna i Jeriko fram till Elisa och sade
till honom: »Vet du att HERREN i dag vill taga din herre ifrån
dig, upp över ditt huvud?» Han svarade: »Ja, jag vet det; tigen
stilla.»
6. Och Elia sade till honom: »Stanna här, ty HERREN har sänt mig
till Jordan.» Men han svarade: »Så sant HERREN lever, och så
sant du själv lever, jag lämnar dig icke.» Och de gingo båda
åstad.
7. Men femtio män av profetlärjungarna gingo ock åstad och ställde
sig på något avstånd, längre bort, under det att de båda stodo
vid Jordan.
8. Och Elia tog sin mantel och vek ihop den och slog på vattnet; då
delade sig detta åt två sidor. Och de gingo så båda på torr mark
därigenom.
>2 Mos. 14,21 f. Jos. 3,16.

9. När de hade kommit över, sade Elia till Elisa: »Bed mig om vad
jag skall göra för dig, innan jag bliver tagen ifrån dig.» Elisa
sade »Må en dubbel arvslott av din ande falla mig till.»
>5 Mos. 21,7. Syr. 48,12.
10. Han svarade: »Du har bett om något svårt. Men om du ser mig, när
jag bliver tagen ifrån dig, då kommer det dock att så ske dig;
varom icke, så sker det ej.»
11. Under det att de nu gingo och talade, syntes plötsligt en vagn
eld, med hästar av eld, och skilde de båda från varandra; och
Elia for i stormvinden upp till himmelen.
>1 Mos. 5,24. 1 Mack. 2,58.
12. Och Elisa såg det och ropade: »Min fader, min fader! Du som för
Israel är både vagnar och ryttare!» Sedan såg han honom icke
mer. Och han fattade i sina kläder och rev sönder dem i två
stycken.
>2 Kon. 6,17. 13,14.
13. Därefter tog han upp Elias mantel, som hade fallit av denne, och
vände så om och ställde sig vid Jordans strand.
>1 Kon. 19,l9.
14. Och han tog Elias mantel, som hade fallit av denne, och slog på
vattnet och sade: »Var är HERREN, Elias Gud?» Då nu också Elisa
slog på vattnet, delade det sig åt två sidor, och han gick över.

15. När profetlärjungarna, som voro vid Jeriko på något avstånd,
sågo detta, sade de: »Elias ande vilar på Elisa.» Och de kommo
honom till mötes och bugade sig ned till jorden för honom.
16. Och de sade till honom: »Se, bland dina tjänare finnas femtio
raska män; låt dessa gå och söka efter din herre. Kanhända har
HERRENS Ande lyft upp honom och kastat honom på något berg eller
i någon dal.» Men han svarade: »Sänden ingen åstad.
>1 Kon. 18,12.
17. Men när de länge och väl enträget hade bett honom därom, sade
han: »Så sänden då åstad.» Då sände de åstad femtio män; och
dessa sökte efter honom i tre dagar, men funno honom icke.
18. När de sedan kommo tillbaka till honom, medan han ännu vistades
i Jeriko, sade han till dem: »Sade jag icke till eder att I icke
skullen gå?»

19. Och männen i staden sade till Elisa: »Stadens läge är ju gott,
såsom min herre ser, men vattnet är dåligt, och därav komma
missfall i landet.»
>2 Mos. 15,23 f.
20. Han sade: »Hämten hit åt mig en ny skål och läggen salt däri.»
Och de hämtade en åt honom.
21. Därefter gick han ut till vattenkällan och kastade salt däri och
sade: »Så säger HERREN: Jag har nu gjort detta vatten sunt; död
och missfall skola icke mer komma därav.
22. Och vattnet blev sunt, och har förblivit så ända till denna dag,
i enlighet med det ord Elisa talade.
23. Därifrån begav han sig upp till Betel. Och under det han var på
väg ditupp, kom en skara gossar ut ur staden; och de begynte
driva gäck med honom och ropade till honom: »Upp med dig, du
flintskalle! Upp med dig, du flintskalle!»
24. När han då vände sig om och fick se dem, uttalade han en
förbannelse över dem i HERRENS namn. Då kommo två björninnor ut
ur skogen och sleto sönder fyrtiotvå av barnen.
25. Därifrån gick han till berget Karmel och vände sedan därifrån
tillbaka till Samaria.
*12/03 Andra Konungaboken, 3 Kapitlet
Andra Konungaboken, 3 Kapitlet

Joram konung i Israel. Hans krigståg
tillsammans med Josafat mot konung Mesa
i Moab. Elisas profetia. Moabiternas
nederlag.

1. Joram, Ahabs son, blev konung över Israel i Samaria i Josafats,
Juda konungs, adertonde regeringsår, och han regerade i tolv år.
>2 Kon. 1,17.
2. Han gjorde vad ont var i HERRENS ögon; dock icke såsom hans
fader och moder, ty han skaffade bort den Baalsstod som hans
fader hade låtit göra.
>1 Kon. 16,31 f.
3. Dock höll han fast vid de Jerobeams, Nebats sons, synder genom
vilka denne hade kommit Israel att synda; från dessa avstod han
icke.
>1 Kon. 12,28 f.

4. Mesa, konungen i Moab, som ägde mycken boskap, hade i skatt till
konungen i Israel erlagt hundra tusen lamm och ull av hundra
tusen vädurar.
5. Men när Ahab var död, avföll konungen i Moab från konungen i
Israel.
>2 Kon, 1,1.
6. Då drog konung Joram ut från Samaria och mönstrade hela Israel.
7. Därefter sände han åstad bud till Josafat, konungen i Juda, och
lät säga honom: »Konungen i Moab har avfallit från mig. Vill du
draga med mig för att strida mot Moab?» Han svarade: »Ja, jag
vill draga ditupp -- jag såsom du, mitt folk såsom ditt folk,
mina hästar såsom dina hästar!»
>1 Kon. 22,4.
8. Och han frågade: »Vilken väg skola vi draga ditupp?» Han svarade
»Vägen genom Edoms öken.»

9. Så drogo då konungen i Israel konungen i Juda och konungen i
Edom åstad; men när de hade färdats sju dagsresor, fanns intet
vatten för hären och för djuren som de hade med sig.
10. Då sade Israels konung: »Ack att HERREN skulle kalla tillhopa
dessa tre konungar för att giva dem i Moabs hand!»
11. Men Josafat sade: »Finnes här ingen HERRENS profet, så att vi
kunna fråga HERREN genom honom?» Då svarade en av Israels
konungs tjänare och sade: »Elisa, Safats son, finnes här, han
som plägade gjuta vatten på Elias händer.»
>1 Kon. 22,5, 7.
12. Josafat sade: »Hos honom är HERRENS ord.» Israels konung och
Josafat och Edoms konung gingo då ned till honom.
13. Men Elisa sade till Israels konung: »Vad har du med mig att
göra? Gå du till din faders profeter och till din moders
profeter.» Israels konung svarade honom: »Bort det, att HERREN
skulle hava kallat tillhopa dessa tre konungar för att giva dem
i Moabs hand!»
14. Då sade Elisa: »Så sant HERREN Sebaot lever, han vilkens tjänare
jag är: om jag icke hade undseende för Josafat, Juda konung, så
skulle jag icke akta på dig eller se till dig.
15. Men hämten nu hit åt mig en harpospelare.» Så ofta harpospelaren
spelade, kom nämligen HERRENS hand över honom.
>1 Sam. 10,5.
16. Och han sade: »Så säger HERREN: Gräven i denna dal grop vid
grop.
17. Ty så säger HERREN: I skolen icke märka någon vind, ej heller se
något regn, men likväl skall denna dal bliva full med vatten, så
att både I själva skolen hava att dricka och eder boskap och
edra övriga djur.
18. Dock anser HERREN icke ens detta vara nog, utan han vill ock
giva Moab i eder hand.
19. Och I skolen intaga alla befästa städer och alla andra ansenliga
städer, I skolen fälla alla nyttiga träd och kasta igen alla
vattenkällor, och alla bördiga åkerstycken skolen I fördärva med
stenar.»
20. Och se, om morgonen, vid den tid då spisoffret frambäres,
strömmade vatten till från Edomssidan, så att landet fylldes med
vatten.
>2 Mos. 29,39 f.
21. Moabiterna hade nu allasammans hört att konungarna hade dragit
upp för att strida mot dem, och alla de som voro vid vapenför
ålder eller därutöver blevo uppbådade och stodo nu vid gränsen.
22. Men bittida om morgonen, när solen gick upp och lyste på
vattnet, sågo moabiterna vattnet framför sig rött såsom blod.
23. Då sade de: »Det är blod! Konungarna hava helt visst råkat i
strid och därvid dräpt varandra. Nu till plundring, Moab!»
24. Men när de kommo till Israels läger, bröto israeliterna fram och
slogo moabiterna, så att de flydde för dem. Och de drogo in i
landet och slogo ytterligare moabiterna.
25. Och städerna förstörde de, och på alla bördiga åkerstycken
kastade de var och en sin sten, till dess de hade överhöljt dem,
och alla vattenkällor täppte de till, och alla nyttiga träd
fällde de, så att de till slut lämnade kvar allenast stenarna av
Kir-Hareset. Men när slungkastarna omringade staden och besköto
den
26. och Moabs konung såg att han icke kunde hålla stånd i striden,
tog han med sig sju hundra svärdbeväpnade män för att slå sig
igenom till Edoms konung; men de kunde det icke.
27. Då tog han sin förstfödde son, den som skulle bliva konung efter
honom, och offrade denne på muren till ett brännoffer. Då
drabbades Israel av svår hemsökelse, så att de måste bryta upp
och lämna honom i fred och vända tillbaka till sitt land igen.
*12/04 Andra Konungaboken, 4 Kapitlet
Andra Konungaboken, 4 Kapitlet

Elisa och änkans olja. Elisa hos
sunemitiskan. Hennes son återuppväckt
genom Elisa. »Döden i grytan.» Ett
hundra män mättade av Elisa.

1. Och en kvinna som var hustru till en av profetlärjungarna ropade
till Elisa och sade: »Min man, din tjänare, har dött, och du vet
att din tjänare fruktade HERREN; nu kommer hans fordringsägare
och vill taga mina båda söner till trälar.
>3 Mos. 25,39 f. Matt. 18,25.
2. Elisa sade till henne: »Vad kan jag göra för dig? Säg mig, vad
har du i huset?» Hon svarade: »Din tjänarinna har intet annat i
huset än en flaska smörjelseolja.»
>1 Kon. 17,12 f.
3. Då sade han: »Gå och låna dig kärl utifrån av alla dina grannar,
tomma kärl, men icke för få.
4. Gå så in, och stäng igen dörren om dig och dina söner, och gjut
i alla dessa kärl; och när ett kärl är fullt, så flytta undan
det.»
5. Då gick hon ifrån honom. Och sedan hon hade stängt igen dörren
om sig och sina söner, buro de fram kärlen till henne, och hon
göt i.
6. Och när kärlen voro fulla, sade hon till sin son: »Bär fram åt
mig ännu ett kärl.» Men han svarade henne: »Här finnes intet
kärl mer. Då stannade oljan av.
7. Och hon kom och berättade detta för gudsmannen. Då sade han: »Gå
och sälj oljan, och betala din skuld. Sedan må du med dina
söner leva av det som bliver över.»

8. En dag kom Elisa över till Sunem. Där bodde en rik kvinna, som
nödgade honom att äta hos sig; och så ofta han sedan kom
ditöver, tog han in där och åt.
9. Då sade hon en gång till sin man: »Se, jag har förnummit att han
som beständigt kommer hitöver är en helig gudsman.
10. Så låt oss nu mura upp ett litet rum på taket och där sätta in
åt honom en säng, ett bord, en stol och en ljusstake, så att han
kan få taga in där, när han kommer till oss.»
11. Så kom han dit en dag och fick då taga in i rummet och ligga
där.
12. Och han sade till sin tjänare Gehasi: »Kalla hit sunemitiskan.»
Då kallade han dit henne, och hon infann sig där hos tjänaren.
13. Ytterligare tillsade han honom: »Säg till henne: 'Se, du har
haft allt detta besvär för oss. Vad kan nu jag göra för dig? Har
du något att andraga hos konungen eller hos härhövitsmannen?'»
Men hon svarade: »Nej; jag bor ju här mitt ibland mitt folk.»
14. Sedan frågade han: »Vad kan jag då göra för henne?» Gehasi
svarade: »Jo, hon har ingen son, och hennes man är gammal.»
15. Så sade han då: »Kalla henne hitin.» Då kallade han dit henne,
och hon stannade i dörren.
16. Och han sade: »Nästa år vid just denna tid skall du hava en son
i famnen.» Hon svarade: »Nej, min herre, du gudsman, inbilla
icke din tjänarinna något sådant.»
>1 Mos. 18,10.
17. Men kvinnan blev havande och födde en son följande år, just vid
den tid som Elisa hade sagt henne.

18. Och när gossen blev större, hände sig en dag att han gick ut
till sin fader hos skördemännen.
19. Då begynte han klaga för sin fader: »Mitt huvud! Mitt huvud!»
Denne sade till sin tjänare: »Tag honom och bär honom till hans
moder.
20. Han tog honom då och förde honom till hans moder. Och han satt i
hennes knä till middagstiden; då gav han upp andan.
21. Men hon gick upp och lade honom på gudsmannens säng och stängde
igen om honom och gick ut.
22. Därefter kallade hon på sin man och sade: »Sänd till mig en av
tjänarna med en åsninna, så vill jag skynda till gudsmannen;
sedan kommer jag strax tillbaka.»
23. Han sade: »Varför vill du i dag fara till honom? Det är ju
varken nymånad eller sabbat.» Hon svarade: »Oroa dig icke!»
24. Sedan lät hon sadla åsninnan och sade till sin tjänare: »Driv på
framåt, och gör icke något uppehåll i min färd, förrän jag säger
dig till.»
25. Så begav hon sig åstad och kom till gudsmannen på berget Karmel.
Då nu gudsmannen fick se henne på något avstånd, sade han till
sin tjänare Gehasi: »Se, där är sunemitiskan.
>2 Kon. 2,25.
26. Skynda nu emot henne och fråga henne: 'Allt står väl rätt till
med dig och med din man och med gossen?'» Hon svarade: »Ja.»
27. Men när hon kom upp till gudsmannen på berget, fattade hon om
hans fötter. Då gick Gehasi fram och ville driva henne undan;
men gudsmannen sade: »Låt henne vara, ty hennes själ är
bedrövad; men HERREN hade fördolt detta för mig och icke låtit
mig få veta det.»
28. Och hon sade: »Hade jag väl bett min herre om en son? Sade jag
icke fastmer att du icke skulle inbilla mig något?»
29. Då sade han till Gehasi: »Omgjorda dina länder och tag min stav
i din hand och gå åstad; om du möter någon, så hälsa icke på
honom, och om någon hälsar på dig, så besvara icke hans
hälsning. Och lägg sedan min stav på gossens ansikte.»
>Luk. 10,4.
30. Men gossens moder sade: »Så sant HERREN lever, och så sant du
själv lever, jag släpper dig icke.» Då stod han upp och följde
med henne.
31. Men Gehasi hade redan gått före dem och lagt staven på gossens
ansikte; dock hördes icke ett ljud, och intet spår av
förnimmelse kunde märkas. Då vände han om och gick honom till
mötes och berättade det för honom och sade: »Gossen har icke
vaknat upp.»
32. Och när Elisa kom in i huset, fick han se att gossen låg död på
hans säng.
33. Då gick han in och stängde igen dörren om dem båda och bad till
HERREN.
>Matt. 6,6. Apg. 9,40.
34. Och han steg upp i sängen och lade sig över gossen, så att han
hade sin mun på hans mun, sina ögon på hans ögon och sina händer
på hans händer. När han så lutade sig ned över gossen, blev
kroppen varm.
>1 Kon. 17,21 f. Apg. 20,10 f.
35. Därefter gick han åter fram och tillbaka i rummet och steg så
åter upp i sängen och lutade sig ned över honom. Då nös gossen,
ända till sju gånger. Och därpå slog gossen upp ögonen.
36. Sedan ropade han på Gehasi och sade: »Kalla hit sunemitiskan.»
Då kallade han in henne, och när hon kom in till honom, sade
han: »Tag din son.»
37. Då kom hon fram och föll ned för hans fötter och bugade sig mot
jorden. Därefter tog hon sin son och gick ut.

38. Och Elisa kom åter till Gilgal, medan hungersnöden var i landet.
När då profetlärjungarna sutto där inför honom, sade han till
sin tjänare »Sätt på den stora grytan och koka något till soppa
åt profetlärjungarna.»
>2 Kon. 2,1. 6,1.
39. Och en av dem gick ut på marken för att plocka något grönt; då
fick han se en vild slingerväxt, och av den plockade han något
som liknade gurkor, sin mantel full. När han sedan kom in, skar
han sönder dem och lade dem i soppgrytan; ty de kände icke till
dem.
40. Och de öste upp åt männen, för att de skulle äta. Men så snart
de hade begynt äta av soppan, gåvo de upp ett rop och sade:
»Döden är i grytan, du gudsman!» Och de kunde icke äta.
41. Då sade han: »Skaffen hit mjöl.» Detta kastade han i
grytan. Därefter sade han: »Ös upp åt folket och låt dem äta.»
Och intet skadligt fanns nu mer i grytan.

42. Och en man kom från Baal-Salisa och förde med sig åt gudsmannen
förstlingsbröd; tjugu kornbröd, och ax av grönskuren säd i sin
påse. Då sade han: »Giv det åt folket att äta.»
>4 Mos. 18,31. Matt. 14,15 f. 15,32 f. Mark. 6,35 f. 8,1 f.
>Luk. 9,12 f. Joh. 6,5 f.
43. Men hans tjänare sade: »Huru skall jag kunna sätta fram detta
för hundra män?» Han sade: »Giv det åt folket att äta; ty så
säger HERREN: De skola äta och få över.
44. Då satte han fram det för dem. Och de åto och fingo över, såsom
HERREN hade sagt.
*12/05 Andra Konungaboken, 5 Kapitlet
Andra Konungaboken, 5 Kapitlet

Naaman botad från spetälska genom Elisa.
Gehasis oredlighet och hans straff.

1. Naaman, den arameiske konungens härhövitsman, hade stort
anseende hos sin herre och var högt aktad, ty genom honom hade
HERREN givit seger åt Aram; och han var en tapper stridsman, men
spetälsk.
2. Nu hade araméerna, en gång då de drogo ut på strövtåg, fört med
sig såsom fånge ur Israels land en ung flicka, som kom i tjänst
hos Naamans hustru.
3. Denna sade till sin fru: »Ack att min herre vore hos profeten i
Samaria, så skulle denne nog befria honom från hans spetälska!»
4. Då gick hon åstad och berättade detta för sin herre och sade:
»Så och så har flickan ifrån Israels land sagt.
5. Konungen i Aram svarade: »Far dit, så skall jag sända brev till
konungen i Israel.» Så for han då och tog med sig tio talenter
silver och sex tusen siklar guld, så ock tio högtidsdräkter.
6. Och han överlämnade brevet till Israels konung, och däri stod
det: »Nu, när detta brev kommer dig till handa, må du veta att
jag har sänt till dig min tjänare Naaman, för att du må befria
honom från hans spetälska.»
7. När Israels konung hade läst brevet, rev han sönder sina kläder
och sade: »Är jag då Gud, så att jag skulle kunna döda och göra
levande, eftersom denne sänder bud till mig att jag skall befria
en man från hans spetälska? Märken nu och sen huru han söker sak
med mig.»
>5 Mos. 32,39. 1 Sam. 2,6.

8. Men när gudsmannen Elisa hörde att Israels konung hade rivit
sönder sina kläder, sände han till konungen och lät säga:
»Varför har du rivit sönder dina kläder? Låt honom komma till
mig, så skall han förnimma att en profet finnes i Israel.»
9. Så kom då Naaman med sina hästar och vagnar och stannade vid
dörren till Elisas hus.
10. Då sände Elisa ett bud ut till honom och lät säga: »Gå bort och
bada dig sju gånger i Jordan, så skall ditt kött åter bliva sig
likt, och du skall bliva ren.»
>Joh. 9,7.
11. Men Naaman blev vred och for sin väg, i det han sade: »Jag
tänkte att han skulle gå ut till mig och träda fram och åkalla
HERRENS, sin Guds, namn och föra sin hand fram och åter över
stället och så taga bort spetälskan.
12. Äro icke Damaskus' floder, Abana och Parpar, bättre än alla
vatten Israel? Då kunde jag ju lika gärna bada mig i dem för att
bliva ren.» Så vände han om och for sin väg i vrede.
13. Men hans tjänare gingo fram och talade till honom och sade: »Min
fader, om profeten hade förelagt dig något svårt, skulle du då
icke hava gjort det? Huru mycket mer nu, då han allenast har
sagt till dig: 'Bada dig, så bliver du ren'!
14. Då for han ned och doppade sig i Jordan sju gånger, såsom
gudsmannen hade sagt; och hans kött blev då åter sig likt,
friskt såsom en ung gosses kött, och han blev ren.
>Luk. 4,27.

15. Därefter vände han tillbaka till gudsmannen med hela sin skara
och gick in och trädde fram för honom och sade: »Se, nu vet jag
att ingen Gud finnes på hela jorden utom i Israel. Så tag nu
emot en tacksamhetsskänk av din tjänare.»
16. Men han svarade: »Så sant HERREN lever, han vilkens tjänare jag
är, jag vill icke taga emot den.» Och fastän han enträget bad
honom att taga emot den, ville han icke.
17. Då sade Naaman: »Om du icke vill detta, så låt då din tjänare få
så mycket jord som ett par mulåsnor kunna bära. Ty din tjänare
vill icke mer offra brännoffer och slaktoffer åt andra gudar,
utan allenast åt HERREN.
18. Detta må dock HERREN förlåta din tjänare: när min herre går in i
Rimmons tempel för att där böja knä, och han då stöder sig vid
min hand, och jag också böjer knä där i Rimmons tempel, må då
HERREN förlåta din tjänare, när jag så böjer knä i Rimmons
tempel.
19. Han sade till honom: »Far i frid.»

Men när hän hade lämnat honom och farit ett stycke väg framåt,
20. tänkte Gehasi, gudsmannen Elisas tjänare: »Se, min herre har
släppt denne Naaman från Aram, utan att taga emot av honom vad
han hade fört med sig. Så sant HERREN lever, jag vill skynda
efter honom och söka få något av honom.»
21. Så gav sig då Gehasi åstad efter Naaman. Men när Naaman såg
någon skynda efter sig, steg han med hast ned från vagnen och
gick emot honom och sade: »Allt står väl rätt till?»
22. Han svarade: »Ja; men min herre har sänt mig och låter säga:
'Just nu hava två unga män, profetlärjungar, kommit till mig
från Efraims bergsbygd; giv dem en talent silver och två
högtidsdräkter.'»
23. Naaman svarade: »Värdes taga två talenter.» Och han bad honom
enträget och knöt så in två talenter silver i två pungar och tog
fram två högtidsdräkter, och lämnade detta åt två av sina
tjänare, och dessa buro det framför honom.
24. Men när han kom till kullen, tog han det ur deras hand och lade
det i förvar i huset; sedan lät han männen gå sin väg.
25. Därefter gick han in och trädde fram för sin herre. Då frågade
Elisa honom: »Varifrån kommer du, Gehasi?» Han svarade: »Din
tjänare har ingenstädes varit.»
26. Då sade han till honom: »Menar du att jag icke i min ande var
med, när en man vände om från sin vagn och gick emot dig? Är det
nu tid att du skaffar dig silver och skaffar dig kläder, så ock
olivplanteringar, vingårdar, får och fäkreatur, tjänare och
tjänarinnor,
27. nu då Naamans spetälska kommer att låda vid dig och vid dina
efterkommande för evigt?» Så gick denne ut ifrån honom, vit
såsom snö av spetälska.
>2 Mos. 4,6. 4 Mos 12,10.
*12/06 Andra Konungaboken, 6 Kapitlet
Andra Konungaboken, 6 Kapitlet

Elisa och den tappade yxan. Kriget med
araméerna. Deras här slagen av Elisa med
blindhet. Svår hungersnöd i det
belägrade Samaria. Profetia om räddning.

1. Profetlärjungarna sade till Elisa: »Se, rummet där vi sitta
inför dig är för trångt för oss.»
>2 Kon. 4,38.
2. Låt oss därför gå till Jordan och därifrån hämta var sin
timmerstock, så att vi där kunna bygga oss ett annat hus att
sitta i.» Han svarade: »Gån åstad.»
3. Men en av dem sade: »Värdes själv gå med dina tjänaren.» Han
varade: »Ja, jag skall gå med.»
4. Så gick han med dem. Och när de kommo till Jordan, begynte de
hugga ned träd.
5. Men under det att en av dem höll på att fälla en stock, föll
yxjärnet i vattnet. Då gav han upp ett rop och sade: »Ack, min
herre, yxan var ju lånad.»
6. Gudsmannen frågade: »Var föll den i?» Och han visade honom
stället. Då högg han av ett stycke trä och kastade det i där
och fick så järnet att flyta upp.
7. Sedan sade han: »Tag nu upp det.» Då räckte mannen ut sin hand
och tog det.

8. Och konungen i Aram låg i krig med Israel. Men när han rådförde
sig med sina tjänare och sade: »På det och det stället vill jag
lägra mig»,
9. då sände gudsmannen bud till Israels konung och lät säga: »Tag
dig till vara för att tåga fram vid det stället, ty araméerna
ligga där.»
10. Då sände Israels konung till det ställe som gudsmannen hade
angivit för honom och varnat honom för; och han tog sig till
vara där. Detta skedde icke allenast en gång eller två gånger.
11. Häröver blev konungen i Aram mycket orolig; och han kallade till
sig sina tjänare och sade till dem: »Kunnen I icke säga mig vem
av de våra det är som håller med Israels konung?»
12. Då svarade en av hans tjänare: »Icke så, min herre konung; men
Elisa, profeten i Israel, kungör för Israels konung vart ord som
du talar i din sovkammare.»
13. Han sade: »Gån och sen till, var han finnes, så att jag kan
sända åstad och gripa honom.» Och man berättade för honom att
han var i Dotan.

14. Då sände han dit hästar och vagnar och en stor här; och de kommo
dit om natten och omringade staden.
15. När nu gudsmannens tjänare bittida om morgonen stod upp och gick
ut, fick han se att en här hade lägrat sig runt omkring staden
med hästar och vagnar. Då sade tjänaren till honom: »Ack, min
herre, huru skola vi nu göra?»
16. Han svarade: »Frukta icke; ty de som äro med oss äro flera än de
som äro med dem.»
>2 Krön. 32,7. 1 Joh. 4,4.
17. Och Elisa bad och sade: »HERRE, öppna hans ögon, så att han
ser.» Då öppnade HERREN tjänarens ögon, och han fick se att
berget var fullt med hästar och vagnar av eld, runt omkring
Elisa.
>1 Mos. 32,1 f. 2 Kon. 2,11 f. 13,14. Ps. 34,8.

18. När de nu drogo ned mot honom, bad Elisa till HERREN och sade:
»Slå detta folk med blindhet.» Då slog han dem med blindhet,
såsom Elisa bad.
>1 Mos. 19,11.
19. Och Elisa sade till dem: »Detta är icke den rätta vägen eller
den rätta staden. Följen mig, så skall jag föra eder till den
man som I söken.» Därefter förde han dem till Samaria.
20. Men när de kommo till Samaria, sade Elisa: »HERRE, öppna dessas
ögon, så att de se.» Då öppnade HERREN deras ögon, och de fingo
se att de voro mitt i Samaria.
21. När då Israels konung såg dem, sade han till Elisa: »Skall jag
hugga ned dem, min fader, skall jag hugga ned dem?»
22. Han svarade: »Du skall icke hugga ned dem. Du plägar ju icke ens
hugga ned dem som du har tagit till fånga med svärd och
båge. Sätt fram för dem mat och dryck och låt dem äta och
dricka, och låt dem sedan gå till sin herre igen»
23. Då tillredde han åt dem en stor måltid, och när de hade ätit och
druckit, lät han dem gå; och de gingo till sin herre igen. Sedan
kommo icke vidare några arameiska strövskaror in i Israels land.

24. Därefter hände sig att Ben-Hadad, konungen i Aram, samlade hela
sin här och drog upp och belägrade Samaria.
25. Och medan de belägrade Samaria, uppstod där en så stor
hungersnöd, att man betalade åttio siklar silver för ett
åsnehuvud och fem siklar silver för en fjärdedels kab duvoträck.
26. Och en gång då Israels konung gick omkring på muren ropade en
kvinna till honom och sade: »Hjälp, min herre konung!»
27. Han svarade: »Hjälper icke HERREN dig, varifrån skall då jag
kunna skaffa hjälp åt dig? Från logen eller från vinpressen?»
28. Och konungen frågade henne: »Vad fattas dig?» Hon svarade:
»Kvinnan där sade till mig: 'Giv hit din son, så att vi få äta
honom i dag, så skola vi äta min son i morgon.'
>3 Mos. 26,29. 5 Mos. 28,53, 57. Klag. 4,10.
29. Så kokade vi min son och åto upp honom. Nästa dag sade jag till
henne: 'Giv nu hit din son, så att vi få äta honom.' Men då
gömde hon undan sin son.»
30. När konungen hörde kvinnans ord, rev han sönder sina kläder, där
han gick på muren. Då fick folket se att han hade säcktyg
inunder, närmast kroppen.
31. Och han sade: »Gud straffe mig nu och framgent, om Elisas,
Safats sons, huvud i dag får sitta kvar på honom.»
>1 Kon. 19,2.

32. Så sände han då dit en man före sig, under det att Elisa satt i
sitt hus och de äldste sutto där hos honom. Men innan den
utskickade hann fram till honom, sade han till de äldste: »Sen I
huru denne mördarson sänder hit en man för att taga mitt huvud?
Men sen nu till, att I stängen igen dörren, när den utskickade
kommer; och spärren så vägen för honom med den. Jag hör nu ock
ljudet av hans herres steg efter honom.»
33. Medan han ännu talade med dem, kom den utskickade ned till
honom. Och denne sade: »Se, detta är en olycka som kommer från
HERREN; huru skall jag då längre kunna hoppas på HERREN?»
>1 Kon. 21,19.
7:1. [1]
7:2. [1]

[1] 2 Kon 7:1--2 hör egentligen hit, men återfinns nedan. --Red för
den elektroniska utgåvan.
*12/07 Andra Konungaboken, 7 Kapitlet
1. Men Elisa svarade: »Hören HERRENS ord. Så säger HERREN: I morgon
vid denna tid skall man få ett sea-mått fint mjöl för en sikel,
så ock två sea-mått korn för en sikel, i Samarias port.»
2. Den kämpe vid vilkens hand konungen stödde sig svarade då
gudsmannen och sade: »Om HERREN också gjorde fönster på
himmelen, huru skulle väl detta kunna ske?» Han sade: »Du skall
få se det med egna ögon, men du skall icke få äta därav.»

Andra Konungaboken, 7 Kapitlet

De spetälska vid Samarias stadsport.
Araméernas flykt. Tvivlarens straff.

3. Utanför stadsporten uppehöllo sig då fyra spetälska män. Dessa
sade till varandra: »Varför skola vi stanna kvar här, till dess
vi dö?»
>3 Mos 13,46.
4. Om vi besluta oss för att gå in i staden nu då hungersnöd är i
staden, så skola vi dö där, och om vi stanna här, skola vi ock
dö. Välan då, låt oss gå över till araméernas läger; låta de oss
leva, så få vi leva, och döda de oss, så må vi dö.»
5. Så stodo de då upp i skymningen för att gå in i araméernas
läger. Men när de kommo till utkanten av araméernas läger, se,
då fanns ingen människa där.
6. Ty Herren hade låtit ett dån av vagnar och hästar höras i
araméernas läger, ett dån såsom av en stor här, så att de hade
sagt till varandra: »Förvisso har Israels konung lejt hjälp mot
oss av hetiternas och egyptiernas konungar, för att dessa skola
komma över oss.»
>Jes. 13,4.
7. Därför hade de brutit upp och flytt i skymningen och hade
övergivit sina tält, sina hästar och åsnor, lägret sådant det
stod; de hade flytt för att rädda sina liv.
8. När de spetälska nu kommo till utkanten av lägret, gingo de in i
ett tält och åto och drucko, och togo därur silver och guld och
kläder, och gingo så bort och gömde det. Sedan vände de
tillbaka och gingo in i ett annat tält och togo vad där fanns,
och gingo så bort och gömde det.
9. Men därefter sade de till varandra: »Vi bete oss icke rätt. I
dag kunna vi frambära ett glädjebudskap. Men om vi nu tiga och
vänta till i morgon, när det bliver dager, så skall det
tillräknas oss såsom missgärning. Välan då, låt oss gå och
berätta detta i konungens hus.
10. Så gingo de åstad och ropade an vakten vid stadsporten och
berättade för dem och sade: »Vi kommo till araméernas läger, men
där fanns ingen människa, och icke ett ljud av någon människa
hördes; där stodo allenast hästarna och åsnorna bundna och
tälten såsom de pläga stå.»
11. Detta ropades sedan ut av dem som höllo vakt vid porten, och man
förkunnade det också inne i konungens hus.
12. Konungen stod då upp om natten och sade till sina tjänare: »Jag
vill säga eder vad araméerna hava för händer mot oss. De veta
att vi lida hungersnöd, därför hava de gått ut ur lägret och
gömt sig ute på marken, i det de tänka att de skola gripa oss
levande, när vi nu gå ut ur staden, och att de så skola komma in
i staden.»
13. Men en av hans tjänare svarade och sade: »Låt oss taga fem av de
återstående hästarna, dem som ännu finnas kvar härinne -- det
skall ju eljest gå dem såsom det går hela hopen av israeliter
som ännu äro kvar härinne, eller såsom det har gått hela hopen
av israeliter som redan hava omkommit -- och låt oss sända åstad
och se efter.»
14. Så tog man då två vagnar med hästar för, och konungen sände dem
åstad efter araméernas här och sade: »Faren åstad och sen
efter.»
15. Dessa foro nu efter dem ända till Jordan; och se, hela vägen var
full med kläder och andra saker som araméerna hade kastat ifrån
sig, när de hastade bort. Och de utskickade kommo tillbaka och
berättade detta för konungen.
16. Då drog folket ut och plundrade Araméernas läger; och nu fick
man ett sea-mått fint mjöl för en sikel och likaså två sea-mått
korn för en sikel, såsom HERREN hade sagt.

17. Och den kämpe vid vilkens hand konungen plägade stödja sig hade
av honom blivit satt till att hålla ordning vid stadsporten; men
folket trampade honom till döds i porten, detta i enlighet med
gudsmannens ord, vad denne hade sagt, när konungen kom ned till
honom.
18. Ty när gudsmannen sade till konungen: »I morgon vid denna tid
skall man i Samarias port få två sea-mått korn för en sikel och
likaså ett sea-mått fint mjöl för en sikel»,
19. då svarade kämpen gudsmannen och sade: »Om HERREN också gjorde
fönster på himmelen, huru skulle väl något sådant kunna ske?» Då
sade han: »Du skall få se det med egna ögon, men du skall icke
få äta därav.»
20. Så gick det honom ock, ty folket trampade honom till döds i
porten.
*12/08 Andra Konungaboken, 8 Kapitlet
Andra Konungaboken, 8 Kapitlet

Sunemitiskan och de sju hungeråren.
Elisa och Hasael. Joram och Ahasja
konungar i Juda. Krig med Edom.

1. Och Elisa talade till den kvinna vilkens son han hade gjort
levande, han sade: »Stå upp och drag bort med ditt husfolk och
vistas var du kan, ty HERREN har bjudit hungersnöden komma, och
den har redan kommit in i landet och skall räcka i sju år.»
>Rut 1,1. 2 Kon 4,33 f.
2. Då stod kvinnan upp och gjorde såsom gudsmannen sade; hon drog
bort med sitt husfolk och vistades i filistéernas land i sju år.
3. Men när de sju åren voro förlidna, kom kvinnan tillbaka ifrån
filistéernas land; och hon gick åstad för att anropa konungen om
att återfå sitt hus och sin åker.
4. Och konungen höll då på att tala med Gehasi, gudsmannens
tjänare, och sade: »Förtälj för mig alla de stora ting som Elisa
har gjort.»
5. Och just som han förtäljde för konungen huru han hade gjort en
död levande, då kom den kvinna vilkens son han hade gjort
levande och anropade konungen om att återfå sitt hus och sin
åker. Då sade Gehasi: »Min herre konung, detta är kvinnan, och
detta är hennes son, den som Elisa har gjort levande.»
6. Då frågade konungen kvinnan, och hon förtäljde allt för
honom. Sedan lät konungen henne få en hovman med sig och sade:
»Skaffa tillbaka allt vad som tillhör henne, och därtill all
avkastning av åkern, från den dag då hon lämnade landet ända
till nu.»
7. Och Elisa kom till Damaskus, under det att Ben-Hadad, konungen i
Aram, låg sjuk. När man nu berättade för denne att gudsmannen
hade kommit dit,
8. sade konungen till Hasael: »Tag skänker med dig och gå
gudsmannen till mötes, och fråga HERREN genom honom om jag skall
tillfriskna från denna sjukdom.
>1 Kon. 14,2 f. 2 Kon. 1,2.
9. Så gick då Hasael honom till mötes och tog med sig skänker, allt
det bästa som fanns i Damaskus, så mycket som fyrtio kameler
kunde bära. Och han kom och trädde fram för honom och sade: »Din
son Ben-Hadad, konungen i Aram, har sänt mig till dig och låter
fråga: 'Skall jag tillfriskna från denna sjukdom?'»
10. Elisa svarade honom: »Gå och säg till honom: 'Du skall
tillfriskna.' Men HERREN har uppenbarat för mig att han likväl
skall dö.»
11. Och gudsmannen stirrade framför sig och betraktade honom länge
och väl; därefter begynte han gråta.
12. Då sade Hasael: »Varför gråter min herre?» Han svarade: »Därför
att jag vet huru mycket ont du skall göra Israels barn: du skall
sätta eld på deras fästen, deras unga män skall du dräpa med
svärd, deras späda barn skall du krossa, och deras havande
kvinnor skall du upprista.»
>2 Kon. 10,32 f. 12,17 f. 13,7.
13. Hasael sade: »Vad är väl din tjänare, den hunden, eftersom han
skulle kunna göra så stora ting?» Elisa svarade: »HERREN har
uppenbarat för mig att du skall bliva konung över Aram.»
>1 Sam. 24,15. 2 Sam. 9,8. 1 Kon. 19,15 f.
14. Och han gick ifrån Elisa och kom till sin herre. Då frågade
denne honom: »Vad sade Elisa till dig?» Han svarade: »Han sade
till mig att du skall tillfriskna.»
15. Men dagen därefter tog han täcket och doppade det i vatten och
bredde ut det över hans ansikte; detta blev hans död. Och Hasael
blev konung efter honom.

16. I Jorams, Ahabs sons, Israels konungs, femte regeringsår, medan
Josafat var konung i Juda, blev Joram, Josafats son, konung i
Juda.
>2 Krön. 21,1 f.
17. Han var trettiotvå år gammal, när han blev konung, och han
regerade åtta år i Jerusalem.
18. Men han vandrade på Israels konungars väg, såsom Ahabs hus hade
gjort, ty en dotter till Ahab var hans hustru; han gjorde vad
ont var i HERRENS ögon.
19. Dock ville HERREN icke fördärva Juda, för sin tjänare Davids
skull, enligt sitt löfte till honom, att han skulle låta honom
och hans söner hava en lampa för alltid.
>2 Sam. 7,13, 16. 1 Kon. 11,36. 15,4. Ps 132,17. Ord.s 13,9.

20. I hans tid avföll Edom från Juda välde och satte en egen konung
över sig.
>2 Sam. 8,14. 1 Kon. 22,48. 2 Kon. 3,9. 1 Krön. 18,12 f.
21. Då drog Joram över till Sair med alla sina stridsvagnar. Och om
natten gjorde han ett anfall på edoméerna, som hade omringat
honom, och slog dem och hövitsmannen över deras vagnar, men
folket flydde till sina hyddor.
22. Så avföll Edom från Juda välde, och det har varit skilt därifrån
ända till denna dag. Vid just samma tid avföll ock Libna.
>1 Mos. 27,40. Jos. 21,13.

23. Vad nu mer är att säga om Joram och om allt vad han gjorde, det
finnes upptecknat i Juda konungars krönika.
24. Och Joram gick till vila hos sina fäder och blev begraven hos
sina fäder i Davids stad. Och hans son Ahasja blev konung efter
honom.
>2 Krön. 22,1 f.

25. I Jorams, Ahabs sons, Israels konungs, tolfte regeringsår blev
Ahasja, Jorams son, konung i Juda.
>2 Kon 9,29.
26. Tjugutvå år gammal var Ahasja, när han blev konung, och han
regerade ett år i Jerusalem. Hans moder hette Atalja, dotter
till Omri, Israels konung.
>1 Kon. 16,29. 2 Krön. 21,8.
27. Han vandrade på Ahabs hus' väg och gjorde vad ont var i HERRENS
ögon likasom Ahabs hus; han var ju nära besläktad med Ahabs hus.
28. Och han drog åstad med Joram, Ahabs son, och stridde mot Hasael,
konungen i Aram, vid Ramot Gilead. Men Joram blev sårad av
araméerna.
29. Då vände konung Joram tillbaka, för att i Jisreel låta hela sig
från de sår som araméerna hade tillfogat honom vid Rama, i
striden mot Hasael, konungen i Aram. Och Ahasja, Jorams son,
Juda konung, for ned för att besöka Joram, Ahabs son, i Jisreel,
eftersom denne låg sjuk.
>2 Kon. 9,15 f.
*12/09 Andra Konungaboken, 9 Kapitlet
Andra Konungaboken, 9 Kapitlet

Jehu smörjes och utropas till konung.
Han dödar Joram, Ahasja och Isebel.

1. Profeten Elisa kallade till sig en av profetlärjungarna och sade
till honom: »Omgjorda dina länder och tag denna oljeflaska med
dig, och gå till Ramot i Gilead.
2. Och när du har kommit dit, så sök upp Jehu, son till Josafat,
son till Nimsi, och gå in och bed honom stå upp, där han sitter
bland sina bröder, och för honom in i den innersta kammaren.
>1 Kon. 19,16.
3. Tag så oljeflaskan och gjut olja på hans huvud och säg: 'Så
säger HERREN: Jag har smort dig till konung över Israel.' Öppna
sedan dörren och fly, utan att dröja.»
4. Så gick då den unge mannen, profetens tjänare, åstad till Ramot
i Gilead.
5. Och när han kom dit, fick han se härens hövitsmän sitta där. Då
sade han: »Jag har ett ärende till dig, hövitsman.» Jehu
frågade: »Till vem av oss alla här?» Han svarade: »Till dig
själv, hövitsman.»
6. Då stod han upp och gick in i huset; och han göt oljan på hans
huvud och sade till honom: »Så säger HERREN Israels Gud: Jag har
smort dig till konung över HERRENS folk, över Israel.
>2 Krön. 22,7.
7. Och du skall förgöra Ahabs, din herres, hus; ty jag vill på
Isebel hämnas mina tjänare profeterna blod, ja, alla HERRENS
tjänares blod.
>1 Kon 18,4. 19,10.
8. Och Ahabs hela hus skall förgås jag skall utrota allt mankön av
Ahab hus, både små och stora i Israel.
>1 Kon. 14,10. 21,21 f.
9. Och jag skall göra med Ahab hus såsom jag gjorde med Jerobeams,
Nebats sons, hus, och såsom jag gjorde med Baesas, Ahias sons,
hus.
>1 Kon. 15,29. 16,3, 11.
10. Och hundarna skola äta upp Isebel på Jisreels åkerfält, och
ingen skall begrava henne.» Därefter öppnade han dörren och
flydde.

11. När sedan Jehu åter kom ut till sin herres tjänare, frågade man
honom: »Allt står väl rätt till? Varför kom denne vanvetting
till dig?» Han svarade dem: »I kännen ju den mannen och hans
tal.»
>Jer. 29,26 f. Hos. 9,7.
12. Men de sade: »Du vill bedraga oss; säg oss sanningen.» Då sade
han: »Så och så talade han till mig och sade: 'Så säger HERREN:
Jag har smort dig till konung över Israel.'»
13. Strax tog då var och en av dem sin mantel och lade den under
honom på själva trappan; och de stötte i basun och ropade: »Jehu
har blivit konung.»
>Matt. 21,8.

14. Och Jehu, son till Josafat, son till Nimsi, anstiftade nu en
sammansvärjning mot Joram. (Joram hade då med hela Israel legat
vid Ramot i Gilead för att försvara det mot Hasael, konungen i
Aram;
15. men själv hade konung Joram vänt tillbaka, för att i Jisreel
låta hela sig från de sår som araméerna hade tillfogat honom
under hans strid mot Hasael, konungen i Aram.) Och Jehu sade:
»Om I så viljen, så låten ingen slippa ut ur staden, som kan gå
åstad och berätta detta i Jisreel.»
>2 Kon. 8,28 f.
16. Och Jehu steg upp i sin vagn och for till Jisreel, ty Joram låg
sjuk där; och Ahasja, Juda konung, hade farit ditned för att
besöka Joram.
17. När nu väktaren som stod på tornet i Jisreel fick se Jehus
skara, då han kom, sade han: »Jag ser en skara.» Då bjöd Joram
att man skulle taga en ryttare och sända honom dem till mötes
och låta honom fråga om allt stode rätt till.
18. Ryttaren red honom då till mötes och sade: »Konungen låter fråga
'Allt står väl rätt till?'» Då svarade Jehu: »Vad kommer den
saken dig vid? Vänd, och följ efter mig.» Och väktaren berättade
och sade: »Den utskickade har hunnit fram till dem, men han
kommer icke tillbaka.»
19. Då sände han en annan ryttare. när denne hade hunnit fram till
dem, sade han: »Konungen låter fråga: 'Allt står väl rätt
till?'» Jehu svarade: »Vad kommer den saken dig vid? Vänd, och
följ efter mig.»
20. Väktaren berättade åter och sade: »Han har hunnit fram till dem
men han kommer icke tillbaka. På deras sätt att fara fram ser
det ut som vore det Jehu, Nimsis son, ty han far fram såsom en
vanvetting.»

21. Då sade Joram: »Spänn för.» Och man spände för hans vagn. Och
Joram, Israels konung, for nu ut med Ahasja, Juda konung, var
och en i sin vagn; de foro ut för att möta Jehu. Och de träffade
tillsammans med honom på jisreeliten Nabots åkerstycke.
>1 Kon. 21,1
22. När Joram nu fick se Jehu, sade han: »Allt står väl rätt till,
Jehu?» Denne svarade: »Huru skulle det kunna stå rätt till, så
länge som du tål din moder Isebels avgudiska väsen och hennes
många trolldomskonster?»
23. Då svängde Joram om vagnen och flydde, i det han ropade till
Ahasja: »Förräderi, Ahasja!»
24. Men Jehu hade fattat bågen i sin hand och sköt Joram i ryggen,
att pilen gick ut genom hjärtat, och han sjönk ned i sin vagn.
25. Därefter sade han till sin livkämpe Bidkar: »Tag honom och kasta
ut honom på jisreeliten Nabots åkerstycke; kom ihåg huru HERREN,
när jag och du bredvid varandra redo bakom hans fader Ahab, om
denne uttalade den utsagan:
>1 Kon. 21,19. 22,38.
26. 'Sannerligen, så visst som jag i går såg Nabots och hans söners
blod, säger HERREN, skall jag just på detta åkerstycke
vedergälla dig, säger HERREN.' Tag därför honom nu och kasta ut
honom här på åkerstycket, i enlighet med HERRENS ord.»

27. När Ahasja, Juda konung, såg detta, flydde han åt Trädgårdshuset
till. Men Jehu jagade efter honom och ropade: »Skjuten ned också
honom i vagnen.» Så skedde ock på Gurhöjden vid Jibleam; men han
flydde vidare till Megiddo och dog där.
>2 Krön. 22,9.
28. Sedan förde hans tjänare honom i vagnen till Jerusalem; och man
begrov honom i hans grav hos hans fäder, i Davids stad.
29. Ahasja hade blivit konung över Juda i Jorams, Ahabs sons, elfte
regeringsår.
>2 Kon. 8,25.

30. Så kom nu Jehu till Jisreel. När Isebel fick höra detta,
sminkade hon sig kring ögonen och smyckade sitt huvud och såg ut
genom fönstret.
31. Och när Jehu kom in genom porten, ropade hon: »Allt står väl
rätt till, du, Simri, som har dräpt din herre?»
>1 Kon. 16,10, 18.
32. Han lyfte sitt ansikte upp mot fönstret och sade: »Vem håller
med mig? Vem?» Då sågo två eller tre hovmän ut, ned på honom.
33. Han sade: »Störten ned henne.» Och de störtade ned henne, så att
hennes blod stänkte på väggen och på hästarna; och han körde
över henne.
34. Därefter gick han in och åt och drack. Sedan sade han: »Tagen
vara på henne, den förbannade, och begraven henne, ty hon är
dock en konungadotter.»
>1 Kon. 16,31.
35. Men när de då gingo åstad för att begrava henne, funno de av
henne intet annat än huvudskålen, fötterna och händerna.
36. och de vände tillbaka och berättade detta för honom. Då sade
han: »Detta är vad HERREN talade genom sin tjänare tisbiten
Elia, i det han sade: 'På Jisreels åkerfält skola hundarna äta
upp Isebels kött;
>1 Kon. 21,23.
37. och Isebels döda kropp skall ligga såsom gödsel på marken på
Jisreels åkerfält, så att ingen skall kunna säga: Detta är
Isebel.'»
*12/10 Andra Konungaboken, 10 Kapitlet
Andra Konungaboken, 10 Kapitlet

Jehu förgör Ahabs hus och utrotar Baals
tjänare. Hasael intager stycken av
Israels land. Jehu dör.

1. Men Ahab hade sjuttio söner i Samaria. Och Jehu skrev brev och
sände till Samaria, till de överste i Jisreel, de äldste, och
till de fostrare som Ahab hade utsett;
2. han skrev: »Nu, när detta brev kommer eder till handa, I som
haven eder herres söner hos eder, och som haven vagnarna och
hästarna hos eder, och därtill en befäst stad och vapen,
3. mån I utse den som är bäst och lämpligast av eder herres söner
och sätta honom på hans faders tron och strida för eder herres
hus.»
4. Men de blevo övermåttan förskräckta och sade: »De två konungarna
hava ju icke kunnat hålla stånd mot honom; huru skulle då vi
kunna hålla stånd!»
>2 Kon. 9,24 27.
5. Och överhovmästaren och hövdingen över staden och de äldste och
konungasönernas fostrare sände till Jehu och läto säga: »Vi äro
dina tjänare; allt vad du säger oss villa vi göra. Vi vilja icke
göra någon till konung; gör vad dig täckes.»

6. Då skrev han ett annat brev till dem, vari det stod: »Om I
hållen med mig och viljen lyssna till mina ord, så tagen
huvudena av eder herres söner och kommen i morgon vid denna tid
till mig i Jisreel.» De sjuttio konungasönerna bodde nämligen
hos de store i staden, vilka fostrade dem.
7. Då nu brevet kom dem till handa, togo de konungasönerna och
slaktade dem, alla sjuttio, och lade deras huvuden i korgar och
sände dem till honom i Jisreel.
>Dom. 9,5.
8. När då ett bud kom och berättade för honom att de hade fört dit
konungasönernas huvuden, sade han: »Läggen dem till i morgon i
två högar vid ingången till porten.»
9. Och om morgonen gick han ut och ställde sig där och sade till
allt folket: »I ären utan skuld. Det är jag som har anstiftat
sammansvärjningen mot min herre och dräpt honom; men vem har
slagit ihjäl alla dessa?
10. Märken nu huru intet av HERRENS ord faller till jorden, intet
som HERREN har talat mot Ahabs hus. Ja, HERREN har gjort vad han
har sagt genom sin tjänare Elia.»
>1 Kon. 21,19, 21 f.
11. Sedan, dräpte Jehu alla som voro kvar av Ahabs hus i Jisreel, så
ock alla hans store och hans förtrogne och hans präster; han lät
ingen slippa undan.

12. Därefter stod han upp och begav sig åstad till Samaria; men
under vägen, när Jehu kom till Bet-Eked-Haroim,
13. träffade han på Ahasjas, Juda konungs, bröder. Han frågade dem:
»Vilka ären I?» De svarade: »Vi äro Ahasjas bröder, och vi äro
på väg ned för att hälsa på konungasönerna och konungamoderns
söner.»
>2 Krön. 22,8.
14. Han sade: »Gripen dem levande.» Då grepo de dem levande och
slaktade dem och kastade dem i Bet-Ekeds brunn, alla fyrtiotvå;
han lät ingen av dem bliva kvar.
15. När han sedan begav sig därifrån, träffade han Jonadab, Rekabs
son, som kom honom till mötes; och han hälsade på honom och sade
till honom: »Är du lika redligt sinnad mot mig som jag är mot
dig?» Jonadab svarade: »Ja.» »Är det så», sade han, »så räck mig
din hand.» Då räckte han honom sin hand; och han lät honom stiga
upp till sig i vagnen.
>Jer. 35,6.
16. Och han sade: »Far med mig och se huru jag nitälskar för
HERREN.» Så körde man åstad med honom i hans vagn.
17. Och när han kom till Samaria, dräpte han alla som voro kvar av
Ahabs hus i Samaria och förgjorde det så, i enlighet med det ord
som HERREN hade talat till Elia.

18. Och Jehu församlade allt folket och sade till dem: »Ahab har
tjänat Baal litet; Jehu skall tjäna honom mycket.
>1 Kon. 16,31 f.
19. Så kallen nu hit till mig alla Baals profeter, alla hans tjänare
och alla hans präster -- ingen får saknas -- ty jag har ett
stort offer åt Baal i sinnet; var och en som saknas skall mista
livet.» Men Jehu gjorde så med led list, i avsikt att utrota
Baals tjänare.
20. Därefter sade Jehu: »Pålysen en helig högtidsförsamling åt
Baal.» Då lyste man ut en sådan.
21. Och Jehu sände bud över hela Israel, och alla Baals tjänare
kommo; Ingen underlät att komma. Och de gingo in i Baals tempel,
och Baals tempel blev fullt, ifrån den ena ändan till den andra.
22. Sedan sade han till föreståndaren för klädkammaren: »Tag fram
kläder åt alla Baals tjänare.» Och han tog fram kläderna åt dem.
23. Därefter gick Jehu in i Baals tempel med Jonadab, Rekabs
son. Och han sade till Baals tjänare: »Sen nu noga efter, att
här bland eder icke finnes någon HERRENS tjänare, utan allenast
sådana som tjäna Baal.

24. De gingo alltså in för att offra slaktoffer och brännoffer. Men
Jehu hade därutanför ställt åttio man och sagt: »Om någon
slipper undan av de män som jag nu överlämnar i edra händer, så
skall liv givas för liv.»
25. Och när man hade offrat brännoffret, sade Jehu till drabanterna
och kämparna: »Gån in och slån ned dem; låten ingen komma ut.»
Och de slogo dem med svärdsegg, och drabanterna och kämparna
kastade undan deras kroppar. Därefter gingo de in i det inre av
Baals tempel
>1 Kon. 18,40.
26. och kastade ut stoderna ur Baals tempel och brände upp dem.
>2 Kon. 11,18.
27. Och själva Baalsstoden bröto de ned; de bröto ock ned Baals
tempel och gjorde därav avträden, som finnas kvar ännu i dag.

28. Så utrotade Jehu Baal ur Israel.
29. Men från de Jerobeams, Nebats sons, synder genom vilka denne
hade kommit Israel att synda, från dem avstod icke Jehu, icke
från guldkalvarna i Betel och Dan.
>1 Kon. 12,28 f.
30. Och HERREN sade till Jehu: »Därför att du har väl utfört vad
rätt var i mina ögon, och gjort mot Ahabs hus allt vad jag hade
i sinnet, därför skola dina söner till fjärde led sitta på
Israels tron.
>2 Kon. 15,12.
31. Men Jehu tog dock icke i akt att vandra efter HERRENS, Israels
Guds, lag av allt sitt hjärta; han avstod icke från de Jerobeams
synder genom vilka denne hade kommit Israel att synda.

32. Vid denna tid begynte HERREN skära bort stycken från Israel, ty
Hasael slog israeliterna utefter hela deras gräns
>1 Kon. 19,17. 2 Kon. 8,12.
33. och intog östra sidan om Jordan hela landet Gilead, gaditernas,
rubeniternas och manassiternas land, området från Aroer vid
bäcken Arnon, både Gilead och Basan.

34. Vad nu mer är att säga om Jehu, om allt vad han gjorde och om
alla hans bedrifter, det finnes upptecknat i Israels konungars
krönika.
35. Och Jehu gick till vila hos sina fäder, och man begrov honom i
Samaria. Och hans son Joahas blev konung efter honom.
>2 Kon. 13,1.
36. Den tid Jehu regerade över Israel Samaria var tjuguåtta år.
*12/11 Andra Konungaboken, 11 Kapitlet
Andra Konungaboken, 11 Kapitlet

Atalja upphäver sig till regentinna i
Juda. Prästen Jojada gör Joas till
konung och dödar Atalja.

1. När Atalja, Ahasjas moder, förnam att hennes son var död, stod
hon upp och förgjorde hela konungasläkten.
>2 Krön. 22,10 f.
2. Men just när konungabarnen skulle dödas, tog Joseba, konung
Jorams dotter, Ahasjas syster, Joas, Ahasjas son, och skaffade
honom jämte hans amma hemligen undan, in i sovkammaren; där höll
man honom dold för Atalja, så att han icke blev dödad.
3. Sedan var han hos henne i HERRENS hus, där han förblev gömd i
sex år, medan Atalja regerade i landet.

4. Men i det sjunde året sände Jojada åstad och lät hämta karéernas
och drabanternas underhövitsmän och förde dem in till sig i
HERRENS hus; och sedan han hade gjort en överenskommelse med dem
och tagit en ed av dem i HERRENS hus visade han dem konungens
son.
>2 Krön. 23,1 f.
5. Därefter bjöd han dem och sade: »Detta är vad I skolen göra: en
tredjedel av eder, I som haven att inträda i vakthållningen på
sabbaten, skall hålla vakt i konungshuset
6. och en tredjedel vid Surporten och en tredjedel vid porten bakom
drabanterna; så skolen hålla vakt vid huset var i sin ordning.
7. Men de båda andra avdelningarna av eder, nämligen alla som hava
att avgå från vakthållningen på sabbaten, de skola hålla vakt i
HERRENS hus hos konungen.
8. I skolen ställa eder runt omkring; konungen, var och en med sina
vapen i handen; och om någon vill tränga sig inom leden, skall
han dödas. Och I skolen följa konungen, vare sig han går ut
eller in.

9. Underhövitsmännen gjorde allt vad prästen Jojada hade bjudit
dem; var och en av dem tog sina män, både de som skulle inträda
i vakthållningen på sabbaten och de som skulle avgå därifrån på
sabbaten, och de kommo så till prästen Jojada.
10. Och prästen gav åt underhövitsmännen det spjut och de sköldar
som hade tillhört konung David, och som funnos i HERRENS hus.
11. Och drabanterna ställde upp sig, var och en med sina vapen i
handen, från husets södra sida till husets norra sida, mot
altaret och mot huset, runt omkring konungen.
12. Därefter förde han ut konungasonen och satte på honom kronan och
gav honom vittnesbördet[1]; och de gjorde honom till konung och
smorde honom. Och de klappade i händerna och ropade: »Leve
konungen!»
>5 Mos. 17,18 f. 1 Sam. 10,24. 1 Kon. 1,25, 39.

13. När Atalja nu hörde drabanternas och folkets rop, gick hon in i
HERRENS hus till folket.
14. Där fick hon då se konungen stå vid pelaren, såsom övligt var,
och hövitsmännen och trumpetblåsarna bredvid konungen, och fick
höra huru hela folkmängden jublade och stötte i trumpeterna. Då
rev Atalja sönder sina kläder och utropade: »Sammansvärjning!
Sammansvärjning!»
15. Men prästen Jojada gav underhövitsmännen som anförde skaran
denna befallning: »Fören henne ut mellan leden, och om någon
följer henne, så må han dödas med svärd.» Prästen ville nämligen
förhindra att hon dödades i HERRENS hus.
16. Alltså grepo de henne, och när hon hade kommit till den plats
där hästarna plägade föras in i konungshuset, dödades hon där.
17. Och Jojada slöt det förbundet mellan HERREN, konungen och
folket, att de skulle vara ett HERRENS folk; han slöt ock ett
förbund mellan konungen och folket.
18. Och hela folkmängden begav sig till Baals tempel och rev ned det
och förstörde i grund dess altaren och dess bilder; och Mattan,
Baals präst, dräpte de framför altarna. Därefter ställde
prästen ut vakter vid HERRENS hus.
>2 Kon. 10,26 f. 2 Krön. 31,1.
19. Och han tog med sig underhövitsmännen jämte karéerna och
drabanterna och hela folkmängden, och de förde konungen ned från
HERRENS hus och gingo in i konungshuset genom Drabantporten; och
han satte sig på konungatronen.
20. Och hela folkmängden gladde sig, och staden förblev lugn. Men
Atalja hade de dödat med svärd i konungshuset.

Andra Konungaboken, 12 Kapitlet

Joas konung i Juda. Insamling för att
sätta templet i stånd. Hasaels tåg mot
Jerusalem. Joas dödad genom en
sammansvärjning.

21. Joas var sju år gammal, när han blev konung.

[1] Se vittnesbördet i Ordförkl.
*12/12 Andra Konungaboken, 12 Kapitlet
1. I Jehus sjunde regeringsår blev Joas konung, och han regerade
fyrtio år i Jerusalem. Hans moder hette Sibja, från Beer-Seba.
>2 Krön. 24,1 f.
2. Och Joas gjorde vad rätt var HERRENS ögon, så länge han levde,
prästen Jojada hade varit hans lärare.
3. Dock blevo offerhöjderna icke avskaffade, utan folket fortfor
att frambära offer och tända offereld på höjderna.
>1 Kon. 15,14.

4. Och Joas sade till prästerna: »Alla penningar vilka såsom heliga
gåvor inflyta till HERRENS hus, gångbara penningar, sådana som
utgöra lösen för personer, efter det värde som för var och en
bestämmes, och alla penningar som någon av sitt hjärta manas att
bära till HERRENS hus,
>3 Mos. 27,2 f. 2 Kon. 22,4.
5. dem skola prästerna taga emot, var och en av sina bekanta, och
de skola därmed sätta i stånd vad som är förfallet på HERRENS
hus, överallt där något förfallet finnes.»
6. Men i konung Joas' tjugutredje regeringsår hade prästerna ännu
icke satt i stånd vad som var förfallet på huset.
7. Då kallade konung Joas till sig prästen Jojada och de övriga
prästerna och sade till dem: »Varför sätten I icke i stånd vad
som är förfallet på huset? Nu fån I icke längre taga emot
penningar av edra bekanta, utan I skolen lämna dem ifrån eder
till det som är förfallet på huset.»
8. Och prästerna samtyckte till att icke taga emot penningar av
folket, och ej heller befatta sig med att sätta i stånd vad som
var förfallet på huset.
9. Då tog prästen Jojada en kista och borrade ett hål på locket och
ställde den bredvid altaret, på högra sidan, när man går in i
HERRENS hus. Och prästerna som höllo vakt vid tröskeln lade dit
alla penningar som inflöto till HERRENS hus.
>2 Krön. 24,8 f.
10. Men så snart de då märkte att mycket penningar fanns i kistan,
gick konungens sekreterare ditupp jämte översteprästen, och de
knöto in och räknade sedan de penningar som funnos i HERRENS
hus.
11. Därefter överlämnades de uppvägda penningarna åt de män som
förrättade arbete såsom tillsyningsmän vid HERRENS hus, och
dessa betalade ut dem åt de timmermän och byggningsmän som
arbetade på HERRENS hus,
12. och åt murarna och stenhuggarna, så ock till inköp av trävirke
och huggen sten för att sätta i stånd vad som var förfallet på
HERRENS hus, korteligen, till alla utgifter för att sätta huset i
stånd.
13. Men man gjorde inga silverfat för HERRENS hus, ej heller
knivar, skålar, trumpeter eller andra föremål av guld eller av
silver, för de penningar som inflöto till HERRENS hus,
>1 Kon. 7,50.
14. utan man gav dem åt arbetarna, och dessa satte därför HERRENS
hus i stånd.
15. Och man höll icke någon räkenskap med de män åt vilka
penningarna överlämnades, för att de skulle giva dem åt
arbetarna, utan de fingo handla på heder och tro.
16. Men skuldoffers- och syndofferspenningarna gingo icke till
HERRENS hus utan tillföllo prästerna.
>3 Mos. 5,15 f. 7,7. 4 Mos. 5,9 f.

17. På den tiden drog Hasael, konungen i Aram, upp och belägrade Gat
och intog det, därefter ställde Hasael sitt tåg upp mot
Jerusalem.
>2 Kon. 8,12. 2 Krön. 24,23 f.
18. Då tog Joas, Juda konung, allt vad hans fäder Josafat, Joram och
Ahasja, Juda konungar, hade helgat åt HERREN, och vad han själv
hade helgat åt HERREN, och allt guld som fanns i skattkamrarna i
HERRENS hus och i konungshuset, och sände det till Hasael,
konungen i Aram, och då lämnade denne Jerusalem i fred.
>1 Kon. 15,18 f. 2 Kon. 16,8. 18,15.

19. Vad nu mer är att säga om Joas och om allt vad han gjorde, det
finnes upptecknat i Juda konungars krönika.
20. Och hans tjänare uppreste sig och sammansvuro sig och dräpte
Joas i Millobyggnaden, som sträcker sig ned mot Silla.
>2 Kon. 14,5.
21. Det var hans tjänare Josakar, Simeats son, och Josabad, Somers
son, som slogo honom till döds. Och man begrov honom hos hans
fäder i Davids stad. Och hans son Amasja blev konung efter honom
*12/13 Andra Konungaboken, 13 Kapitlet
Andra Konungaboken, 13 Kapitlet

Joahas konung i Israel; Israels betryck
och räddning. Joas konung i Israel.
Elisas sjukdom, profetia och död. Undret
i hans grav. Joas' segrar över
araméerna.

1. I Joas', Ahasjas sons, Juda konungs, tjugutredje regeringsår
blev Joahas, Jehus son, konung över Israel i Samaria och
regerade i sjutton år.
>2 Kon. 10,35.
2. Han gjorde vad ont var i HERRENS ögon och följde efter de
Jerobeams, Nebats sons, synder genom vilka denne hade kommit
Israel att synda; från dem avstod han icke.
>1 Kon 12,28 f.
3. Då upptändes HERRENS vrede mot Israel, och han gav dem i
Hasaels, den arameiske konungens, hand och i Ben-Hadads, Hasaels
sons, hand hela denna tid.
>Dom. 2,14. 1 Kon. 19,15. 2 Kon. 8,12 f. 1O,32 f.
4. (Men Joahas bönföll inför HERREN, och HERREN hörde honom,
eftersom han såg Israels betryck, då nu konungen i Aram
förtryckte dem.
5. Och HERREN gav åt Israel en frälsare, så att de blevo räddade ur
araméernas hand; sedan bodde Israels barn i sina hyddor såsom
förut.
6. Dock avstodo de icke från de Jerobeams hus' synder genom vilka
denne hade kommit Israel att synda, utan vandrade i dem. Aseran
fick också stå kvar i Samaria.)
>1 Kon. 16,33.
7. Ty han hade icke låtit Joahas behålla mer folk än femtio
ryttare, tio vagnar och tio tusen man fotfolk; så illa förgjorde
dem konungen i Aram; han slog dem, så att de blevo såsom stoft,
när man tröskar.

8. Vad nu mer är att säga om Joahas, om allt vad han gjorde och om
hans bedrifter, det finnes upptecknat i Israels konungars
krönika.
9. Och Joahas gick till vila hos sina fäder, och man begrov honom i
Samaria. Och hans son Joas blev konung efter honom.
10. I Joas', Juda konungs, trettiosjunde regeringsår blev Joas,
Joahas' son, konung över Israel i Samaria och regerade i sexton
år.
11. Han gjorde vad ont var i HERRENS ögon; han avstod icke från
någon av de Jerobeams, Nebats sons, synder genom vilka denne
hade kommit Israel att synda, utan vandrade i dem.
>1 Kon. 12,28 f.

12. Vad nu mer är att säga om Joas, om allt vad han gjorde och om
hans bedrifter, om hans krig mot Amasja, Juda konung, det finnes
upptecknat i Israels konungars krönika.
>2 Kon. 14,8 f. 15 f. 2 Krön. 25,17 f.
13. Och Joas gick till vila hos sina fäder, och Jerobeam besteg hans
tron. Och Joas blev begraven i Samaria, hos Israels konungar.

14. Men när Elisa låg sjuk i den sjukdom varav han dog, kom Joas,
Israels konung, ned till honom. Och han satt hos honom gråtande
och sade: »Min fader, min fader! Du som för Israel är både
vagnar och ryttare!»
>2 Kon. 2,12.
15. Då sade Elisa till honom: »Hämta en båge och pilar.» Och han
hämtade åt honom en båge och pilar.
16. Då sade han till Israels konung: »Fatta i bågen med din hand.»
Och när han hade gjort detta, lade Elisa sina händer på
konungens händer.
17. Därefter sade han: »Öppna fönstret mot öster.» Och när han hade
öppnat det, sade Elisa: »Skjut.» Och han sköt. Då sade han: »En
HERRENS segerpil, en segerpil mot Aram! Du skall slå araméerna
vid Afek, så att de förgöras.»
18. Därefter sade han: »Tag pilarna.» Och när han hade tagit dem,
sade han till Israels konung: »Slå på jorden.» Då slog han tre
gånger och sedan höll han upp.
19. Då blev gudsmannen vred på honom och sade: »Du skulle slagit fem
eller sex gånger, ty då skulle du hava slagit araméerna så, att
de hade blivit förgjorda; men nu kommer du att slå araméerna
allenast tre gånger.»

20. Så dog då Elisa, och man begrov honom. Men moabitiska
strövskaror plägade falla in i landet, vid årets ingång.
21. Så hände sig, att just när några höllo på att begrava en man,
fingo de se en strövskara; då kastade de mannen i Elisas
grav. När då mannen kom i beröring med Elisas ben, fick han liv
igen och reste sig upp på sina fötter.

22. Och Hasael, konungen i Aram, hade förtryckt Israel, så länge
Joahas levde.
23. Men HERREN blev dem nådig och förbarmade sig över dem och vände
sig till dem, för det förbunds skull som han hade slutit med
Abraham, Isak och Jakob; ty han ville icke fördärva dem, och han
hade ännu icke kastat dem bort ifrån sitt ansikte.
>1 Mos. 17,7 f. 2 Mos. 2,24. 3 Mos. 26,42.
24. Och Hasael, konungen i Aram, dog, och hans son Ben-Hadad blev
konung efter honom.
25. Då tog Joas, Joahas' son, tillbaka från Ben-Hadad, Hasaels son,
de städer som denne i krig hade tagit ifrån hans fader
Joahas. Tre gånger slog Joas honom och återtog så Israels
städer.
*12/14 Andra Konungaboken, 14 Kapitlet
Andra Konungaboken, 14 Kapitlet

Amasja bliver konung i Juda och
bestraffar sin faders mördare. Han
segrar över edoméerna. Han förklarar
Israels konung Joas krig, men bliver
slagen. Han dödas genom en
sammansvärjning. Asarja bliver konung i
Juda. Jerobeam II bliver konung i Israel
och återställer sitt rikes gränser.

1. I Joas', Joahas' sons, Israels konungs, andra regeringsår blev
Amasja, Joas' son, konung i Juda.
>2 Kon, 12,21. 2 Krön. 25,1 f.
2. Han var tjugufem år gammal, när han blev konung, och han
regerade tjugunio år i Jerusalem. Hans moder hette Joaddin, från
Jerusalem.
3. Han gjorde vad rätt var i HERRENS ögon, dock icke såsom hans
fader David; men han gjorde i allt såsom hans fader Joas hade
gjort.
>2 Kon. 12,2 f.
4. Offerhöjderna blevo likväl icke avskaffade, utan folket fortfor
att frambära offer och tända offereld på höjderna.
5. Och sedan konungadömet hade blivit befäst i hans hand, lät han
dräpa dem av sina tjänare, som hade dräpt hans fader, konungen.
>2 Kon. 12,20 f.
6. Men mördarnas barn dödade han icke, i enlighet med vad
föreskrivet var i Moses lagbok, där HERREN hade bjudit och sagt:
»Föräldrarna skola icke dödas för sina barns skull, och barnen
skola icke dödas för sina föräldrars skull, utan var och en
skall dö genom sin egen synd.»
>5 Mos. 24,16. Hes. 18,20.
7. Han slog edoméerna i Saltdalen, tio tusen man, och intog Sela
med strid och gav det namnet Jokteel, såsom det heter ännu i
dag.
8. Därefter skickade Amasja sändebud till Joas, son till Joahas,
son till Jehu, Israels konung, och lät säga: »Kom, låt oss
drabba samman med varandra.»
9. Men Joas, Israels konung, sände då till Amasja, Juda konung, och
lät svara: »Törnbusken på Libanon sände en gång bud till cedern
på Libanon och lät säga: 'Giv din dotter åt min son till
hustru.' Men sedan gingo markens djur på Libanon fram över
törnbusken och trampade ned den.
>Dom. 9,8 f.
10. Du har slagit Edom, och däröver förhäver du dig i ditt hjärta.
Men låt dig nöja med den äran, och stanna hemma. Varför utmanar
du olyckan, dig själv och Juda med dig till fall?»
11. Men Amasja ville icke höra härpå, och Joas, Israels konung, drog
då upp, och de drabbade samman med varandra, han och Amasja,
Juda konung, vid det Bet-Semes som hör till Juda.
12. Och Juda män blevo slagna av Israels män och flydde, var och en
till sin hydda.
13. Och Amasja, Juda konung, son till Joas, son till Ahasja, blev
tagen till fånga i Bet-Semes av Joas, Israels konung. Och när de
kommo till Jerusalem, bröt han ned ett stycke av Jerusalems mur
vid Efraimsporten, och därifrån ända till Hörnporten, fyra
hundra alnar.
14. Och han tog allt guld och silver och alla kärl som funnos i
HERRENS hus och i konungshusets skattkamrar, därtill ock
gisslan, och vände så tillbaka till Samaria.

15. Vad nu mer är att säga om Joas, om vad han gjorde och om hans
bedrifter och om hans krig mot Amasja, Juda konung, det finnes
upptecknat i Israels konungars krönika.
>2 Kon. 13,12 f.
16. Och Joas gick till vila hos sina fäder och blev begraven i
Samaria, hos Israels konungar. Och hans son Jerobeam blev konung
efter honom.
17. Men Amasja, Joas' son, Juda konung, levde i femton år efter
Joas', Joahas' sons, Israels konungs, död.
18. Vad nu mer är att säga om Amasja, det finnes upptecknat i Juda
konungars krönika.
19. Och en sammansvärjning anstiftades mot honom i Jerusalem, så att
han måste fly till Lakis. Då sändes män efter honom till Lakis,
och dessa dödade honom där.
20. Sedan förde man honom därifrån på hästar; och han blev begraven
i Jerusalem hos sina fäder i Davids stad.

21. Och allt folket i Juda tog Asarja som då var sexton år gammal,
och gjorde honom till konung i hans fader Amasjas ställe.
>2 Kon. 15,1 f. 2 Krön. 26,1 f.
22. Det var han som befäste Elat; ock han lade det åter under Juda,
sedan konungen hade gått till vila hos sina fäder.

23. I Amasjas, Joas' sons, Juda konungs, femtonde regeringsår blev
Jerobeam, Joas' son, konung över Israel i Samaria och regerade i
fyrtioett år.
24. Han gjorde vad ont var i HERRENS ögon; han avstod icke från
någon av de Jerobeams, Nebats sons, synder genom vilka denne
hade kommit Israel att synda.
>1 Kon. 12,28 f.
25. Han återvann Israels område, från det ställe där vägen går till
Hamat ända till Hedmarkshavet, i enlighet med det ord som
HERREN, Israels Gud, hade talat genom sin tjänare profeten Jona,
Amittais son, från Gat-Hahefer.
>Jon. 1,1.
26. Ty HERREN såg att Israels betryck var mycket svårt, och att det
var ute med alla och envar, och att Israel icke hade någon
hjälpare.
>5 Mos. 32,36.
27. Och HERREN hade ännu icke beslutit att utplåna Israels namn
under himmelen; därför frälste han dem genom Jerobeam, Joas'
son.

28. Vad nu mer är att säga om Jerobeam, om allt vad han gjorde och
om hans bedrifter och hans krig, så ock om huru han åt Israel
återvann den del av Damaskus och Hamat, som en gång hade
tillhört Juda, det finnes upptecknat i Israels konungars
krönika.
>2 Sam. 8,6.
29. Och Jerobeam gick till vila hos sina fäder, Israels
konungar. Och hans son Sakarja blev konung efter honom.
>2 Kon. 15,8.
*12/15 Andra Konungaboken, 15 Kapitlet
Andra Konungaboken, 15 Kapitlet

Asarja (Ussia) konung i Juda; hans
spetälska. Sakarja konung i Israel;
dödad av Sallum genom en
sammansvärjning. Sallum konung i Israel;
dödad av Menahem. Menahem konung i
Israel; Puls infall i Israel. Pekaja
konung i Israel; dödad av Peka genom en
sammansvärjning. Peka konung i Israel;
Tiglat-Pilesers infall i Israel; Peka
dödad av Hosea genom en sammansvärjning.
Jotam konung i Juda.

1. I Jerobeams, Israels konungs, tjugusjunde regeringsår blev
Asarja, Amasjas son, konung i Juda.
>2 Kon. 14,21.
2. Han var sexton år gammal, när han blev konung, och han regerade
femtiotvå år i Jerusalem. Hans moder hette Jekolja, från
Jerusalem.
>2 Krön. 26,3 f.
3. Han gjorde vad rätt var i HERRENS ögon, alldeles såsom hans
fader Amasja hade gjort.
>2 Kon. 14,3 f.
4. Dock blevo offerhöjderna icke avskaffade, utan folket fortfor
att frambära offer och tända offereld på höjderna.
5. Men HERREN hemsökte konungen, så att han blev spetälsk för hela
sitt liv; och han bodde sedan i ett särskilt hus. Jotam,
konungens son, förestod då hans hus och dömde folket i landet.
>3 Mos. 13,46.

6. Vad nu mer är att säga om Asarja och om allt vad han gjorde, det
finnes upptecknat i Juda konungars krönika.
7. Och Asarja gick till vila hos sina fäder, och man begrov honom
hos hans fäder i Davids stad. Och hans son Jotam blev konung
efter honom.

8. I Asarjas, Juda konungs, trettioåttonde regeringsår blev
Sakarja, Jerobeams son, konung över Israel i Samaria och
regerade i sex månader.
>2 Kon. 14,29.
9. Han gjorde vad ont var i HERRENS ögon, såsom hans fäder hade
gjort; han avstod icke från de Jerobeams, Nebats sons, synder
genom vilka denne hade kommit Israel att synda.
>1 Kon. 12,28 f.
10. Och Sallum, Jabes' son, anstiftade en sammansvärjning mot honom
och slog honom till döds i folkets åsyn, och blev så konung i
hans ställe

11. Vad nu mer är att säga om Sakarja, det finnes upptecknat i
Israels konungars krönika.
12. Så, uppfylldes det ord som HERREN, hade talat till Jehu, när han
sade: »Dina söner till fjärde led skola sitta på Israels tron.»
Det skedde så.
>2 Kon. 10,30.

13. Sallum, Jabes' son, blev konung i Ussias, Juda konungs,
trettionionde regeringsår, och han regerade en månads tid i
Samaria.
14. Men då drog Menahem, Gadis son, upp från Tirsa och kom till
Samaria och slog Sallum, Jabes' son, till döds i Samaria, och
blev så konung i hans ställe
15. Vad nu mer är att säga om Sallum och om den sammansvärjning han
anstiftade, det finnes upptecknat i Israels konungars krönika.
16. Vid den tiden förhärjade Menahem Tifsa med allt vad därinne var,
så ock hela dess område, från Tirsa; ty staden hade icke öppnat
portarna, därför härjade han den, och alla dess havande kvinnor
lät han upprista.

17. I Asarjas, Juda konungs, trettionionde regeringsår blev Menahem,
Gadis son, konung över Israel och regerade i tio år, i Samaria.
18. Han gjorde vad ont var i HERRENS ögon; han avstod icke, så länge
han levde, från de Jerobeams Nebats sons, synder genom vilka
denne hade kommit Israel att synda.
>1 Kon. 12,28 f.
19. Och Pul, konungen i Assyrien, föll in i landet; då gav Menahem
åt Pul tusen talenter silver, för att han skulle understödja
honom och befästa konungadömet i hans hand.
>1 Krön. 5,26.
20. Och de penningar som Menahem skulle giva åt konungen i Assyrien
tog han ut genom att lägga skatt på alla rika män i Israel, en
skatt av femtio siklar silver på var och en. Så vände då
konungen i Assyrien tillbaka och stannade icke där i landet.
>2 Kon. 23,35.

21. Vad nu mer är att säga om Menahem och om allt vad han gjorde,
det finnes upptecknat i Israels konungars krönika.
22. Och Menahem gick till vila hos sina fäder. Och hans son Pekaja
blev konung efter honom.

23. I Asarjas, Juda konungs, femtionde regeringsår blev Pekaja,
Menahems son, konung över Israel i Samaria och regerade i två
år.
24. Han gjorde vad ont var i HERRENS ögon; han avstod icke från de
Jerobeams, Nebats sons, synder genom vilka denne hade kommit
Israel att synda.
>1 Kon. 12,28 f.
25. Och Peka, Remaljas son, hans livkämpe, anstiftade en
sammansvärjning mot honom och dräpte honom i Samaria, i
konungshusets palatsbyggnad, han tillika med Argob och Arje;
därvid hade han med sig femtio gileaditer. Så dödade han honom
och blev konung i hans ställe.

26. Vad nu mer är att säga om Pekaja och om allt vad han gjorde, det
finnes upptecknat i Israels konungars krönika.

27. I Asarjas, Juda konungs, femtioandra regeringsår blev Peka,
Remaljas son, konung över Israel i Samaria och regerade i tjugu
år.
28. Han gjorde vad ont var i HERRENS Ögon; han avstod icke från de
Jerobeams; Nebats sons, synder genom vilka denne hade kommit
Israel att synda.
>1 Kon. 12,28 f.
29. I Pekas, Israels konungs, tid kom Tiglat-Pileser, konungen i
Assyrien, och intog Ijon, Abel-Bet-Maaka, Janoa, Kedes, Hasor,
Gilead och Galileen, hela Naftali land, och förde folket bort
till Assyrien.
>1 Kon. 15,20.
30. Och Hosea, Elas son, anstiftade en sammansvärjning mot Peka,
Remaljas son, och slog honom till döds och blev så konung i hans
ställe, i Jotams, Ussias sons, tjugonde regeringsår.
>2 Kon. 17,1.

31. Vad nu mer är att säga om Peka och om allt vad han gjorde, det
finnes upptecknat i Israels konungars krönika.
>2 Krön. 28,6.

32. I Pekas, Remaljas sons, Israels konungs, andra regeringsår blev
Jotam, Ussias son, konung i Juda.
>2 Krön. 27,1 f.
33. Han var tjugufem år gammal, när han blev konung, och han
regerade sexton år i Jerusalem. Hans moder hette Jerusa, Sadoks
dotter.
34. Han gjorde vad rätt var i HERRENS ögon; han gjorde alldeles
såsom hans fader Ussia hade gjort.
35. Dock blevo offerhöjderna icke avskaffade, utan folket fortfor
att frambära offer och tända offereld på höjderna. Han byggde
Övre porten till HERRENS hus.

36. Vad nu mer är att säga om Jotam, om vad han gjorde, det finnes
upptecknat i Juda konungars krönika.
37. Vid den tiden begynte HERREN att låta Juda hemsökas av Resin,
konungen i Aram, och av Peka, Remaljas son.
>2 Kon. 16,5. Jes. 7,1.
38. Och Jotam gick till vila hos sina fäder och blev begraven hos
sina fäder i sin fader Davids stad. Och hans son Ahas blev
konung efter honom.
*12/16 Andra Konungaboken, 16 Kapitlet
Andra Konungaboken, 16 Kapitlet

Ahas konung i Juda. Resins och Pekas tåg
mot Jerusalem och Ahas' förbund med
Tiglat-Pileser. Ahas' nya altare och
olagliga offer; hans övriga
försyndelser.

1. I Pekas, Remaljas sons, sjuttonde regeringsår blev Ahas, Jotams
son, konung i Juda.
>2 Krön. 28,1 f.
2. Tjugu år gammal var Ahas, när han blev konung, och han regerade
sexton år i Jerusalem. Han gjorde icke vad rätt var i HERRENS,
sin Guds, ögon, såsom hans fader David,
3. utan vandrade på Israels konungars väg; ja, han lät ock sin son
gå genom eld, efter den styggeliga seden hos de folk som HERREN
hade fördrivit för Israels barn.
>3 Mos. 18,21. 5 Mos. 18,10. 2 Kon. 8,18.
4. Och han frambar offer och tände offereld på höjderna och
kullarna och under alla gröna träd.

5. På den tiden drogo Resin, konungen i Aram, och Peka, Remaljas
son, Israels konung, upp för att erövra Jerusalem; och de
inneslöto Ahas, men kunde icke erövra staden.
>2 Kon. 15,37. Jes. 7,1
6. Vid samma tid återvann Resin, konungen i Aram, Elat åt Aram och
jagade Juda män bort ifrån Elot. Därefter kommo araméerna till
Elat och bosatte sig där, och där bo de ännu i dag.
>1 Kon. 9,26. 2 Kon. 14,22.
7. Men Ahas skickade sändebud till Tiglat-Pileser, konungen i
Assyrien, och lät säga: »Jag är din tjänare och din son. Drag
hitupp och fräls mig från Arams konung och från Israels konung,
ty de hava överfallit mig.»
8. Och Ahas tog det silver och guld som fanns i HERRENS hus och i
konungshusets skattkamrar, och sände det såsom skänk till
konungen i Assyrien.
>1 Kon. 15,18 f. 2 Kon. 12,18. 18,15.
9. Och konungen i Assyrien lyssnade till honom: konungen i Assyrien
drog upp mot Damaskus och intog det och förde bort folket till
Kir och dödade Resin.
>Am. 1,5.
10. Sedan for konung Ahas till Damaskus för att där möta
Tiglat-Pileser, konungen i Assyrien. Och när konung Ahas fick se
altaret i Damaskus, sände han till prästen Uria en avteckning av
altaret och en mönsterbild till ett sådant, alldeles såsom det
var gjort.
11. Sedan byggde prästen Uria altaret; alldeles efter den föreskrift
som konung Ahas hade sänt till honom från Damaskus gjorde
prästen Uria det färdigt, till dess konung Ahas kom tillbaka
från Damaskus.
12. När så konungen efter sin hemkomst från Damaskus fick se
altaret, trädde han fram till altaret och steg upp till det.
13. Därefter förbrände han sitt brännoffer och sitt spisoffer och
utgöt sitt drickoffer; och blodet av det tackoffer som han
offrade stänkte han på altaret.
14. Men kopparaltaret, som stod inför HERRENS ansikte, flyttade han
undan från husets framsida, från platsen mellan det nya altaret
och HERRENS hus, och ställde det på norra sidan om detta altare.
>2 Krön 4,1.
15. Och konung Ahas bjöd prästen Uria och sade: »På det stora
altaret skall du förbränna morgonens brännoffer och aftonens
spisoffer, ävensom konungens brännoffer jämte hans spisoffer,
så ock brännoffer, spisoffer och drickoffer för allt folket i
landet; och allt blodet, såväl av brännoffer som av slaktoffer,
skall du stänka därpå. Men vad Jag skall göra med kopparaltaret,
det vill jag närmare betänka.»
16. Och prästen Uria gjorde alldeles såsom konung Ahas bjöd honom.
17. Konung Ahas lösbröt ock sidolisterna på bäckenställen och tog
bort bäckenet från dem; och havet lyfte han ned från
kopparoxarna som stodo därunder och ställde det på ett stengolv.
>1 Kon. 7,27 f.
18. Och den täckta sabbatsgången som man hade byggt vid huset, så
ock konungens yttre ingångsväg, förlade han inom HERRENS hus,
för den assyriske konungens skull.
19. Vad nu mer är att säga om Ahas, om vad han gjorde, det finnes
upptecknat i Juda konungars krönika.
20. Och Ahab gick till vila hos sina fäder och blev begraven hos
sina fäder i Davids stad. Och hans son Hiskia blev konung efter
honom.
>2 Kon. 18,1.
*12/17 Andra Konungaboken, 17 Kapitlet
Andra Konungaboken, 17 Kapitlet

Israels rikes undergång genom
assyrierna. Samariterna och deras
blandade gudsdyrkan.

1. I Ahas', Juda konungs, tolfte regeringsår blev Hosea, Elas son,
konung i Samaria över Israel och regerade i nio år.
>2 Kon. 15,30.
2. Han gjorde vad ont var i HERRENS; ögon, dock icke såsom de
israelitiska konungar som hade varit före honom
3. Mot honom drog den assyriske konungen Salmaneser upp; och Hosea
måste bliva honom underdånig och giva honom skänker.
4. Men sedan märkte konungen i Assyrien att Hosea förehade
stämplingar, i det att han skickade sändebud till So, konungen i
Egypten och icke, såsom förut, vart år sände skänker till
konungen i Assyrien Då lät konungen i Assyrien spärra in honom
och hålla honom bunden i fängelse.
5. Ty konungen i Assyrien drog upp och angrep hela landet, och drog
upp mot Samaria och belägrade det i tre år.
>2 Kon. 18,9 f.
6. I Hoseas nionde regeringsår intog konungen i Assyrien Samaria
och förde Israel bort till Assyrien och lät dem bo i Hala och
vid Habor -- en ström i Gosan -- och i Mediens städer.

7. Israels barn hade ju syndat mot HERREN, sin Gud, honom som hade
fört dem upp ur Egyptens land, undan Faraos, den egyptiske
konungens, hand, och de hade fruktat andra gudar.
>3 Mos.18,3.
8. De hade ock vandrat efter de folks stadgar, som HERREN hade
fördrivit för Israels barn, och efter de stadgar som Israels
konungar hade uppgjort.
>1 Kon. 14,24. 2 Kon. 16,3.
9. Ja, Israels barn hade bedrivit otillbörliga ting mot HERREN, sin
Gud; de hade byggt sig offerhöjder på alla sina boningsorter,
vid väktartornen såväl som i de befästa städerna.
10. De hade rest stoder och Aseror åt sig på alla höga kullar och
under alla gröna träd.
>2 Kon. 16,4.
11. Där hade de på alla offerhöjder tänt offereld, likasom de folk
som HERREN hade drivit bort för dem, och hade gjort onda ting,
så att de förtörnade HERREN.
12. De hade tjänat de eländiga avgudarna, fastän HERREN hade sagt
till dem: »I skolen icke göra så.
>2 Mos. 20,2 f. 23,12, 24. 5 Mos 5,7 f.
13. Och HERREN hade varnat både Israel och Juda genom alla sina
profeter och siare och sagt: »Vänden om från edra onda vägar och
hållen mina bud och stadgar -- efter hela den lag som jag gav
edra fäder -- så ock vad jag har låtit säga eder genom mina
tjänare profeterna.»
>1 Sam. 9,9.
14. Men de ville icke höra, utan voro hårdnackade såsom deras fäder,
vilka icke trodde på HERREN, sin Gud.
>2 Mos. 34,9. 5 Mos. 31,27. Mal. 3,6.
15. De förkastade hans stadgar och det förbund som han hade slutit
med deras fäder, och de förordningar som han hade givit dem, och
följde efter fåfängliga avgudar och bedrevo fåfänglighet,
likasom de folk som voro omkring dem, fastän HERREN hade
förbjudit dem att göra såsom dessa.
>3 Mos. 18,3, 24. Rom. 1,21 f.
16. De övergåvo HERRENS, sin Guds, alla bud och gjorde sig gjutna
beläten, två kalvar; de gjorde sig ock Aseror och tillbådo
himmelens hela härskara och tjänade Baal.
>2 Mos. 32,4, 8. 1 Kon. 12,28 f. 16,31 f.
17. Och de läto sina söner och döttrar gå genom eld och befattade
sig med spådom och övade trolldom de sålde sig till att göra vad
ont var i HERRENS ögon och förtörnade honom därmed.
>3 Mos. 18,21. 20,3 f. 5 Mos. 18,10. 2 Kon. 16,3.

18. Därför blev ock HERREN mycket vred på Israel och försköt dem
från sitt ansikte, så att icke något annat blev kvar än Juda
stam allena.
>1 Kon. 14,15 f, Hos. 1,6.
19. Dock höll icke heller Juda HERRENS, sin Guds, bud, utan vandrade
efter de stadgar som Israel hade uppgjort.
>2 Kon. 8,18.
20. Så förkastade då HERREN all Israels säd och tuktade dem och gav
dem i plundrares hand, till dess att han kastade dem bort ifrån
sitt ansikte.
>Dom. 2,14.
21. Ty när han hade ryckt Israel från Davids hus och de hade gjort
Jerobeam, Nebats son, till konung, förförde Jerobeam Israel till
att avfalla från HERREN och kom dem att begå en stor synd.
>1 Kon. 12,16 f., 20, 28 f.
22. Och Israels barn vandrade i alla de synder son Jerobeam hade
gjort; de avstodo icke från dem.
23. Men till slut försköt HERREN Israel från sitt ansikte, såsom har
hade hotat genom alla sina tjänare profeterna. Så blev Israel;
bortfört från sitt land till Assyrien, där de äro ännu i dag.
>5 Mos. 28,36 f., 63 f. Am. 5,27.

24. Och konungen i Assyrien lät folk komma från Babel, Kuta, Ava,
Hamat och Sefarvaim och bosätta sig i Samariens städer, i
Israels barns ställe. Så togo då dessa Samarien i besittning och
bosatte sig i dess städer.
25. Men då de under den första tiden av sin vistelse där icke
fruktade HERREN, sände HERREN bland dem lejon, som anställde
förödelse bland dem.
>3 Mos. 26,21 f.
26. Och man omtalade detta för konungen i Assyrien och sade: »De
folk som du har fört bort och låtit bosätta sig i Samariens
städer veta icke huru landets Gud skall dyrkas därför har han
sänt lejon ibland dem, och dessa döda dem nu, eftersom de icke
veta huru landets Gud skall dyrkas.»
27. Då bjöd konungen i Assyrien och sade: »Låten en av de präster
som I haven fört bort därifrån fara dit; må de fara dit och
bosätta sig där. Och må han lära dem huru landets Gud skall
dyrkas.»
28. Så kom då en av de präster som: de hade fört bort ifrån Samarien
och bosatte sig i Betel; och han lärde dem huru de skulle frukta
HERREN.

29. Väl gjorde sig vart folk sin egen gud och ställde upp denne i de
offerhöjdshus som samariterna hade uppbyggt, vart folk för sig,
i de städer där det bodde.
30. Folket ifrån Babel gjorde sig en Suckot-Benot, folket ifrån Kut
gjorde sig en Nergal, och folket ifrån Hamat gjorde sig en
Asima;
31. aviterna gjorde sig en Nibhas och en Tartak, och sefarviterna
brände upp sina barn i eld åt Adrammelek och Anammelek,
Sefarvaims gudar.
32. Men de fruktade också HERREN. Och de gjorde män ur sin egen
krets till offerhöjdspräster åt sig, och dessa offrade åt dem i
offerhöjdshusen.
>1 Kon. 12,31.
33. Så fruktade de visserligen HERREN, men de tjänade därjämte sina
egna gudar, på samma sätt som de folk ifrån vilka man hade fört
bort dem.
34. Ännu i dag göra de likasom förut: de frukta icke HERREN och göra
icke efter de stadgar och den rätt som de hava fått, icke efter
den lag och de bud som HERREN har givit Jakobs barn, den mans åt
vilken han gav namnet Israel.
>1 Mos. 32,28. 35,10. 1 Kon. 18,31.
35. Ty HERREN slöt ett förbund med dem och bjöd dem och sade: »I
skolen icke frukta andra gudar, ej heller tillbedja dem eller
tjäna dem eller offra åt dem.
>2 Mos. 23,13. Dom. 6,10.
36. Nej, HERREN allena, som förde eder upp ur Egyptens land med stor
makt och uträckt arm, honom skolen I frukta, honom skolen I
tillbedja och åt honom skolen I offra.
37. Och de stadgar och rätter, den lag och de bud som han har
föreskrivit eder, dem skolen I hålla och göra i all tid; men I
skolen icke frukta andra gudar.
38. Det förbund som jag har slutit med eder skolen I icke förgäta; I
skolen icke frukta andra gudar.
39. Allenast HERREN, eder Gud, skolen I frukta, så skall han rädda
eder ur alla edra fienders hand.»
40. Men de ville icke höra härpå, utan gjorde likasom förut.
41. Så fruktade då dessa folk HERREN, men tjänade därjämte sina
beläten. Också deras barn och deras barnbarn göra ännu i dag
såsom deras fäder gjorde.
*12/18 Andra Konungaboken, 18 Kapitlet
Andra Konungaboken, 18 Kapitlet

Hiskia konung i Juda. Sanheribs tåg mot
Jerusalem. Rab-Sakes tal.

1. I Hoseas, Elas sons, Israels konungs, tredje regeringsår blev
Hiskia, Ahas' son, konung i Juda.
>2 Kon. 16,20. 2 Krön. 28,27. 29,1 f.
2. Han var tjugufem år gammal, när han blev konung, och han
regerade tjugunio år i Jerusalem. Hans moder hette Abi, Sakarjas
dotter.
3. Han gjorde vad rätt var i HERRENS ögon, alldeles såsom hans
fader David hade gjort.
4. Han avskaffade offerhöjderna, slog sönder stoderna och högg ned
Aseran. Han krossade ock den kopparorm som Mose hade gjort; ty
ända till denna tid hade Israels barn tänt offereld åt
denne. Man kallade honom Nehustan.
>2 Mos. 34,13. 4 Mos. 21,9. 5 Mos. 7,5. 2 Krön. 31,1.
5. På HERREN, Israels Gud, förtröstade han, så att ingen var honom
lik bland alla Juda konungar efter honom, ej heller bland dem
som hade varit före honom.
>2 Kon. 23,25.
6. Han höll sig till HERREN och vek icke av ifrån honom, utan höll
hans bud, dem som HERREN hade givit Mose.
>5 Mos. 10,20. 11,22 f. Ps. 119,51, 102.
7. Och HERREN var med honom, så att han hade framgång i allt vad
han företog sig. Han avföll från konungen i Assyrien och
upphörde att vara honom underdånig.
>Jos. 1,7. 1 Sam. 18,14. 2 Kon. 16,7 f.
8. Han slog ock filistéerna och intog deras land ända till Gasa med
dess område, såväl väktartorn som befästa städer.

9. I konung Hiskias fjärde regeringsår, som var Hoseas, Elas sons,
Israels konungs, sjunde regeringsår, drog Salmaneser, konungen i
Assyrien, upp mot Samaria och belägrade det.
>2 Kon. 17,5 f.
10. Och de intogo det efter tre år, i Hiskias sjätte regeringsår;
under detta år, som var Hoseas, Israels konungs, nionde
regeringsår, blev Samaria intaget.
11. Och konungen i Assyrien förde Israel bort till Assyrien och
förflyttade dem till Hala och till Habor, en ström i Gosan, och
till Mediens städer --
12. detta därför att de icke hörde HERRENS, sin Guds, röst, utan
överträdde hans förbund, allt vad HERRENS tjänare Mose hade
bjudit; de ville varken höra eller göra det.

13. Och i konung Hiskias fjortonde regeringsår drog Sanherib,
konungen i Assyrien, upp och angrep alla befästa städer i Juda
och intog dem.
>2 Krön. 32,1 f. Jes. 36,1 f. Syr. 48,18 f.
14. Då sände Hiskia, Juda konung, till Assyriens konung i Lakis och
lät säga: »Jag har försyndat mig; vänd om och lämna mig i fred.
Vad du lägger på mig vill jag bära.» Då ålade konungen i
Assyrien Hiskia, Juda konung, att betala tre hundra talenter
silver och trettio talenter guld.
15. Och Hiskia gav ut alla de penningar som funnos i HERRENS hus och
i konungshusets skattkamrar.
>1 Kon. 15,18. 2 Kon. 12,18. 16,8.
16. Vid detta tillfälle lösbröt ock Hiskia från dörrarna till
HERRENS tempel och från dörrposterna den beläggning som Hiskia,
Juda konung, hade överdragit dem med, och gav detta åt konungen
i Assyrien.

17. Men konungen i Assyrien sände från Lakis åstad Tartan, Rab-Saris
och Rab-Sake med en stor här mot konung Hiskia i
Jerusalem. Dessa drogo då upp och kommo till Jerusalem; och när
de hade dragit ditupp och kommit fram, stannade de vid Övre
dammens vattenledning, på vägen till Valkarfältet.
>Jes. 7,3.
18. Och de begärde att få tala med konungen. Då gingo
överhovmästaren Eljakim, Hilkias son, och sekreteraren Sebna och
kansleren Joa, Asafs son, ut till dem.
>Jes. 22,20 f.
19. Och Rab-Sake sade till dem: »Sägen till Hiskia: Så säger den
store konungen, konungen i Assyrien: Vad är det för en
förtröstan som du nu har hängivit dig åt?
20. Du menar väl att allenast munväder behövs för att veta råd och
hava makt att föra krig. På vem förtröstar du då, eftersom du
har satt dig upp mot mig?
21. Du förtröstar val nu på den bräckta rörstaven Egypten, men se,
när någon stöder sig på den, går den in i hans hand och
genomborrar den. Ty sådan är Farao, konungen i Egypten, för
alla som förtrösta på honom.
>Hes. 29,6 f.
22. Eller sägen I kanhända till mig: 'Vi förtrösta på HERREN, vår
Gud'? Var det då icke hans offerhöjder och altaren Hiskia
avskaffade, när han sade till Juda och Jerusalem: 'Inför detta
altare skolen I tillbedja, har i Jerusalem'?
23. Men ingå nu ett vad med min herre, konungen i Assyrien: jag vill
giva dig två tusen hästar, om du kan skaffa dig ryttare till
dem.
24. Huru skulle du då kunna slå tillbaka en enda ståthållare, en av
min herres ringaste tjänare? Och du sätter din förtröstan till
Egypten, i hopp om att så få vagnar och ryttare!
25. Menar du då att jag utan HERRENS vilja har dragit upp till detta
ställe för att fördärva det? Nej, det är HERREN som har sagt
till mig: Drag upp mot detta land och fördärva det.»

26. Då sade Eljakim, Hilkias son, och Sebna och Joa till Rab-Sake:
»Tala till dina tjänare på arameiska, ty vi förstå det språket,
och tala icke med oss på judiska inför folket som står på
muren.»
27. Men Rab-Sake svarade dem: »Är det då till din herre och till dig
som min herre har sänt mig att tala dessa ord? Är det icke
fastmer till de män som sitta på muren, och som jämte eder skola
nödgas äta sin egen träck och dricka sitt eget vatten?»
28. Därefter trädde Rab-Sake närmare och ropade med hög röst på
judiska och talade och sade: »Hören den store konungens, den
assyriske konungens, ord.
29. Så säger konungen: Låten icke Hiskia bedraga eder, ty han förmår
icke rädda eder ur min hand
30. Och låten icke Hiskia förleda eder att förtrösta på HERREN,
därmed att han säger: 'HERREN skall förvisso rädda oss, och
denna stad skall icke bliva given i den assyriske konungens
hand.'
>2 Kon. 19,10.
31. Hören icke på Hiskia. Ty så säger konungen i Assyrien: Gören upp
i godo med mig och given eder åt mig, så skolen I få äta var och
en av sitt vinträd och av sitt fikonträd och dricka var och en
ur sin brunn,
32. till dess jag kommer och hämtar eder till ett land som är likt
edert eget land, ett land med säd och vin, ett land med bröd och
vingårdar, ett land med ädla olivträd och honung; så skolen I få
leva och icke dö. Men hören icke på Hiskia; ty han vill förleda
eder, när han säger: 'HERREN skall rädda oss.'
33. Har väl någon av de andra folkens gudar någonsin räddat sitt
land ur den assyriske konungens hand?
>2 Kon. 19,12 f. Jes. 10,10 f.
34. Var äro Hamats och Arpads gudar? Var äro Sefarvaims, Henas och
Ivas gudar? Eller hava de räddat Samaria ur min hand?
35. Vilken bland andra länders alla gudar har väl räddat sitt land
ur min hand, eftersom I menen att HERREN skall rädda Jerusalem
ur min hand?»
36. Men folket teg och svarade honom icke ett ord, ty konungen hade
så bjudit och sagt: »Svaren honom icke.»
37. Och överhovmästaren Eljakim, Hilkias son, och sekreteraren Sebna
och kansleren Joa, Asafs son, kommo till Hiskia med sönderrivna
kläder och berättade för honom vad Rab-Sake hade sagt.
>1 Mos. 37,29, 34. 2 Sam. 1,11. Matt. 26,65.
*12/19 Andra Konungaboken, 19 Kapitlet
Andra Konungaboken, 19 Kapitlet

Jesajas profetia mot assyrierna.
Sanheribs fall.

1. Då nu konung Hiskia hörde detta, rev han sönder sina kläder och
höljde sig i sorgdräkt och gick in i HERRENS hus.
>Jes. 37,1 f.
2. Och överhovmästaren Eljakim och sekreteraren Sebna och de äldste
bland prästerna sände han, höljda i sorgdräkt, till profeten
Jesaja, Amos' son.
3. Och de sade till denne: »Så säger Hiskia: En nödens, tuktans och
smälekens dag är denna dag, ty fostren hava väl kommit fram till
födseln, men kraft att föda finnes icke.
>Hos 13,13.
4. Kanhända skall HERREN, din Gud, höra alla Rab-Sakes ord, med
vilka hans herre, konungen i Assyrien, har sänt honom till att
smäda den levande Guden, så att han straffar honom för dessa
ord, som han, HERREN, din Gud, har hört. Så bed nu en bön för
den kvarleva som ännu finnes.»
>2 Kon. 18,28 f.
5. När nu konung Hiskias tjänare kommo till Jesaja,
6. sade Jesaja till dem: »Så skolen I säga till eder herre: Så
säger HERREN: Frukta icke för de ord som du har hört, dem med
vilka den assyriske konungens tjänare hava hädat mig.
7. Se, jag skall låta en sådan ande komma in i honom, att han, på
grund av ett rykte som han skall få höra, vänder tillbaka till
sitt land; och jag skall låta honom falla för svärd i hans eget
land.
8. Och Rab-Sake vände tillbaka och fann den assyriske konungen
upptagen med att belägra Libna; ty han hade hört att han hade
brutit upp från Lakis.

9. Men när Sanherib fick höra säga om Tirhaka, konungen i Etiopien,
att denne hade dragit ut för att strida mot honom, skickade han
åter sändebud till Hiskia och sade:
10. »Så skolen I säga till Hiskia, Juda konung: Låt icke din Gud,
som du förtröstar på, bedraga dig, i det att du tänker:
'Jerusalem skall icke bliva givet i den assyriske konungens
hand.'
>2 Kon. 18,30 f.
11. Du har nu hört vad konungarna i Assyrien hava gjort med alla
andra länder, huru de hava givit dem till spillo. Och du skulle
nu bliva räddad!
12. Hava väl de folk som mina fäder fördärvade, Gosan, Haran, Resef
och Edens barn i Telassar, blivit räddade av sina gudar?
13. Var är Hamats konung och Arpads konung och konungen över
Sefarvaims stad, över Hena och Iva?»

14. När Hiskia hade mottagit brevet av sändebuden och läst det, gick
han upp i HERRENS hus, och där bredde Hiskia ut det inför
HERRENS ansikte.
15. Och Hiskia bad inför HERRENS ansikte och sade: »HERRE, Israels
Gud, du som tronar på keruberna, du allena är Gud, den som råder
över alla riken på jorden; du har gjort himmel och jord.
>1 Sam. 4,4. Ps. 80,2. 99,1.
16. HERRE, böj ditt öra härtill och hör; HERRE, öppna dina ögon och
se. Ja, hör Sanheribs ord, det budskap varmed han har smädat den
levande Guden.
17. Det är sant, HERRE, att konungarna i Assyrien hava förött folken
och deras land.
18. Och de hava kastat deras gudar i elden; ty dessa voro inga
gudar, utan verk av människohänder, trä och sten; därför kunde
de förgöra dem.
>Ps. 115,4. 135,15 f.
19. Men fräls oss nu, HERRE, vår Gud, ur hans hand, så att alla
riken på jorden förnimma att du, HERRE, allena är Gud.»

20. Då sände Jesaja, Amos' son, bud till Hiskia och låt säga: »Så
säger HERREN, Israels Gud: Det varom du har bett mig angående
Sanherib, konungen i Assyrien, det har jag hört.
21. Så är nu detta det ord som HERREN har talat om honom:

Hon föraktar dig och bespottar dig,
jungfrun dottern Sion;
hon skakar huvudet efter dig, dottern Jerusalem.
22. vem har du smädat och hädat,
och mot vem har du upphävt din röst?
Alltför högt har du upplyft dina ögon --
Ja, mot Israels Helige.
23. Genom dina sändebud smädade du Herren,
när du sade: 'Med mina många vagnar
drog jag upp på bergens höjder,
längst upp på Libanon;
jag högg ned dess höga cedrar
och väldiga cypresser;
jag trängde fram till dess innersta gömslen,
dess frodigaste skog;
24. jag grävde brunnar och drack ut
främmande vatten,
och med min fot uttorkade jag
alla Egyptens strömmar.'
25. Har du icke hört att jag för länge sedan
beredde detta?
Av ålder bestämde jag ju så;
och nu har jag fört det fram:
du fick makt att ödelägga befästa städer
till grusade stenhopar.
26. Deras invånare blevo maktlösa,
de förfärades och stodo med skam.
Det gick dem såsom gräset på marken
och gröna örter,
såsom det som växer på taken,
och säd som förbrännes,
förrän strået har vuxit upp.
>Ps. 129,6.
27. Om du sitter eller går ut
eller går in, så vet jag det,
och huru du rasar mot mig.
>Ps. 139,2
28. Men då du nu så rasar mot mig,
och då ditt övermod har nått till mina öron,
skall jag sätta min krok i din näsa
och mitt betsel i din mun
och föra dig tillbaka samma väg
som du har kommit på.
>Hes. 29,4. 38,4.

29. Och detta skall för dig vara tecknet: man skall detta år äta vad
som växer upp av spillsäd, och nästa år självvuxen säd; men det
tredje året skolen I få så och skörda och plantera vingårdar och
äta deras frukt.
>3 Mos. 25,5.
30. Och den räddade skara av Juda hus, som bliver kvar, skall åter
skjuta rot nedtill och bära frukt upptill.
31. Ty från Jerusalem skall utgå en kvarleva, en räddad skara från
Sions berg. HERRENS nitälskan skall göra detta.
32. Därför säger HERREN så om konungen i Assyrien:

Han skall icke komma in i denna stad
och icke skjuta någon pil ditin;
han skall icke mot den föra fram någon sköld
eller kasta upp någon vall mot den.
33. Samma väg han kom skall han vända tillbaka,
och in i denna stad skall han icke komma, säger HERREN.
34. Ty jag skall beskärma och frälsa denna stad
för min och min tjänare Davids skull.»
>2 Kon. 20,6.

35. Och samma natt gick HERRENS ängel ut och slog i assyriernas
läger ett hundra åttiofem tusen man; och när man bittida
följande morgon kom ut, fick man se döda kroppar ligga där
överallt
>2 Krön. 32,20 f. Syr. 48,21. 1 Mack. 7,41. 2 Mack. 8,19.
36. Då bröt Sanherib, konungen i Assyrien, upp och tågade tillbaka;
och han stannade sedan i Nineve.
37. Men när han en gång tillbad i sin gud Nisroks tempel, blev han
dräpt med svärd av Adrammelek och Sareser; därefter flydde dessa
undan till Ararats land. Och hans son Esarhaddon blev konung
efter honom.
>Tob. 1,21.
*12/20 Andra Konungaboken, 20 Kapitlet
Andra Konungaboken, 20 Kapitlet

Hiskias sjukdom. Sändebuden från Babel.
Hiskias död.

1. Vid den tiden blev Hiskia dödssjuk; och profeten Jesaja, Amos'
son, kom till honom och sade till honom: »Så säger HERREN:
Beställ om ditt hus; ty du måste dö och skall icke tillfriskna.»
>2 Krön. 32,24 f. Jes. 38,1 f.
2. Då vände han sitt ansikte mot väggen och bad till HERREN och
sade:
3. »Ack HERRE, tänk dock på huru jag har vandrat inför dig i trohet
och med hängivet hjärta och gjort vad gott är i dina ögon.» Och
Hiskia grät bitterligen.
4. Men innan Jesaja hade hunnit ut ur den inre staden, kom HERRENS
ord till honom; han sade:
5. »Vänd om och säg till Hiskia, fursten över mitt folk: Så säger
HERREN, din fader Davids Gud: Jag har hört din bön, jag har sett
dina tårar. Se, jag vill göra dig frisk; i övermorgon skall du
få gå upp i HERRENS hus.
6. Och jag skall föröka din livstid med femton år; jag skall ock
rädda dig och denna stad ur den assyriske konungens hand. Ja,
jag skall beskärma denna stad, för min skull och för min tjänare
Davids skull.
>2 Kon. 19,34.
7. Och Jesaja sade: »Hämten hit en fikonkaka.» Då hämtade man en
sådan och lade den på bulnaden. Och han tillfrisknade.

8. Och Hiskia sade till Jesaja: »Vad för ett tecken gives mig
därpå att HERREN skall göra mig frisk, så att jag i övermorgon
får gå upp i HERRENS hus?»
9. Jesaja svarade: »Detta skall för dig vara tecknet från HERREN
därpå att HERREN skall göra vad han har lovat: skuggan har gått
tio steg framåt; skall den nu gå tio steg tillbaka?»
10. Hiskia sade: »Det är lätt för skuggan att sträcka sig tio steg
framåt. Nej, låt skuggan gå tio steg tillbaka.»
11. Då ropade profeten Jesaja till HERREN, och han lät skuggan på
Ahas' solvisare gå tillbaka de tio steg som den redan hade lagt
till rygga.
>Syr. 48,23.

12. Vid samma tid sände Berodak-Baladan, Baladans son, konungen i
Babel, brev och skänker till Hiskia, ty han hade sport att
Hiskia hade varit sjuk.
>Jes. 39,1 f.
13. Och när Hiskia hade hört på dem, visade han dem hela sitt
förrådshus, sitt silver och guld, sina välluktande kryddor och
sina dyrbara oljor, och hela sitt tyghus och allt vad som fanns
i hans skattkamrar. Intet fanns i Hiskias hus eller eljest i
hans ägo, som han icke visade dem.

14. Men profeten Jesaja kom till konung Hiskia och sade till honom:
»Vad hava dessa män sagt, och varifrån hava de kommit till dig?»
Hiskia svarade: »De hava kommit ifrån fjärran land, ifrån
Babel.»
15. Han sade vidare: »Vad hava de sett i ditt hus?» Hiskia svarade:
»Allt som är i mitt hus hava de sett; intet finnes i mina
skattkamrar, som jag icke har visat dem.»
16. Då sade Jesaja till Hiskia: »Hör HERRENS ord:
17. Se, dagar skola komma, då allt som finnes i ditt hus, och som
dina fäder hava samlat ända till denna dag skall föras bort till
Babel; intet skall bliva kvar, säger HERREN.
>2 Kon. 24,13 f.
18. Och söner till dig, de som skola utgå av dig, och som du skall
föda, dem skall man taga, och de skola bliva hovtjänare i den
babyloniske konungens palats.»
>Dan. 1,3 f.
19. Hiskia sade till Jesaja: »Gott är det HERRENS ord som du har
talat.» Och han sade ytterligare: »Ja, om nu blott frid och
trygghet få råda i min tid.»
20. Vad nu mer är att säga om Hiskia och om alla hans bedrifter,
och om huru han anlade dammen och vattenledningen och ledde
vatten in i staden, det finnes upptecknat Juda konungars
krönika.
>Syr. 48,17.
21. Och Hiskia gick till vila hos sina fäder. Och hans son Manasse
blev konung efter honom.
*12/21 Andra Konungaboken, 21 Kapitlet
Andra Konungaboken, 21 Kapitlet

Manasse konung i Juda. Profetiskt ord om
Juda rikes undergång. Amon konung i
Juda.

1. Manasse var tolv år gammal, när han blev konung, och han
regerade femtiofem år i Jerusalem. Hans moder hette Hefsi-Ba.
>2 Krön. 33,1 f.
2. Han gjorde vad ont var i HERRENS ögon, efter den styggeliga
seden hos de folk som HERREN hade fördrivit för Israels barn.
3. Han byggde åter upp de offerhöjder som hans fader Hiskia hade
förstört, och reste altaren åt Baal och gjorde en Asera, likasom
Ahab, Israels konung, hade gjort, och tillbad och tjänade
himmelens hela härskara.
>1 Kon. 16,33. 2 Kon. 18,4.
4. Ja, han byggde altaren i HERRENS hus, det om vilket HERREN hade
sagt: »Vid Jerusalem vill jag fästa mitt namn.»
>5 Mos. 12,5. 1 Kon. 8,29. 9,3. 2 Krön. 7,12.
5. Han byggde altaren åt himmelens hela härskara på de båda
förgårdarna till HERRENS hus.
6. Han lät ock sin son gå genom eld och övade teckentyderi och
svartkonst och skaffade sig andebesvärjare och spåmän och gjorde
mycket som var ont i HERRENS ögon, så att han förtörnade
honom.
>3 Mos. 18,21. 19,26. 20,2, 27. 5 Mos. 18,10 f. 1 Sam. 28,9. Jer 32,35.
7. Och Aserabelätet som han hade låtit göra satte han i det hus om
vilket HERREN hade sagt till David och till hans son Salomo:
»Vid detta hus och vid Jerusalem som jag har utvalt bland alla
Israels stammar, vill jag fästa mitt namn för evig tid
>2 Sam. 7,10, 13. Ps. 132,13.
8. Och jag skall icke mer låta Israel vandra flyktig bort ifrån det
land som jag har givit åt deras fäder, om de allenast hålla och
göra allt vad jag har bjudit dem, och det alldeles efter den lag
som min tjänare Mose har givit dem.»
9. Men de lyssnade icke härtill, och Manasse förförde dem, så att
de gjorde mer ont än de folk som HERREN hade förgjort för
Israels barn.
10. Då talade HERREN genom sina tjänare profeterna och sade:
11. »Eftersom Manasse, Juda konung, har bedrivit dessa styggelser
och så gjort mer ont, än allt vad amoréerna som voro före honom
hava gjort, så att han med sina eländiga avgudar har kommit
också Juda att synda,
>Jer. 15,4.
12. därför säger HERREN, Israels Gud, så: 'Se, jag skall låta en
sådan olycka komma över Jerusalem och Juda, att det skall
genljuda i båda öronen på var och en som får höra det.
>1 Sam. 3,11. Jer. 19,3.
13. Och mot Jerusalem skall jag bruka det mätsnöre[1] som jag
brukade mot Samaria, och det sänklod som jag brukade mot Ahabs
hus; och jag skall skölja Jerusalem tomt, såsom man sköljer ett
fat och, sedan man har sköljt det, vänder det upp och ned.
>2 Kon. 10,11, 17. 17,6, 23. Jes. 34,11. Klag. 2,8.
14. Och jag skall förskjuta kvarlevan av min arvedel och giva dem i
deras fienders hand, så att de skola bliva ett rov och ett byte
för alla sina fiender --
15. detta därför att de hava gjort vad ont är i mina ögon och
beständigt förtörnat mig, från den dag då deras fader drogo ut
ur Egypten ända till denna dag.'»
16. Därtill utgöt ock Manasse oskyldigt blod i så stor myckenhet,
att han därmed uppfyllde Jerusalem från den ena ändan till den
andra -- detta förutom den särskilda syns genom vilken han kom
Juda att synda och göra vad ont var i HERRENS ögon.
>2 Kon. 24,3 f.

17. Vad nu mer är att säga om Manasse och om allt vad han gjorde så
ock om den synd han begick det finnes upptecknat i Juda
konungars krönika.
18. Och Manasse gick till vila hos sina fäder och blev begraven i
trädgården till sitt hus, i Ussas trädgård. Och hans son Amon
blev konung efter honom.

19. Amon var tjugutvå år gammal när han blev konung, och han
regerade två år i Jerusalem. Hans moder hette Mesullemet, Harus'
dotter, från Jotba.
20. Han gjorde vad ont var i HERRENS ögon, såsom hans fader Manasse
hade gjort.
21. Han vandrade i allt på samma väg som hans fader hade vandrat,
och tjänade och tillbad de eländiga avgudar som hans fader hade
tjänat.
22. Han övergav HERREN, sina fäders Gud, och vandrade icke på
HERRENS väg.
23. Och Amons tjänare sammansvuro sig mot honom och dödade konungen
hemma i hans hus.
24. Men folket i landet dräpte alla som hade sammansvurit sig mot
konung Amon. Därefter gjorde folket i landet hans son Josia till
konung efter honom.
25. Vad nu mer är att säga om Amon, om vad han gjorde, det finnes
upptecknat i Juda konungars krönika. Och man begrov honom i
hans grav i Ussas trädgård. Och hans son Josia blev konung efter
honom.

[1] Se Mätsnöre i Ordförkl.
*12/22 Andra Konungaboken, 22 Kapitlet
Andra Konungaboken, 22 Kapitlet

Josia konung i Juda. Anordningar för att
sätta templet i stånd. Lagboken funnen
av översteprästen Hilkia. Profetissan
Huldas svar till konungen.

1. Josia var åtta år gammal, när han blev konung, och han regerade
trettioett år i Jerusalem. Hans moder hette Jedida, Adajas
dotter, från Boskat.
>2 Krön. 34,1 f.
2. Han gjorde vad rätt var i HERRENS ögon och vandrade i allt på
sin fader Davids väg och vek icke av vare sig till höger eller
till vänster.
>Syr. 49,1 f.

3. I sitt adertonde regeringsår sände konung Josia sekreteraren
Safan, son till Asalja, Mesullams son, åstad till HERRENS hus
och sade:
4. »Gå upp till översteprästen Hilkia, och bjud honom att göra i
ordning de penningar som hava influtit till HERRENS hus, sedan
de hava blivit insamlade ifrån folket av dem som hålla vakt vid
tröskeln.
>2 Kon. 12,4 f.
5. Och han skall överlämna dem åt de män som förrätta arbete såsom
tillsyningsmän vid HERRENS hus, och dessa skola giva dem åt de
män som arbeta vid HERRENS hus, för att sätta i stånd vad som är
förfallet på huset,
6. nämligen åt timmermännen, byggningsmännen och murarna, så ock
till att inköpa trävirke och huggen sten för att sätta huset i
stånd.
7. Dock skall man icke hålla någon räkenskap med dem angående de
penningar som överlämnas åt dem, utan de skola få handla på
heder och tro.»

8. Och översteprästen Hilkia sade till sekreteraren Safan: »Jag har
funnit lagboken i HERRENS hus.» Och Hilkia gav boken åt Safan,
och han läste den.
>5 Mos. 31,24 f.
9. Därefter gick sekreteraren Safan in till konungen och avgav sin
berättelse inför konungen; han sade: »Dina tjänare hava tömt ut
de penningar som funnos i templet, och hava överlämnat dem åt de
män som förrätta arbete såsom tillsyningsmän vid HERRENS hus.»
10. Vidare berättade sekreteraren Safan för konungen och sade:
»Prästen Hilkia har givit mig en bok.» Och Safan föreläste den
för konungen.
11. När konungen nu hörde lagbokens ord, rev han sönder sina kläder.
12. Och konungen bjöd prästen Hilkia och Ahikam, Safans son, och
Akbor, Mikajas son, och sekreteraren Safan och Asaja, konungens
tjänare, och sade:
13. »Gån och frågen HERREN för mig och för folket, ja, för hela
Juda, angående det som står i denna bok som nu har blivit
funnen. Ty stor är HERRENS vrede, den som är upptänd mot oss,
därför att våra fäder icke hava velat lyssna till denna boks ord
och icke hava gjort allt som är oss föreskrivet.

14. Då gingo prästen Hilkia och Ahikam, Akbor, Safan och Asaja till
profetissan Hulda, hustru åt Sallum, klädkammarvaktaren, som var
son till Tikva, Harhas' son; hon bodde i Jerusalem, i Nya
staden. Och de talade med henne.
15. Då sade hon till dem: »Så säger HERREN, Israels Gud: Sägen till
den man som har sänt eder till mig:
16. Så säger HERREN: Se, över denna plats och över dess invånare
skall jag låta olycka komma, allt vad som står i den bok som
Juda konung har läst --
17. detta därför att de hava övergivit mig och tänt offereld åt
andra gudar, och så hava förtörnat mig med alla sina händers
verk. Min vrede skall upptändas mot denna plats och skall icke
bliva utsläckt.
18. Men till Juda konung, som har sänt eder för att fråga HERREN,
till honom skolen I säga så: Så säger HERRES, Israels Gud,
19. angående de ord som du har hört: Eftersom ditt hjärta blev
bevekt och du ödmjukade dig inför HERREN, när du hörde vad jag
har talat mot denna plats och mot dess invånare, nämligen att de
skola bliva ett föremål för häpnad och ett exempel som man
nämner, när man förbannar, och eftersom du rev sönder dina
kläder och grät inför mig, fördenskull har jag ock hört dig,
säger HERREN.
20. Därför vill jag samla dig till dina fäder, så att du får samlas
till dem i din grav med frid; och dina ögon skola slippa att se
all den olycka som jag skall låta komma över denna plats.» Och
de vände till baka till konungen med detta svar.
*12/23 Andra Konungaboken, 23 Kapitlet
Andra Konungaboken, 23 Kapitlet

Josias reformation. Hans död vid
Megiddo. Joahas och Jojakim konungar i
Juda.

1. Då sände konungen åstad män som församlade till honom alla de
äldste i Juda och Jerusalem.
>2 Krön. 34,29 f.
2. Och konungen gick upp i HERRENS hus, och alla Juda män och alla
Jerusalems invånare följde honom, också prästerna och
profeterna, ja, allt folket, ifrån den minste till den
störste. Och han läste upp för dem allt vad som stod i
förbundsboken, som hade blivit funnen i HERRENS hus
>2 Kon. 22,8.
3. Och konungen trädde fram till pelaren och slöt inför HERRENS
ansikte det förbundet, att de skulle följa efter HERREN och
hålla hans bud, hans vittnesbörd och hans stadgar, av allt
hjärta och av all själ, och upprätthålla detta förbunds ord, dem
som voro skrivna i denna bok. Och allt folket trädde in i
förbundet.
>Jos. 24,25 f. 2 Kon. 11,14.

4. Därefter bjöd konungen översteprästen Hilkia och prästerna näst
under honom, så ock dem som höllo vakt vid tröskeln, att de
skulle föra bort ur HERRENS tempel alla de redskap som voro
gjorda åt Baal och Aseran och åt himmelens hela härskara. Och
han lät bränna upp dem utanför Jerusalem på Kidrons fält, men
askan efter dem lät han föra till Betel.
>2 Kon. 21,7.
5. Han avsatte ock de avgudapräster som Juda konungar hade
tillsatt, för att tända offereld på offerhöjderna i Juda städer
och runt omkring Jerusalem, så ock dem som tände offereld åt
Baal, åt solen, åt månen, åt stjärnbilderna och åt himmelens
hela härskara.
>2 Kon. 21,3.
6. Och han tog Aseran ur HERRENS hus och förde bort den utanför
Jerusalem till Kidrons dal, och brände upp den där i Kidrons
dal, han stötte sönder den till stoft och kastade stoftet på den
allmänna begravningsplatsen.
>2 Krön. 34,4.
7. Vidare rev han ned tempelbolarhusen som funnos i HERRENS hus,
dem i vilka kvinnor vävde tyg till tält åt Aseran.
>1 Kon. 14,24.
8. Och han lät föra alla prästerna bort ifrån Juda städer och
orenade de offerhöjder där prästerna hade tänt offereld, från
Geba ända till Beer-Seba; och han bröt ned offerhöjderna vid
stadsportarna, både den som låg vid ingången till
stadshövitsmannen Josuas port och den som låg till vänster, när
man gick in genom stadsporten.
>Jer. 11,13.
9. Dock fingo offerhöjdsprästerna icke stiga upp till HERRENS
altare i Jerusalem; de fingo allenast äta osyrat bröd ibland
sina bröder.
>Hes. 44,10 f.
10. Han orenade ock Tofet i Hinnoms barns dal, för att ingen skulle
låta sin son eller dotter gå genom eld, till offer åt Molok.
>3 Mos. 18,21. Jer. 7,31.
11. Och han skaffade bort de hästar som Juda konungar hade invigt åt
solen och ställt upp så, att man icke kunde gå in i HERRENS hus,
vid hovmannen Netan-Meleks kammare i Parvarim; och solens vagnar
brände han upp i eld.
12. Och altarna på taket över Ahas' sal, vilka Juda konungar hade
låtit göra, och de altaren som Manasse hade låtit göra på de
båda förgårdarna till HERRENS hus, dem bröt konungen ned; sedan
skyndade han bort därifrån och kastade stoftet av dem i Kidrons
dal.
>2 Kon. 21,5. 2 Krön. 30,14. Jer. 19,13. Sef. 1,5.
13. Och offerhöjderna öster om Jerusalem och söder om Fördärvets
berg, vilka Salomo, Israels konung, hade byggt åt Astarte,
sidoniernas styggelse, åt Kemos, Moabs styggelse, och åt Milkom,
Ammons barns skändlighet, dem orenade konungen.
>4 Mos. 21,29. 1 Kon. 11,5, 7.
14. Han slog sönder stoderna och högg ned Aserorna; och platsen där
de hade stått fyllde han med människoben.
>2 Mos. 34,13. 5 Mos. 7,5.
15. Också altaret i Betel, den offerhöjd som Jerobeam, Nebats son,
hade byggt upp, han som kom Israel att synda, också detta altare
med offerhöjden bröt han ned; därefter brände han upp
offerhöjden[1] och stötte sönder den till stoft och brände
tillika upp Aseran.
>1 Kon. 12,28 f. 13,2, 32.
16. När då Josia såg sig om och fick se gravarna som voro där på
berget, sände han åstad och lät hämta benen ur gravarna och
brände upp dem på altaret och orenade det så -- i enlighet med
det HERRENS ord som hade blivit förkunnat av gudsmannen som
förkunnade att detta skulle ske.
>2 Krön. 34,5.
17. Och han frågade: »Vad är det för en vård som jag ser där?»
Folket i staden svarade honom: »Det är den gudsmans grav, som
kom från Juda och ropade mot altaret i Betel att det skulle ske,
som du nu har gjort.»
>1 Kon. 13,29 f.
18. Då sade han: »Låten honom vara; ingen må röra hans ben.» Så
lämnade man då hans ben i fred, och tillika benen av den profet
som hade kommit dit från Samarien.
>1 Kon. 13,11 f.
19. Därjämte skaffade Josia bort alla de offerhöjdshus i Samariens
städer, som Israels konungar hade byggt upp, och med vilka de
hade kommit förtörnelse åstad; och han gjorde med dem alldeles
på samma sätt som han hade gjort i Betel.
20. Och alla offerhöjdspräster som funnos där slaktade han på
altarna och brände människoben ovanpå dem. Därefter vände han
tillbaka till Jerusalem.
>1 Kon. 18,40.

21. Och konungen bjöd allt folket och sade: »Hållen HERRENS, eder
Guds, påskhögtid, såsom det är föreskrivet i denna förbundsbok.»
>2 Mos. 12,3 f. 5 Mos. 16,2 f. 2 Krön. 35,1 f.
22. Ty en sådan påskhögtid hade icke blivit hållen sedan den tid då
domarna dömde Israel, icke under Israels konungars och Juda
konungars hela tid.
23. Först i konung Josias adertonde regeringsår hölls en sådan
HERRENS påskhögtid i Jerusalem.
24. Därjämte skaffade Josia bort andebesvärjarna och spåmännen,
husgudarna och de eländiga avgudarna, och alla styggelser som
voro att se i Juda land och i Jerusalem, på det att han skulle
upprätthålla lagens ord, dem som voro skrivna i den bok som
prästen Hilkia hade funnit i HERRENS hus.
>3 Mos. 19,31. 20,27. 5 Mos. 18,10 f. Jes. 8,19.
25. Ingen konung lik honom hade funnits före honom, ingen som så av
allt sitt hjärta och av all sin själ och av all sin kraft hade
vänt sig till HERREN, i enlighet med Moses hela lag; och efter
honom uppstod ej heller någon som var honom lik.
>2 Kon. 18,5.
26. Dock vände HERREN sig icke ifrån sin stora vredes glöd, då nu
hans vrede hade blivit upptänd mot Juda, för allt det varmed
Manasse hade förtörnat honom.
>2 Kon. 21,2 f.
27. Och HERREN sade: »Också Juda vill jag förskjuta ifrån mitt
ansikte, likasom jag har förskjutit Israel; ja, jag vill
förkasta Jerusalem, denna stad som jag hade utvalt, så ock det
hus varom jag hade sagt: Mitt namn skall vara där.»
>1 Kon. 8,29. 9,3. 2 Kon 24,3 f.

28. Vad nu mer är att säga om Josia och om allt vad han gjorde, det
finnes upptecknat i Juda konungars krönika.

29. I hans tid drog Farao Neko, konungen i Egypten, upp mot konungen
i Assyrien, till floden Frat. Då tågade konung Josia emot honom,
men blev dödad av honom vid Megiddo, under första
sammandrabbningen.
>2 Krön. 35,20 f. Jer. 46,2.
30. Och hans tjänare förde hans döda kropp i en vagn bort ifrån
Megiddo till Jerusalem och begrovo honom i hans grav. Men folket
i landet tog Josias son Joahas och smorde honom och gjorde honom
till konung efter hans fader.
>2 Krön. 36,1 f. Jer. 22,11 f.
31. Joahas var tjugutre år gammal, när han blev konung, och han
regerade tre månader i Jerusalem. Hans moder hette Hamutal,
Jeremias dotter, från Libna.
>2 Kon. 24,18.
32. Han gjorde vad ont var i HERRENS ögon, alldeles såsom hans fäder
hade gjort.
33. Och Farao Neko lät sätta honom i fängelse i Ribla i Hamats land
och gjorde så slut på hans regering i Jerusalem; och han pålade
landet en skatt av ett hundra talenter silver och en talent
guld.
34. Och Farao Neko gjorde Josias son Eljakim till konung i hans
fader Josias ställe och förändrade hans namn till Jojakim. Men
Joahas tog han med sig, och denne kom så till Egypten och dog
där.
35. Och Jojakim betalade ut silvret och guldet åt Farao; men han
måste skattlägga landet för att kunna utbetala dessa penningar
enligt Faraos befallning. Efter som var och en av folket i
landet blev uppskattad, indrevs från dem silvret och guldet, för
att sedan utbetalas åt Farao Neko.
>2 Kon. 15,20.

36. Jojakim var tjugufem år gammal, när han blev konung; och han
regerade elva år i Jerusalem. Hans moder hette Sebida, Pedajas
dotter, från Ruma.
37. Han gjorde vad ont var i HERRENS ögon, alldeles såsom hans fäder
hade gjort.

[1] Se Höjd i Ordförkl.
*12/24 Andra Konungaboken, 24 Kapitlet
Andra Konungaboken, 24 Kapitlet

Jojakims fall. Jojakin och Sidkia
konungar i Juda.

1. I hans tid drog Nebukadnessar, konungen i Babel, upp, och
Jojakim blev honom underdånig och förblev så i tre år; men sedan
avföll han från honom.
>2 Krön. 36,6 f.
2. Då sände HERREN över honom kaldéernas; araméernas, moabiternas
och Ammons barns härskaror; han sände dem över Juda för att
förgöra det -- i enlighet med det ord som HERREN hade talat
genom sina tjänare profeterna.
>2 Kon. 20,17. 22,15 f. Jer. 13,9 f.
3. Ja, det var efter HERRENS ord som detta kom över Juda, i det att
han försköt det från sitt ansikte för de synder Manasse hade
begått och för allt vad denne hade förövat,
>2 Kon. 21,11 f. 23,27. Jer. 15,4.
4. jämväl för det oskyldiga blod som han utgöt, ty han uppfyllde
Jerusalem med oskyldigt blod; det ville HERREN icke förlåta.
>2 Kon. 21,16.

5. Vad nu mer är att säga om Jojakim och om allt vad han gjorde,
det finnes upptecknat i Juda konungars krönika.
6. Och Jojakim gick till vila hos sina fäder. Och hans son Jojakin
blev konung efter honom.

7. Därefter drog konungen i Egypten icke vidare ut ur sitt land, ty
konungen i Babel hade intagit allt som tillhörde konungen i
Egypten, från Egyptens bäck ända till floden Frat.»

8. Jojakin var aderton år gammal, när han blev konung, och han
regerade tre månader i Jerusalem. Hans moder hette Nehusta,
Elnatans dotter, från Jerusalem.
>2 Krön. 36,9 f.
9. Han gjorde vad ont var i HERRENS ögon, alldeles såsom hans fader
hade gjort.

10. På den tiden drogo den babyloniske konungen Nebukadnessars
tjänare upp till Jerusalem, och staden blev belägrad.
11. Och Nebukadnessar, konungen i Babel, kom till staden, medan hans
tjänare belägrade den.
12. Då gav sig Jojakin, Juda konung, åt konungen i Babel, med sin
moder och med sina tjänare, sina hövitsmän och hovmän; och
konungen i Babel tog honom så till fånga i sitt åttonde
regeringsår.
13. Och han förde bort därifrån alla skatter i HERRENS hus och
skatterna i konungshuset, han lösbröt ock beläggningen från alla
gyllene föremål som Salomo, Israels konung, hade låtit göra för
HERRENS tempel, detta i enlighet med vad HERREN hade hotat.
>2 Kon. 20,17. Jes. 30,6.
14. Och han förde bort i fångenskap hela Jerusalem, alla hövitsmän
och alla tappra stridsmän; tio tusen förde han bort, jämväl alla
timmermän och smeder. Inga andra lämnades kvar än de ringaste av
folket i landet.
>1 Sam. 13,19.
15. Han förde Jojakin bort till Babel; därjämte förde han konungens
moder, konungens hustrur och hans hovmän samt de mäktige i
landet såsom fångar bort ifrån Jerusalem till Babel,
>Jer. 22,26.
16. så ock alla stridsmännen, sju tusen, och timmermännen och
smederna, ett tusen, allasammans raska och krigsdugliga
män. Dessa fördes nu av den babyloniske konungen i fångenskap
till Babel.
>Jer. 52,28 f.
17. Men konungen i Babel gjorde hans farbroder Mattanja till konung
i hans ställe och förändrade dennes namn till Sidkia.
>Jer. 37,1 f.

18. Sidkia var tjuguett år gammal, när han blev konung, och han
regerade elva år i Jerusalem. Hans moder hette Hamital, Jeremias
dotter, från Libna.
>2 Kon. 23,31. 1 Krön. 3,15. 2 Krön. 36,11 f. Jer. 52,1 f.
19. Han gjorde vad ont var i HERRENS ögon, alldeles såsom Jojakim
hade gjort.
20. Ty på grund av HERRENS vrede skedde vad som skedde med Jerusalem
och Juda, till dess att han kastade dem bort ifrån sitt ansikte.
*12/25 Andra Konungaboken, 25 Kapitlet
Andra Konungaboken, 25 Kapitlet

Jerusalems förstöring genom
Nebukadnessar och Juda rikes undergång.
Gedalja. Jojakins benådning.

Och Sidkia avföll från konungen i Babel.

1. Då, i hans nionde regeringsår, i tionde månaden; på tionde dagen
i månaden, kom Nebukadnessar, konungen i Babel, med hela sin här
till Jerusalem och belägrade det; och de byggde en belägringsmur
runt omkring det.
>2 Krön. 36,17 f. Jer. 39,1 f. 52,4 f.
2. Så blev staden belägrad och förblev så ända till konung Sidkias
elfte regeringsår.
3. Men på nionde dagen i månaden var hungersnöden så stor i staden,
att mängden av folket icke hade något att äta.
4. Och staden stormades, och allt krigsfolket flydde om natten
genom porten mellan de båda murarna (den port som ledde till den
kungliga trädgården), medan kaldéerna lågo runt omkring staden;
och folket tog vägen åt Hedmarken till.
5. Men kaldéernas här förföljde konungen, och de hunno upp honom på
Jerikos hedmarker, sedan hela hans här hade övergivit honom och
skingrat sig.
6. Och de grepo konungen och förde honom till den babyloniske
konungen i Ribla; där höll man rannsakning och dom med honom.
7. Och Sidkias barn slaktade man inför hans ögon, och på Sidkia
själv stack man ut ögonen; och man fängslade honom med
kopparfjättrar och förde honom till Babel.

8. I femte månaden, på sjunde dagen i månaden, detta i den
babyloniske konungen Nebukadnessars nittonde regeringsår, kom
den babyloniske konungens tjänare Nebusaradan, översten för
drabanterna, till Jerusalem.
9. Denne brände upp HERRENS hus och konungshuset: ja, alla hus i
Jerusalem, i synnerhet alla de förnämas hus, brände han upp i
eld.
10. Och murarna runt omkring Jerusalem brötos ned av hela den här av
kaldéer, som översten för drabanterna hade med sig,
11. och återstoden av folket, dem som voro kvar i staden, och de
överlöpare som hade gått över till konungen i Babel, så ock den
övriga hopen, dem förde Nebusaradan, översten för drabanterna,
bort i fångenskap.
12. Men av de ringaste i landet lämnade översten för drabanterna
några kvar till vingårdsmän och åkermän.
>2 Kon. 24,14.

13. Kopparpelarna i HERRENS hus, bäckenställen och kopparhavet i
HERRENS hus slogo kaldéerna sönder och förde kopparen till
Babel.
>1 Kon. 7,15 f., 23 f., 27 f. Jer. 27,19 f.
14. Och askkärlen, skovlarna, knivarna, skålarna och alla kopparkärl
som hade begagnats vid gudstjänsten togo de bort.
15. Likaledes tog översten för drabanterna bort fyrfaten och
offerskålarna, allt som var av rent guld eller av rent silver.
>1 Kon. 7,50.
16. Vad angår de två pelarna, havet, som var allenast ett, och
bäckenställen, som Salomo hade låtit göra till HERRENS hus, så
kunde kopparen i alla dessa föremål icke vägas.
17. Aderton alnar hög var den ena pelaren, och ovanpå den var ett
pelarhuvud av koppar, och pelarhuvudet var tre alnar högt, och
ett nätverk och granatäpplen funnos på pelarhuvudet runt
omkring, alltsammans av koppar; och likadant var det på den
andra pelaren, över nätverket.
>2 Krön. 3,15 f.

18. Och översten för drabanterna tog översteprästen Seraja jämte
Sefanja, prästen näst under honom, så ock de tre som höllo vakt
vid tröskeln,
19. och från staden tog han en hovman, den som var anförare för
krigsfolket, och fem av konungens närmaste män, som påträffades
i staden, så ock sekreteraren, den härhövitsman som plägade
utskriva folket i landet till krigstjänst, och sextio andra män
av landets folk, som påträffades i staden --
20. dessa tog Nebusaradan, översten för drabanterna, och förde dem
till den babyloniske konungen i Ribla.
21. Och konungen i Babel lät avliva dem där, i Ribla i Hamats land.
blev Juda bortfört från sitt land.

22. Men över det folk som blev kvar i Juda land, det folk som
Nebukadnessar, konungen i Babel, lät bliva kvar där, satte han
Gedalja, son till Ahikam, son till Safan.
>Jer. 40,5 f.
23. När då alla krigshövitsmännen jämte sina män fingo höra att
konungen i Babel hade satt Gedalja över landet, kommo de till
Gedalja i Mispa, nämligen Ismael, Netanjas son, Johanan, Kareas
son, netofatiten Seraja, Tanhumets son, och Jaasanja,
maakatitens son, med sina män.
24. Och Gedalja gav dem och deras män sin ed och sade till dem:
»Frukten icke för kaldéernas tjänare. Stannen kvar i landet,
och tjänen konungen i Babel, så skall det gå eder väl.»

25. Men i sjunde månaden kom Ismael, son till Netanja, son till
Elisama, av konungslig börd, och hade med sig tio män, och de
slogo ihjäl Gedalja, så ock de judar och kaldéer som voro hos
honom i Mispa.
>Jer. 41,1 f.
26. Då bröt allt folket upp, från den minste till den störste,
tillika med krigshövitsmännen, och begav sig till Egypten; ty de
fruktade för kaldéerna.

27. Men i det trettiosjunde året sedan Jojakin, Juda konung, hade
blivit bortförd i fångenskap, i tolfte månaden, på tjugusjunde
dagen i månaden, tog Evil-Merodak, konungen i Babel -- samma år
han blev konung -- Jojakin, Juda konung, till nåder och befriade
honom ur fängelset;
28. Och han talade vänligt med honom och gav honom främsta platsen
bland de konungar som voro hos honom i Babel.
29. Han fick lägga av sin fångdräkt och beständigt äta vid hans bord,
så länge han levde.
30. Och ett ständigt underhåll gavs honom från konungen, visst för
var dag, så länge han levde.
@c -*-1917-*-
*13/ Första Krönikeboken
*13/01 Första Krönikeboken, 1 Kapitlet
Första Krönikeboken, 1 Kapitlet

Adams, Noas, Sems, Abrahams och Esaus
söner. Edoms konungar.

1. Adam, Set, Enos,
>1 Mos 5,3 f.
2. Kenan, Mahalalel, Jered,
3. Hanok, Metusela, Lemek,
4. Noa, Sem, Ham och Jafet.
>1 Mos. 9,18.

5. Jafets söner voro Gomer, Magog, Madai, Javan, Tubal, Mesek och
Tiras.
>1 Mos. 10,2 f.
6. Gomers söner voro Askenas, Difat och Togarma.
7. Javans söner voro Elisa och Tarsisa, kittéerna och rodanéerna.
8. Hams söner voro Kus, Misraim, Put och Kanaan.
9. Kus' söner voro Seba, Havila, Sabta, Raema och Sabteka. Raemas
söner voro Saba och Dedan.

10. Men Kus födde Nimrod; han var den förste som upprättade ett
välde på jorden.
11. Och Misraim födde ludéerna, anaméerna, lehabéerna, naftuhéerna,
12. patroséerna, kasluhéerna, från vilka filistéerna hava utgått,
och kaftoréerna.
13. Och Kanaan födde Sidon, som var hans förstfödde, och Het,
14. så ock jebuséerna, amoréerna och girgaséerna,
15. hivéerna, arkéerna, sinéerna,
16. arvadéerna, semaréerna och hamatéerna.

17. Sems söner voro Elam, Assur, Arpaksad, Lud och Aram, så ock Us,
Hul, Geter och Mesek.
18. Arpaksad födde Sela, och Sela födde Eber.
19. Men åt Eber föddes två söner; den ene hette Peleg[1], ty i hans
tid blev jorden fördelad; och hans broder hette Joktan.
20. Och Joktan födde Almodad, Selef, Hasarmavet, Jera,
21. Hadoram, Usal, Dikla,
22. Ebal, Abimael, Saba,
23. Ofir, Havila och Jobab; alla dessa voro Joktans söner.

24. Sem, Arpaksad, Sela,
>1 Mos. 11,10 f.
25. Eber, Peleg, Regu,
26. Serug, Nahor, Tera,
27. Abram, det är Abraham
>1 Mos. 17,11.
28. Abrahams söner voro Isak och Ismael.
>1 Mos. 16,15. 21,2 f.
29. Detta är deras släkttavla: Nebajot, Ismaels förstfödde, vidare
Kedar, Adbeel och Mibsam,
>1 Mos. 25,13 f.
30. Misma och Duma, Massa, Hadad och Tema,
31. Jetur, Nafis och Kedma. Dessa voro Ismaels söner.
32. Och de söner som Ketura, Abrahams bihustru, födde voro Simran,
Joksan, Medan, Midjan, Jisbak och Sua. Joksans söner voro Saba
och Dedan.
>1 Mos. 25,2 f.
33. Och Midjans söner voro Efa, Efer, Hanok, Abida och Eldaa. Alla
dessa voro Keturas söner.
34. Och Abraham födde Isak. Isaks söner voro Esau och Israel.
>1 Mos. 25,19 f.

35. Esaus söner voro Elifas, Reguel, Jeus, Jaelam och Kora.
>1 Mos. 36,1 f.
36. Elifas' söner voro Teman och Omar, Sefi och Gaetam, Kenas, Timna
och Amalek
37. Reguels söner voro Nahat, Sera, Samma och Missa.

38. Men Seirs söner voro Lotan, Sobal, Sibeon, Ana, Dison, Eser och
Disan.
39. Lotans söner voro Hori och Homam; och Lotans syster var Timna.
40. Sobals söner voro Aljan, Manahat och Ebal, Sefi och Onam. Och
Sibeons söner voro Aja och Ana.
41. Anas söner voro Dison. Och Disons söner voro Hamran, Esban,
Jitran och Keran.
42. Esers söner voro Bilhan, Saavan, Jaakan. Disans söner voro Us
och Aran.

43. Och dessa voro de konungar som regerade i Edoms land, innan ännu
någon israelitisk konung var konung där: Bela, Beors son, och
hans stad hette Dinhaba.
44. När Bela dog, blev Jobab, Seras son, från Bosra, konung efter
honom.
45. När Jobab dog, blev Husam från temanéernas land konung efter
honom.
46. När Husam dog, blev Hadad, Bedads son, konung efter honom, han
som slog midjaniterna på Moabs mark; och hans stad hette Avit.
47. När Hadad dog, blev Samla från Masreka konung efter honom.
48. När Samla dog, blev Saul, från Rehobot vid floden, konung efter
honom.
49. När Saul dog, blev Baal-Hanan, Akbors son, konung efter honom
50. När Baal-Hanan dog, blev Hadad konung efter honom; och hans stad
hette Pagi, och hans hustru hette Mehetabel, dotter till Matred,
var dotter till Me-Sahab.
51. Men när Hadad hade dött, voro dessa Edoms stamfurstar: fursten
Timna, fursten Alja, fursten Jetet,
52. fursten Oholibama, fursten Ela, fursten Pinon,
53. fursten Kenas, fursten Teman, fursten Mibsar,
54. fursten Magdiel, fursten Iram. Dessa voro Edoms stamfurstar.

[1] D. ä. delning.
*13/02 Första Krönikeboken, 2 Kapitlet
Första Krönikeboken, 2 Kapitlet

Jakobs, Judas, Hesrons och Kalebs söner.

1. Dessa voro Israels söner: Ruben, Simeon, Levi och Juda, Isaskar
och Sebulon,
>1 Mos. 29,32 f. 30,3 f. 35,22 f. 46,8 f.
2. Dan, Josef och Benjamin, Naftali, Gad och Aser.

3. Judas söner voro Er, Onan och Sela; dessa tre föddes åt honom av
Suas dotter, kananeiskan. Men Er, Judas förstfödde, misshagade
HERREN; därför dödade han honom.
>1 Mos. 38,2 f.
4. Och Tamar, hans sonhustru, födde åt honom Peres och Sera, så att
Judas söner voro tillsammans fem.
>1 Mos. 38,27 f.

5. Peres' söner voro Hesron och Hamul.
>Rut. 4,18 f. Matt. 1,3 f.
6. Seras söner voro Simri, Etan, Heman, Kalkol och Dara,
tillsammans fem.
7. Men Karmis söner voro Akar, som drog olycka över Israel, när han
trolöst förgrep sig på det tillspillogivna.
>Jos. 7,1 f.
8. Och Etans söner voro Asarja.

9. Och de söner som föddes åt Hesron voro Jerameel, Ram och
Kelubai.
10. Och Ram födde Amminadab, och Amminadab födde Naheson, hövding
för Juda barn.
>4 Mos. 1,7.
11. Naheson födde Salma, och Salma födde Boas.
12. Boas födde Obed, och Obed födde Isai.
13. Isai födde Eliab, som var hans förstfödde, Abinadab, den andre,
och Simea, den tredje,
>1 Sam. 16,6 f. 17,12 f. 2 Sam. 13,3.
14. Netanel, den fjärde, Raddai, den femte,
15. Osem, den sjätte, David, den sjunde.
16. Och deras systrar voro Seruja och Abigail. Och Serujas söner
voro Absai, Joab och Asael, tillsammans tre.
>1 Sam. 26,6. 2 Sam. 2,18.
17. Och Abigail födde Amasa, och Amasas fader var ismaeliten Jeter.
>2 Sam. 17,26.

18. Och Kaleb, Hesrons son, födde ett barn av kvinnkön, Asuba,
därtill ock Jeriot; och dessa voro henne söner: Jeser, Sobab och
Ardon.
19. Och när Asuba dog, tog Kaleb Efrat till hustru åt sig, och hon
födde åt honom Hur.
>1 Krön. 4,4.
20. Och Hur födde Uri, och Uri födde Besalel.
>2 Mos. 31,2.
21. Därefter gick Hesron in till Makirs, Gileads faders, dotter;
henne tog han till hustru, när han var sextio år gammal. Och hon
födde åt honom Segub.
22. Och Segub födde Jair; denne hade tjugutre städer i Gileads land.
>Dom. 10,3 f.
23. Men gesuréerna och araméerna togo ifrån dem Jairs byar jämte
Kenat med underlydande orter, sextio städer. Alla dessa voro
söner till Makir, Gileads fader.
>4 Mos. 32,41 f.
24. Och sedan Hesron hade dött i Kaleb-Efrata, födde Hesrons hustru
Abia åt honom Ashur, Tekoas fader.

25. Och Jerameels, Hesrons förstföddes, söner voro Ram, den
förstfödde, vidare Buna, Oren och Osem samt Ahia.
26. Men Jerameel hade en annan hustru som hette Atara; hon var moder
till Onam.
27. Och Rams, Jerameels förstföddes, söner voro Maas, Jamin och
Eker.
28. Onams söner voro Sammai och Jada; och Sammais söner voro Nadab
och Abisur.
29. Och Abisurs hustru hette Abihail; hon födde åt honom Aban och
Molid.
30. Nadabs söner voro Seled och Appaim. Seled dog barnlös.
31. Men Appaims söner voro Jisei; Jiseis söner voro Sesan; Sesans
söner voro Alai.
32. Jadas, Sammais broders, söner voro Jeter och Jonatan. Jeter dog
barnlös.
33. Men Jonatans söner voro Pelet och Sasa. Dessa voro Jerameels
söner.
34. Men Sesan hade inga söner, utan allenast döttrar. Nu hade Sesan
en egyptisk tjänare som hette Jarha.
35. Och Sesan gav sin dotter till hustru åt sin tjänare Jarha, och
hon födde åt honom Attai.
36. Attai födde Natan, och Natan födde Sabad.
37. Sabad födde Eflal, och Eflal födde Obed.
38. Obed födde Jehu, och Jehu födde Asarja.
39. Asarja födde Heles, och Heles födde Eleasa.
40. Eleasa födde Sisamai, och Sisamai födde Sallum.
41. Sallum födde Jekamja, och Jekamja födde Elisama.

42. Och Kalebs, Jerameels broders, söner voro Mesa, hans förstfödde,
som var Sifs fader, och Maresas, Hebrons faders, söner.
43. Men Hebrons söner voro Kora, Tappua, Rekem och Sema.
44. Sema födde Raham, Jorkeams fader. Men Rekem födde Sammai.
45. Sammais son var Maon, och Maon var Bet-Surs fader.

46. Och Efa, Kalebs bihustru, födde Haran, Mosa och Gases; och Haran
födde Gases.
47. Och Jadais söner voro Regem, Jotam, Gesan, Pelet, Efa och Saaf.
48. Kalebs bihustru Maaka födde Seber och Tirhana.
49. Hon födde ock Saaf, Madmannas fader, Seva, Makbenas fader och
Gibeas fader. Och Kalebs dotter var Aksa.
>Jos. 15,16.

50. Dessa voro Kalebs söner: Hurs, Efratas förstföddes, son var
Sobal Kirjat-Jearims fader,
51. vidare Salma, Bet-Lehems fader, och Haref, Bet-Gaders fader.
52. Söner till Sobal, Kirjat-Jearims fader, voro Haroe och hälften
av Hammenuhot-släkten.
>1 Krön. 4,2.
53. Men Kirjat-Jearims släkter voro jeteriterna, putiterna,
sumatiterna och misraiterna. Från dem utgingo sorgatiterna och
estaoliterna.
54. Salmas söner voro Bet-Lehem och netofatiterna, Atrot-Bet-Joab,
så ock hälften av manahatiterna, sorgiterna.
55. Och de skriftlärdes släkter, deras som bodde i Jaebes, voro
tireatiterna, simeatiterna, sukatiterna. Dessa voro de kainéer
som härstammade från Hammat, fader till Rekabs släkt.
>Dom. 1,16. Jer. 35,2 f.
*13/03 Första Krönikeboken, 3 Kapitlet
Första Krönikeboken, 3 Kapitlet

Davids barn. Juda konungar. Jekonjas
söner.

1. Dessa voro de söner som föddes åt David i Hebron: Amnon, den
förstfödde, av Ahinoam från Jisreel; Daniel, den andre, av
Abigail från Karmel;
>2 Sam. 3,2 f.
2. Absalom, den tredje, son till Maaka, som var dotter till Talmai,
konungen i Gesur; Adonia, den fjärde, Haggits son;
3. Sefatja, den femte, av Abital; Jitream, den sjätte, av hans
hustru Egla.
4. Dessa sex föddes åt honom i Hebron, där han regerade i sju år
och sex månader. I Jerusalem åter regerade han i trettiotre år.
>2 Sam. 5,4 f. 1 Kon. 2,11. 1 Krön. 29,27.

5. Och dessa söner föddes åt honom i Jerusalem: Simea, Sobab, Natan
och Salomo, tillsammans fyra, av Bat-Sua, Ammiels dotter;
>2 Sam. 5,14 f.
6. vidare Jibhar, Elisama, Elifelet,
7. Noga, Nefeg, Jafia,
8. Elisama, Eljada och Elifelet, tillsammans nio.

9. Detta var alla Davids söner, förutom sönerna med bihustrurna;
och Tamar var deras syster.
>2 Sam. 13,1.
10. Salomos son var Rehabeam. Hans son var Abia; hans son var Asa;
hans son var Josafat.
>1 Kon. 11,43. 14,31. Matt. 1,7 f.
11. Hans son var Joram; hans son var Ahasja; hans son var Joas.
>2 Kon. 8,16, 24. 11,2.
12. Hans son var Amasja; hans son var Asarja; hans son var Jotam.
>2 Kon. 12,21. 15,1, 7.
13. Hans son var Ahas; hans son var Hiskia; hans son var Manasse.
>2 Kon. 15,38. 16,20. 20,21.
14. Hans son var Amon; hans son var Josia.
>2 Kon. 21,18, 26.
15. Josias söner voro Johanan den förstfödde, Jojakim, den andre,
Sidkia, den tredje, Sallum, den fjärde.
>2 Kon. 23,30, 34. 24,17.
16. Jojakims söner voro hans son Jekonja och dennes son Sidkia.

17. Jekonjas söner voro Assir och dennes son Sealtiel,
18. vidare Malkiram, Pedaja, Senassar, Jekamja, Hosama och Nedabja.
19. Pedajas söner voro Serubbabel och Simei. Serubbabels söner voro
Mesullam och Hananja, och deras syster var Selomit,
20. vidare Hasuba, Ohel, Berekja, Hasadja och Jusab-Hesed,
tillsammans fem.
21. Hananjas söner voro Pelatja och Jesaja, vidare Refajas söner,
Arnans söner, Obadjas söner och Sekanjas söner.
22. Sekanjas söner voro Semaja, Semajas söner voro Hattus, Jigeal,
Baria, Nearja och Safat, tillsammans sex.
23. Nearjas söner voro Eljoenai, Hiskia och Asrikam, tillsammans
tre.
24. Eljoenais söner voro Hodauja, Eljasib, Pelaja, Ackub, Johanan,
Delaja och Anani, tillsammans sju.
*13/04 Första Krönikeboken, 4 Kapitlet
Första Krönikeboken, 4 Kapitlet

Tillägg till Judas släkttavla. Simeons
söner.

1. Judas söner voro Peres, Hesron, Karmi, Hur och Sobal.
>1 Mos. 38,29. 46,12. 1 Krön. 2,4.
2. Och Reaja, Sobals son, födde Jahat, och Jahat födde Ahumai och
Lahad. Dessa voro sorgatiternas släkter.
>1 Krön. 2,52 f.
3. Och dessa voro Abi-Etams söner: Jisreel, Jisma och Jidbas, och
deras syster hette Hasselelponi,
4. vidare Penuel, Gedors fader, och Eser, Husas fader. Dessa voro
söner till Hur, Efratas förstfödde, Bet-Lehems fader.
>1 Krön. 2,19

5. Och Ashur, Tekoas fader, hade två hustrur, Helea och Naara.
>1 Krön. 2,24
6. Naara födde åt honom Ahussam, Hefer, Timeni och ahastariterna.
Dessa voro Naaras söner.
7. Och Heleas söner voro Seret, Jishar och Etnan.
8. Och Kos födde Anub och Hassobeba, så ock Aharhels, Harums sons,
släkter.

9. Men Jaebes var mer ansedd än sina bröder; hans moder hade givit
honom namnet Jaebes, i det hon sade: »Jag har fött honom
med smärta[1].»
10. Och Jaebes åkallade Israels Gud och sade: »O att du ville
välsigna mig och utvidga mitt område och låta din hand vara med
mig! O att du ville avvända vad ont är, så att jag sluppe att
känna någon smärta!» Och Gud lät det ske, som han begärde.

11. Och Kelub, Suhas broder, födde Mehir; han var Estons fader.
12. Och Eston födde Bet-Rafa, Pasea och Tehinna, Ir-Nahas'
fader. Dessa voro männen från Reka.

13. Och Kenas söner voro Otniel och Seraja. Otniels söner voro
Hatat.
>Jos. 15,17. Dom. 3,9.
14. Och Meonotai födde Ofra. Och Seraja födde Joab, fader till
Timmermansdalens släkt, ty dessa voro timmermän.
>Neh. 11,35.
15. Och Kalebs, Jefunnes sons, söner voro Iru, Ela och Naam, så ock
Elas söner och Kenas.
>4 Mos. 32,12.

16. Och Jehallelels söner voro Sif och Sifa, Tirja och Asarel.

17. Och Esras son var Jeter, vidare Mered, Efer och Jalon. Och
kvinnan blev havande och födde Mirjam, Sammai och Jisba,
Estemoas fader.
18. Och hans judiska hustru födde Jered, Gedors fader, och Heber,
Sokos fader, och Jekutiel, Sanoas fader. Men de andra voro
söner till Bitja, Faraos dotter, som Mered hade tagit till
hustru.

19. Och söner till Hodias hustru, Nahams syster, voro Kegilas fader,
garmiten, och maakatiten Estemoa.

20. Och Simons söner voro Amnon och Rinna, Ben-Hanan och Tilon.

Och Jiseis söner voro Sohet och Sohets son.

21. Söner till Sela, Judas son, voro Er, Lekas fader, och Laeda,
Maresas fader, och de släkter som tillhörde linnearbetarnas hus,
av Asbeas hus,
>1 Mos. 38,5.
22. vidare Jokim och männen i Koseba samt Joas och Saraf, som blevo
herrar över Moab, så ock Jasubi-Lehem. Men detta tillhör en
avlägsen tid.
23. Dessa voro krukmakarna och invånarna i Netaim och Gedera; de
bodde där hos konungen och voro i hans arbete.

24. Simeons söner voro Nemuel och Jamin, Jarib, Sera och Saul.
>1 Mos. 46,10.
25. Hans son var Sallum; hans son var Mibsam; hans son var Misma.
26. Mismas söner voro hans son Hammuel, dennes son Sackur och
dennes son Simei.
27. Och Simei hade sexton söner och sex döttrar; men hans bröder
hade icke många barn. Och deras släkt i sin helhet förökade sig
icke så mycket som Juda barn.
28. Och de bodde i Beer-Seba, Molada och Hasar-Sual,
>Jos. 19,1 f.
29. i Bilha, i Esem och i Tolad,
30. i Betuel, i Horma och i Siklag,
31. i Bet-Markabot, i Hasar-Susim, i Bet-Birei och i Saaraim. Dessa
voro deras städer, till dess att David blev konung.
32. Och deras byar voro Etam och Ain, Rimmon, Token och Asan -- fem
städer;
33. därtill alla deras byar, som lågo runt omkring dessa städer,
ända till Baal. Dessa voro deras boningsorter; och de hade sitt
särskilda släktregister.

34. Vidare: Mesobab, Jamlek och Josa, Amasjas son,
35. och Joel och Jehu, son till Josibja, son till Seraja, son till
Asiel,
36. och Eljoenai, Jaakoba, Jesohaja, Asaja, Adiel, Jesimiel och
Benaja,
37. så ock Sisa, son till Sifei, son till Allon, son till Jedaja, son
till Simri son till Semaja.
38. Dessa nu nämnda voro hövdingar i sina släkter, och deras
familjer utbredde sig och blevo talrika.
39. Och de drogo fram mot Gedor, ända till östra sidan av dalen, för
att söka bete för sin boskap.
40. Och de funno fett och gott bete, och landet hade utrymme nog,
och där var stilla och lugnt, ty de som förut bodde där voro
hamiter.
41. Men dessa som här hava blivit upptecknade vid namn kommo i
Hiskias, Juda konungs, tid och förstörde deras tält och slogo de
meiniter som funnos där och gåvo dem till spillo, så att de nu
icke mer äro till, och bosatte sig i deras land; ty där fanns
bete för deras boskap.
42. Och av dem, av Simeons barn, drogo fem hundra man till Seirs
bergsbygd; och Pelatja, Nearja, Refaja och Ussiel, Jiseis söner,
stodo i spetsen för dem.
43. Och de slogo den sista kvarlevan av amalekiterna; sedan bosatte
de sig där och bo där ännu i dag.

[1] Hebr beóseb.
*13/05 Första Krönikeboken, 5 Kapitlet
Första Krönikeboken, 5 Kapitlet

Rubens och Gads stammar och ena hälften
av Manasse stam. Deras bortförande i
fångenskapen.

1. Och Rubens söner, Israels förstföddes -- han var nämligen den
förstfödde, men därför att han oskärade sin faders bädd, blev
hans förstfödslorätt given åt Josefs, Israels sons, söner, dock
icke så, att denne skulle upptagas i släktregistret såsom den
förstfödde;
>1 Mos. 29,32. 35,22. 48,5 f. 49,4.
2. ty väl var Juda den mäktigaste bland sina bröder, och furste
blev en av hans avkomlingar, men förstfödslorätten blev dock
Josefs --
>1 Mos. 49,8 f.
3. Rubens, Israels förstföddes, söner voro Hanok och Pallu, Hesron
och Karmi.
>1 Mos. 46,9. 2 Mos. 6,14. 4 Mos. 26,5 f.
4. Joels söner voro hans son Semaja, dennes son Gog, dennes son
Simei,
5. dennes son Mika, dennes son Reaja, dennes son Baal,
6. så ock dennes son Beera, som Tillegat-Pilneeser, konungen i
Assyrien, förde bort i fångenskap; han var hövding för
rubeniterna.
>2 Kon. 15,29.
7. Och hans bröder voro, efter sina släkter, när de upptecknades i
släktregistret efter sin ättföljd: Jegiel, huvudmannen, Sakarja
8. och Bela, son till Asas, son till Sema, son till Joel; han bodde
i Aroer, och hans boningsplatser nådde ända till Nebo och
Baal-Meon.
>4 Mos. 32,38.
9. Och österut nådde hans boningsplatser ända fram till öknen som
sträcker sig ifrån floden Frat; ty de hade stora boskapshjordar
i Gileads land.
10. Men i Sauls tid förde de krig mot hagariterna, och dessa föllo
för deras hand; då bosatte de sig i deras hyddor utefter hela
östra sidan av Gilead.

11. Och Gads barn hade sina boningsplatser gent emot dem i landet
Basan ända till Salka:
>Jos. 13,24 f.
12. Joel, huvudmannen, och Safam därnäst, och vidare Jaanai och
Safat i Basan.
13. Och deras bröder voro, efter sina familjer, Mikael, Mesullam,
Seba, Jorai, Jaekan, Sia och Eber, tillsammans sju.
14. Dessa voro söner till Abihail, son till Huri, son till Jaroa,
son till Gilead, son till Mikael, son till Jesisai, son till
Jado, son till Bus.
15. Men Ahi, son till Abdiel, son till Guni, var huvudman för deras
familjer.
16. Och de bodde i Gilead i Basan och underlydande orter, så ock på
alla Sarons utmarker, så långt de sträckte sig.
17. Alla dessa blevo upptecknade i släktregistret i Jotams, Juda
konungs, och i Jerobeams, Israels konungs, tid.
>2 Kon. 14,23. 15,7.

18. Rubens barn och gaditerna och ena hälften av Manasse stam, de av
dem, som voro krigsdugliga och buro sköld och svärd och spände
båge och voro stridskunniga, utgjorde fyrtiofyra tusen sju
hundra sextio stridbara män.
19. Och de förde krig mot hagariterna och mot Jetur, Nafis och
Nodab.
>1 Mos. 25,15. 1 Krön. 1,31.
20. Och seger beskärdes dem i striden mot dessa, så att hagariterna
och alla som voro med dem blevo givna i deras hand; ty de ropade
till Gud under striden, och han bönhörde dem, därför att de
förtröstade på honom.
21. Och såsom byte förde de bort deras boskapshjordar, femtio tusen
kameler, två hundra femtio tusen får och två tusen åsnor, så ock
ett hundra tusen människor.
22. Ty många hade fallit slagna, eftersom striden var av Gud. Sedan
bosatte de sig i deras land och bodde där ända till
fångenskapen.
>2 Kon. 17.6.

23. Halva Manasse stams barn bodde ock där i landet, från Basan ända
till Baal-Hermon och Senir och Hermons berg, och de voro
talrika.
24. Och dessa voro huvudmän för sina familjer: Efer, Jisei, Eliel,
Asriel, Jeremia, Hodauja och Jadiel, tappra stridsmän,
namnkunniga män, huvudmän för sina familjer.

25. Men de blevo otrogna mot sina fäders Gud, i det att de i trolös
avfällighet lupo efter de gudar som dyrkades av de folk där i
landet, som Gud hade förgjort för dem.
>2 Mos. 34,15 f.
26. Då uppväckte Israels Gud den assyriske konungen Puls ande och
den assyriske konungen Tillegat-Pilnesers ande och lät folket
föras bort i fångenskap, såväl rubeniterna och gaditerna som ena
hälften av Manasse stam, och lät dem komma till Hala, Habor,
Hara och Gosans ström, där de äro ännu i dag.
>2 Kon. 15,19, 29. 17,6.
*13/06 Första Krönikeboken, 6 Kapitlet
Första Krönikeboken, 6 Kapitlet

Levi stam och dess bostäder.

1. Levis söner voro Gerson, Kehat och Merari.
>1 Mos. 46,11. 2 Mos. 6,16 f. 4 Mos. 26,57 f. 1 Krön. 23,6 f
2. Kehats söner voro Amram, Jishar, Hebron och Ussiel.
3. Amrams barn voro Aron, Mose och Mirjam. Arons söner voro Nadab
och Abihu, Eleasar och Itamar.
>2 Mos. 2,1 f. 4 Mos. 3,2.
4. Eleasar födde Pinehas, Pinehas födde Abisua.
5. Abisua födde Bucki, och Bucki födde Ussi.
6. Ussi födde Seraja, och Seraja födde Merajot.
7. Merajot födde Amarja, och Amarja födde Ahitub.
8. Ahitub födde Sadok, och Sadok födde Ahimaas.
>2 Sam. 8,17. 15,27
9. Ahimaas födde Asarja, och Asarja födde Johanan.
10. Johanan födde Asarja; det var han som var präst i det tempel som
Salomo byggde i Jerusalem.
11. Asarja födde Amarja, och Amarja födde Ahitub.
12. Ahitub födde Sadok, och Sadok födde Sallum.
13. Sallum födde Hilkia, och Hilkia födde Asarja.
>2 Kon. 22,4.
14. Asarja födde Seraja, och Seraja födde Josadak.
15. Men Josadak måste gå med i fångenskap, när HERREN lät Juda och
Jerusalem föras bort genom Nebukadnessar.
>2 Kon. 25,1 f.

16. Levis söner voro Gersom, Kehat och Merari.
>4 Mos. 3,16 f.
17. Och dessa voro namnen på Gersoms söner: Libni och Simei.
18. Och Kehats söner voro Amram, Jishar, Hebron och Ussiel.
19. Meraris söner voro Maheli och Musi. Dessa voro leviternas
släkter, efter deras fäder.
20. Från Gersom härstammade hans son Libni, dennes son Jahat, dennes
son Simma,
21. dennes son Joa, dennes son Iddo, dennes son Sera, dennes son
Jeaterai.
22. Kehats söner voro hans son Amminadab, dennes son Kora, dennes
son Assir,
23. dennes son Elkana, dennes son Ebjasaf, dennes son Assir,
24. dennes son Tahat, dennes son Uriel, dennes son Ussia och dennes
son Saul.
25. Elkanas söner voro Amasai och Ahimot.
26. Hans son var Elkana; hans son var Elkana-Sofai; hans son var
Nahat.
27. Hans son var Eliab; hans son var Jeroham; hans son var Elkana.
>1 Sam. 1,1.
28. Och Samuels söner voro Vasni, den förstfödde, och Abia.
>1 Sam. 8,2.
29. Meraris söner voro Maheli, dennes son Libni, dennes son Simei,
dennes son Ussa,
30. dennes son Simea, dennes son Haggia, dennes son Asaja.

31. Och dessa voro de som David anställde för att ombesörja sången i
HERRENS hus, sedan arken hade fått en vilostad.
32. De gjorde tjänst inför uppenbarelsetältets tabernakel såsom
sångare, till dess att Salomo byggde HERRENS hus i Jerusalem; de
stodo där och förrättade sin tjänst, såsom det var föreskrivet
för dem.
33. Dessa voro de som så tjänstgjorde, och dessa voro deras söner:

Av kehatiternas barn: Heman, sångaren, son till Joel, son till
Samuel,
34. son till Elkana, son till Jeroham, son till Eliel, son till Toa,
35. son till Sif, son till Elkana, son till Mahat, son till Amasai,
36. son till Elkana, son till Joel, son till Asarja, son till
Sefanja,
37. son till Tahat, son till Assir, son till Ebjasaf, son till Kora,
38. son till Jishar, son till Kehat, son till Levi, son till Israel;
39. vidare hans broder Asaf, som hade sin plats på hans högra sida,
Asaf, son till Berekja, son till Simea,
40. son till Mikael, son till Baaseja, son till Malkia,
41. son till Etni, son till Sera, son till Adaja,
42. son till Etan, son till Simma, son till Simei,
43. son till Jahat, son till Gersom, son till Levi.
44. Och deras bröder, Meraris barn stodo på den vänstra sidan: Etan
son till Kisi, son till Abdi, son till Malluk,
45. son till Hasabja, son till Amasja, son till Hilkia,
46. son till Amsi, son till Bani, son till Semer,
47. son till Maheli, son till Musi, son till Merari, son till Levi.

48. Och deras bröder, de övriga leviterna, hade blivit givna till
allt slags tjänstgöring vid tabernaklet, Guds hus.
49. Men Aron och hans söner ombesörjde offren på brännoffersaltaret
och på rökelsealtaret, och skulle utföra all förrättning i det
allraheligaste och bringa försoning för Israel, alldeles såsom
Mose, Guds tjänare, hade bjudit.
>2 Mos. 30,7 f. 4 Mos. 4,16.
50. Och dessa voro Arons söner: hans son Eleasar, dennes son
Pinehas, dennes son Abisua,
51. dennes son Bucki, dennes son Ussi, dennes son Seraja,
52. dennes son Merajot, dennes son Amarja, dennes son Ahitub,
53. dennes son Sadok, dennes son Ahimaas.

54. Och dessa voro deras boningsorter, efter deras tältläger inom
deras område: Åt Arons söner av kehatiternas släkt -- ty dem
träffade nu lotten --
>Jos. 21,9 f.
55. åt dem gav man Hebron i Juda land med dess utmarker runt
omkring.
56. Men åkerjorden och byarna som hörde till staden gav man åt
Kaleb, Jefunnes son.
57. Åt Arons söner gav man alltså fristäderna Hebron och Libna med
dess utmarker, vidare Jattir och Estemoa med dess utmarker.
>5 Mos. 19,1 f.
58. Hilen med dess utmarker, Debir med dess utmarker,
59. Asan med dess utmarker och Bet-Semes med dess utmarker;
60. och ur Benjamins stam Geba med dess utmarker, Alemet med dess
utmarker och Anatot med dess utmarker, så att deras städer
tillsammans utgjorde tretton städer, efter deras släkter.

61. Och Kehats övriga barn fingo ur en stamsläkt, nämligen den
stamhalva som utgjorde ena hälften av Manasse stam, genom
lottkastning tio städer.
62. Gersoms barn åter fingo, efter sina släkter, ur Isaskars stam,
ur Asers stam, ur Naftali stam och ur Manasse stam i Basan
tretton städer.
63. Meraris barn fingo, efter sina släkter, ur Rubens stam, ur Gads
stam och ur Sebulons stam genom lottkastning tolv städer.

64. Så gåvo Israels barn åt leviterna dessa städer med deras
utmarker.
65. Genom lottkastning gåvo de åt dem ur Juda barns stam, ur Simeons
barns stam och ur Benjamins barns stam dessa städer, som de
namngåvo.

66. Och bland Kehats barns släkter fingo några följande städer ur
Efraims stam såsom sitt område:
>Jos. 21,20 f.
67. Man gav dem fristäderna Sikem med dess utmarker i Efraims
bergsbygd, Geser med dess utmarker,
68. Jokmeam med dess utmarker, Bet-Horon med dess utmarker;
69. vidare Ajalon med dess utmarker och Gat-Rimmon med dess
utmarker;
70. och ur ena hälften av Manasse stam Aner med dess utmarker och
Bileam med dess utmarker. Detta tillföll Kehats övriga barns
släkt.

71. Gersoms barn fingo ur den släkt som utgjorde ena hälften av
Manasse stam Golan i Basan med dess utmarker och Astarot med
dess utmarker;
>Jos. 21,27 f.
72. och ur Isaskars stam Kedes med dess utmarker, Dobrat med dess
utmarker,
73. Ramot med dess utmarker och Anem med dess utmarker;
74. och ur Asers stam Masal med dess utmarker, Abdon med dess
utmarker,
75. Hukok med dess utmarker och Rehob med dess utmarker;
76. och ur Naftali stam Kedes i Galileen med dess utmarker, Hammon
med dess utmarker och Kirjataim med dess utmarker.

77. Meraris övriga barn fingo ur Sebulons stam Rimmono med dess
utmarker och Tabor med dess utmarker,
>Jos. 21,34 f.
78. och på andra sidan Jordan mitt emot Jeriko, öster om Jordan, ur
Rubens stam Beser i öknen med dess utmarker, Jahas med dess
utmarker,
79. Kedemot med dess utmarker och Mefaat med dess utmarker;
80. och ur Gads stam Ramot i Gilead med dess utmarker, Mahanaim med
dess utmarker,
81. Hesbon med dess utmarker och Jaeser med dess utmarker.
*13/07 Första Krönikeboken, 7 Kapitlet
Första Krönikeboken, 7 Kapitlet

Isaskars, Benjamins, (Dans,) Naftalis,
Manasses, Efraims och Asers stammar.

1. Och Isaskars söner voro Tola och Pua, Jasib och Simron,
tillsammans fyra.
>1 Mos. 46,13. 4 Mos. 26,23 f.
2. Tolas söner voro Ussi, Refaja, Jeriel, Jamai, Jibsam och Samuel,
huvudmän för sina familjer, ättlingar av Tola, tappra stridsmän,
upptecknade efter sin ättföljd. I Davids tid var deras antal
tjugutvå tusen sex hundra.
3. Ussis söner voro Jisraja, och Jisrajas söner voro Mikael, Obadja
och Joel samt Jissia, tillhopa fem, allasammans huvudmän.
4. Och med dem följde stridbara härskaror, trettiosex tusen man,
efter sin ättföljd och sina familjer; ty de hade många hustrur
och barn.
5. Och deras bröder i alla Isaskars släkter voro tappra stridsmän;
åttiosju tusen utgjorde tillsammans de som voro upptecknade i
deras släktregister.

6. Benjamins söner voro Bela, Beker och Jediael, tillsammans tre.
>1 Mos. 46,21. 4 Mos. 26,38 f. 1 Krön. 8,1 f.
7. Belas söner voro Esbon, Ussi, Ussiel, Jerimot och Iri,
tillsammans fem, huvudmän för sina familjer, tappra stridsmän;
de som voro upptecknade i deras släktregister utgjorde tjugutvå
tusen trettiofyra.
8. Bekers söner voro Semira, Joas, Elieser, Eljoenai, Omri,
Jeremot, Abia, Anatot och Alemet. Alla dessa voro Bekers söner.
9. De som voro upptecknade i deras släktregister, efter sin
ättföljd, efter huvudmannen för sina familjer, tappra stridsmän,
utgjorde tjugu tusen två hundra.
10. Jediaels söner voro Bilhan; Bilhans söner voro Jeus, Benjamin,
Ehud, Kenaana, Setan, Tarsis och Ahisahar.
11. Alla dessa voro Jediaels söner, upptecknade efter huvudmännen
för sina familjer, tappra stridsmän, sjutton tusen två hundra
stridbara krigsmän.
12. Och Suppim och Huppim voro Irs söner. -- Men Husim voro Ahers
söner.
>1 Mos. 46,23.

13. Naftalis söner voro Jahasiel, Guni, Jeser och Sallum, Bilhas
söner.
>1 Mos. 46,24. 4 Mos. 26,48 f.
14. Manasses söner voro Asriel, som kvinnan födde; hans arameiska
bihustru födde Makir, Gileads fader.
15. Och Makir tog hustru åt Huppim och Suppim. Hans syster hette
Maaka. Och den andre hette Selofhad. Och Selofhad hade döttrar.
>4 Mos. 26,33. 27,1.
16. Och Maaka, Makirs hustru, födde en son och gav honom namnet
Peres, men hans broder hette Seres. Hans söner voro Ulam och
Rekem.
17. Ulams söner voro Bedan. Dessa voro söner till Gilead, son till
Makir, son till Manasse.
18. Och hans syster var Hammoleket; hon födde Is-Hod, Abieser och
Mahela.
19. Och Semidas söner voro Ajan, Sekem, Likhi och Aniam.

20. Och Efraims söner voro Sutela, dennes son Bered, dennes son
Tahat, dennes son Eleada, dennes son Tahat,
>4 Mos. 26,35 f.
21. dennes son Sabad och dennes son Sutela, så ock Eser och
Elead. Och män från Gat, som voro födda där i landet, dräpte dem,
därför att de hade dragit ned för att taga deras boskapshjordar.
22. Då sörjde Efraim, deras fader, i lång tid, och hans bröder kommo
för att trösta honom.
23. Och han gick in till sin hustru, och hon blev havande och födde
en son; och han gav honom namnet <spärr>Beria</spärr>, därför
att det hade skett <spärr>under en olyckstid</spärr>[1] för hans
hus.
24. Hans dotter var Seera; hon byggde Nedre och Övre Bet-Horon, så
ock Ussen-Seera.
25. Och hans son var Refa; hans son var Resef, ävensom Tela; hans
son var Tahan.
26. Hans son var Laedan; hans son var Ammihud; hans son var Elisama.
>4 Mos. 1,10.
27. Hans son var Non; hans son var Josua.
>Jos. 1,1.
28. Och deras besittning och deras boningsorter voro Betel med
underlydande orter, österut Naaran och västerut Geser med
underlydande orter, vidare Sikem med underlydande orter, ända
till Aja med underlydande orter.
29. Men i Manasse barns ägo voro Bet-Sean med underlydande orter,
Taanak med underlydande orter, Megiddo med underlydande orter,
Dor med underlydande orter. Här bodde nu Josefs, Israels sons,
barn.
>Jos. 17,11.

30. Asers söner voro Jimna, Jisva, Jisvi och Beria; och deras syster
var Sera.
>1 Mos. 46,17. 4 Mos. 26,44 f.
31. Berias söner voro Heber och Malkiel; han var Birsaits fader.
32. Och Heber födde Jaflet, Somer och Hotam, så ock Sua, deras
syster.
33. Och Jaflets söner voro Pasak, Bimhal och Asvat. Dessa voro
Jaflets söner.
34. Semers söner voro Ahi och Rohaga, Jaba och Aram.
35. Hans broder Helems söner voro Sofa, Jimna, Seles och Amal.
36. Sofas söner voro Sua, Harnefer, Sual, Beri och Jimra,
37. Beser, Hod, Samma, Silsa, Jitran och Beera.
38. Jeters söner voro Jefunne, Pispa och Ara.
39. Och Ullas söner voro Ara, Hanniel och Risja.
40. Alla dessa voro Asers söner, huvudmän för sina familjer, utvalda
tappra stridsmän, huvudmän bland hövdingarna; och de som voro
upptecknade i deras släktregister såsom dugliga till krigstjänst
utgjorde ett antal av tjugusex tusen man.

[1] Hebr. beraá.
*13/08 Första Krönikeboken, 8 Kapitlet
Första Krönikeboken, 8 Kapitlet

Benjamins stam med Sauls släkt.

1. Och Benjamin födde Bela, sin förstfödde, Asbel, den andre, och
Ahara, den tredje,
>1 Mos. 46,21. 4 Mos. 26,38 f. 1 Krön. 7,6 f.
2. Noha, den fjärde, och Rafa, den femte.
3. Bela hade följande söner: Addar, Gera, Abihud,
4. Abisua, Naaman, Ahoa,
5. Gera, Sefufan och Huram.

6. Och dessa voro Ehuds söner, och de voro familjehuvudmän för dem
som bodde i Geba, och som blevo bortförda till Manahat,
7. dit Gera jämte Naaman och Ahia förde bort dem: han födde Ussa
och Ahihud.

8. Och Saharaim födde barn i Moabs land, sedan han hade skilt sig
från sina hustrur, Husim och Baara;
9. med sin hustru Hodes födde han där Jobab, Sibja, Mesa, Malkam,
10. Jeus, Sakeja och Mirma. Dessa voro hans söner, huvudmän för
familjer.
11. Med Husim hade han fött Abitub och Elpaal.
12. Och Elpaals söner voro Eber, Miseam och Semed. Han var den som
byggde Ono och Lod med underlydande orter.

13. Beria och Sema -- vilka voro familjehuvudmän för Ajalons
invånare och förjagade Gats invånare --
14. så ock Ajo, Sasak och Jeremot.
15. Och Sebadja, Arad, Eder,
16. Mikael, Jispa och Joha voro Berias söner.
17. Och Sebadja, Mesullam, Hiski, Heber,
18. Jismerai, Jislia och Jobab voro Elpaals söner.
19. Och Jakim, Sikri, Sabdi,
20. Elienai, Silletai, Eliel,
21. Adaja, Beraja och Simrat voro Simeis söner.
22. Och Jispan, Eber, Eliel,
23. Abdon, Sikri, Hanan,
24. Hananja, Elam, Antotja,
25. Jifdeja och Peniel voro Sasaks söner.
26. Och Samserai, Seharja, Atalja,
27. Jaaresja, Elia och Sikri voro Jerohams söner.
28. Dessa vore huvudman för familjer, huvudmän efter sin ättföljd;
de bodde i Jerusalem.

29. I Gibeon bodde Gibeons fader, vilkens hustru hette Maaka.
>1 Krön. 9,35 f.
30. Och hans förstfödde son var Abdon; vidare Sur, Kis, Baal, Nadab,
31. Gedor, Ajo och Seker.
32. Men Miklot födde Simea. Också dessa bodde jämte sina bröder i
Jerusalem, gent emot sina bröder.

33. Och Ner födde Kis, Kis födde Saul, och Saul födde Jonatan,
Malki-Sua, Abinadab och Esbaal.
>1 Sam. 9,1. 14,49 f.
34. Jonatans son var Merib-Baal, och Merib-Baal födde Mika.
>2 Sam. 4,4.
35. Mikas söner voro Piton, Melek, Taarea och Ahas.
36. Ahas födde Joadda, Joadda födde Alemet, Asmavet och Simri, och
Simri födde Mosa.
37. Mosa födde Binea. Hans son var Rafa; hans son var Eleasa; hans
son var Asel.
38. Och Asel hade sex söner, och dessa hette Asrikam, Bokeru,
Ismael, Searja, Obadja och Hanan. Alla dessa voro Asels söner.
39. Och hans broder Eseks söner voro Ulam, hans förstfödde, Jeus,
den andre, och Elifelet, den tredje.
40. Och Ulams söner voro tappra stridsmän, som voro skickliga i att
spänna båge; och de hade många söner och sonsöner: ett hundra
femtio.

Alla dessa voro av Benjamins barn
>Dom. 20,16.
*13/09 Första Krönikeboken, 9 Kapitlet
Första Krönikeboken, 9 Kapitlet

Jerusalems invånare. Tjänstgöringen vid
helgedomen. Ytterligare om Sauls släkt.

1. Och hela Israel blev upptecknat i släktregister, och de finnas
uppskrivna i boken om Israels konungar. Och Juda fördes i
fångenskap bort till Babel för sin otrohets skull.
>2 Sam. 24,9. 2 Kon. 24,10 f. 25,1 f.
2. Men de förra invånarna som bodde där de hade sin arvsbesittning,
i sina städer, utgjordes av vanliga israeliter, präster, leviter
och tempelträlar.

3. I Jerusalem bodde en del av Juda barn, av Benjamins barn och av
Efraims och Manasse barn, nämligen:
>Neh. 11,4 f.
4. Utai, son till Ammihud, son till Omri, son till Imri, son till
Bani, av Peres', Judas sons, barn;
5. av siloniterna Asaja, den förstfödde, och hans söner;
6. av Seras barn Jeguel och deras broder, sex hundra nittio;
7. av Benjamins barn Sallu, son till Mesullam, son till Hodauja,
son till Hassenua,
8. vidare Jibneja, Jerohams son, och Ela, son till Ussi, son till
Mikri, och Mesullam, son till Sefatja, son till Reguel, son till
Jibneja,
9. så ock deras bröder, efter deras ättföljd, nio hundra
femtiosex. Alla dessa män voro huvudmän för familjer, var och en
för sin familj.
10. Och av prästerna: Jedaja, Jojarib och Jakin,
>Neh. 11,10 f.
11. vidare Asarja, son till Hilkia, son till Mesullam, son till
Sadok, son till Merajot, son till Ahitub, fursten i Guds hus,
>1 Krön. 6,12 f. Neh. 11,11 f.
12. vidare Adaja, son till Jeroham, son till Pashur, son till
Malkia, vidare Maasai, son till Adiel, son till Jasera, son till
Mesullam, son till Mesillemit, son till Immer,
13. så ock deras bröder, huvudmän för sina familjer, ett tusen sju
hundra sextio, dugande män i de sysslor som hörde till
tjänstgöringen i Guds hus.

14. Och av leviterna: Semaja, som till Hassub, son till Asrikam, son
till Hasabja, av Meraris barn,
15. vidare Bakbackar, Heres och Galal, så ock Mattanja, son till
Mika, son till Sikri, son till Asaf,
16. vidare Obadja, son till Semaja, son till Galal, son till
Jedutun, så ock Berekja, son till Asa, son till Elkana, som
bodde i netofatiternas byar.
17. Och dörrvaktarna: Sallum, Ackub, Talmon och Ahiman med sina
bröder; men Sallum var huvudmannen.
18. Och ända till nu göra de tjänst vid Konungsporten, på östra
sidan. Dessa voro dörrvaktarna i Levi barns läger.
19. Men Sallum, son till Kore, son till Ebjasaf, son till Kora, hade
jämte sina bröder, dem som voro av hans familj, koraiterna, till
tjänstgöringssyssla att hålla vakt vid tältets trösklar; deras
fäder hade nämligen i HERRENS läger hållit vakt vid ingången.
20. Och Pinehas, Eleasars son, hade förut varit furste över dem --
med honom vare HERREN!
21. Sakarja, Meselemjas son, var dörrvaktare vid ingången till
uppenbarelsetältet.
22. Alla dessa voro utvalda till dörrvaktare vid trösklarna: två
hundra tolv. De blevo i sina byar upptecknade i
släktregistret. David och siaren Samuel hade tillsatt dem att
tjäna på heder och tro.
>1 Sam. 9,9.
23. De och deras söner stodo därför vid portarna till HERRENS hus,
tälthuset, och höllo vakt.
24. Efter de fyra väderstrecken hade dörrvaktarna sina platser: i
öster, väster, norr och söder.
25. Och deras bröder, de som fingo bo i sina byar, skulle var sjunde
dag, alltid på samma timme, infinna sig hos dem.
26. Ty på heder och tro voro dessa fyra anställda såsom förmän för
dörrvaktarna. Detta var nu leviterna. De hade ock uppsikten
över kamrarna och förvaringsrummen i Guds hus.
27. Och de vistades om natten runt omkring Guds hus, ty dem ålåg att
hålla vakt, och de skulle öppna dörrarna var morgon.
28. Somliga av dem hade uppsikten över de kärl som användes vid
tjänstgöringen. De buro nämligen in dem, efter att hava räknat
dem, och buro sedan ut dem, efter att åter hava räknat dem.
29. Och somliga av dem voro förordnade till att hava uppsikten över
de andra kärlen, över alla andra helgedomens kärl, så ock över
det fina mjölet och vinet och oljan och rökelsen och de
välluktande kryddorna.
30. Men somliga av prästernas söner beredde salvan av de välluktande
kryddorna.
>2 Mos. 30,25.
31. Och Mattitja, en av leviterna, koraiten Sallums förstfödde, hade
på heder och tro uppsikten över bakverket.
32. Och somliga av deras bröder, kehatiternas söner, hade uppsikten
över skådebröden och skulle tillreda dem för var sabbat.
>3 Mos. 24,5 f.
33. Men de andra, nämligen sångarna, huvudmän för levitiska
familjer, vistades i kamrarna, fria ifrån annan tjänstgöring, ty
dag och natt voro de upptagna av sina egna sysslor.

34. Dessa voro huvudmännen för de levitiska familjerna, huvudman
efter sin ättföljd; de bodde i Jerusalem.

35. I Gibeon bodde Gibeons fader Jeguel, vilkens hustru hette Maaka.
>1 Krön. 8,29 f.
36. Och hans förstfödde son var Abdon; vidare Sur, Kis, Baal, Ner,
Nadab
37. Gedor, Ajo, Sakarja och Miklot.
38. Men Miklot födde Simeam. Också de bodde jämte sina bröder i
Jerusalem, gent emot sina bröder.
39. Och Ner födde Kis, Kis födde Saul, och Saul födde Jonatan,
Malki-Sua, Abinadab och Esbaal.
>1 Sam. 14,49 f.
40. Jonatans son var Merib-Baal, och Merib-Baal födde Mika.
41. Mikas söner voro Piton, Melek och Taharea.
42. Ahas födde Jaera, Jaera födde Alemet, Asmavet och Simri, och
Simri födde Mosa.
43. Mosa födde Binea. Hans son var Refaja; hans son var Eleasa; hans
son var Asel.
44. Och Asel hade sex söner, och dessa hette Asrikam, Bokeru,
Ismael, Searja, Obadja och Hanan. Dessa voro Asels söner
*13/10 Första Krönikeboken, 10 Kapitlet
Första Krönikeboken, 10 Kapitlet

Sauls och hans söners död i striden mot
filistéerna. Deras begravning.

1. Och filistéerna stridde mot Israel; och Israels män flydde för
filistéerna och föllo slagna på berget Gilboa.
>1 Sam. 31,1 f.
2. Och filistéerna ansatte ivrigt Saul och hans söner. Och
filistéerna dödade Jonatan, Abinadab och Malki-Sua, Sauls söner.
3. När då Saul själv blev häftigt anfallen och bågskyttarna kommo
över honom, greps han av förskräckelse för skyttarna.
4. Och Saul sade till sin vapendragare: »Drag ut ditt svärd och
genomborra mig därmed, så att icke dessa oomskurna komma och
hantera mig skändligt.» Men hans vapendragare ville det icke, ty
han fruktade storligen. Då tog Saul själv svärdet och störtade
sig därpå.
5. Men när vapendragaren såg att Saul var död, störtade han sig ock
på sitt svärd och dog.

6. Så dogo då Saul och hans tre söner; och alla som hörde till hans
hus dogo på samma gång.
7. Och när alla israeliterna i dalen förnummo att deras här hade
flytt, och att Saul och hans söner voro döda, övergåvo de sina
städer och flydde; sedan kommo filistéerna och bosatte sig i
dem.

8. Dagen därefter kommo filistéerna för att plundra de slagna och
funno då Saul och hans söner, där de lågo fallna på berget
Gilboa.
9. Och de plundrade honom och togo med sig hans huvud och hans
vapen och sände dem omkring i filistéernas land och läto
förkunna det glada budskapet för sina avgudar och för folket.
10. Och de lade hans vapen i sitt gudahus, men hans huvudskål hängde
de upp i Dagons tempel.

11. Men när allt folket i Jabes i Gilead hörde allt vad filistéerna
hade gjort med Saul,
12. stodo de upp, alla stridbara män, och togo Sauls och hans söners
lik och förde dem till Jabes; och de begrovo deras ben under
terebinten i Jabes och fastade så i sju dagar.

13. Detta blev Sauls död, därför att han hade begått otrohet mot
HERREN, i det att han icke hade hållit HERRENS ord, så ock
därför att han hade frågat en ande och sökt svar hos en sådan.
>1 Sam. 15,10 f. 28,7 f.
14. Han hade icke sökt svar hos HERREN; därför dödade HERREN
honom. Och sedan överflyttade han konungadömet på David, Isais
son.
*13/11 Första Krönikeboken, 11 Kapitlet
Första Krönikeboken, 11 Kapitlet

David konung över hela Israel. Hans
erövring av Jerusalem. Förteckning på
hans hjältar.

1. Då församlade sig hela Israel till David i Hebron och sade: »Vi
äro ju ditt kött och ben.
>2 Sam. 5,1 f. 1 Krön. 12,23 f.
2. Redan för länge sedan, redan då Saul ännu var konung, var det du
som var ledare och anförare för Israel. Och till dig har HERREN,
din Gud, sagt: Du skall vara en herde för mitt folk Israel, ja,
du skall vara en furste över mitt folk Israel.»
>1 Sam. 13,14. 18,5 f. 19,8.
3. När så alla de äldste i Israel kommo till konungen i Hebron,
slöt David ett förbund med dem där i Hebron, inför HERREN; och
sedan smorde de David till konung över Israel, i enlighet med
HERRENS ord genom Samuel.
>1 Sam. 16,18.

4. Och David drog med hela Israel till Jerusalem, det är Jebus; där
befunno sig jebuséerna, som ännu bodde kvar i landet.
>2 Sam. 5,6 f.
5. Och invånarna i Jebus sade till David: »Hitin kommer du icke.»
Men David intog likväl Sions borg, det är Davids stad
6. Och David sade: »Vemhelst som först slår ihjäl en jebusé, han
skall bliva hövding och anförare.» Och Joab, Serujas son, kom
först ditupp och blev så hövding.
7. Sedan tog David sin boning i bergfästet; därför kallade man det
Davids stad.
8. Och han uppförde befästningsverk runt omkring staden, från Millo
och allt omkring; och Joab återställde det övriga av staden.
9. Och David blev allt mäktigare och mäktigare, och HERREN Sebaot
var med honom

10. Och dessa äro de förnämsta bland Davids hjältar, vilka gåvo
honom kraftig hjälp att bliva konung, de jämte hela Israel, och
så skaffade honom konungaväldet, enligt HERRENS ord angående
Israel.
>2 Sam. 23,8 f.
11. Detta är förteckningen på Davids hjältar: Jasobeam, son till en
hakmonit, den förnämste bland kämparna, han som svängde sitt
spjut över tre hundra som hade blivit slagna på en gång.
>1 Krön. 27,2.
12. Och efter honom kom ahoaiten Eleasar, son till Dodo; han var en
av de tre hjältarna.
>1 Krön. 27,4.
13. Han var med David vid Pas-Dammim, när filistéerna där hade
församlat sig till strid. Och där var ett åkerstycke, fullt med
korn. Och folket flydde för filistéerna.
14. Då ställde de sig mitt på åkerstycket och försvarade det och
slogo filistéerna; och HERREN lät dem så vinna en stor seger.

15. En gång drogo tre av de trettio förnämsta männen ned över
klippan till David vid Adullams grotta, medan en avdelning
filistéer var lägrad i Refaimsdalen.
>1 Sam. 22,1.
16. Men David var då på borgen, under det att en filisteisk utpost
fanns i Bet-Lehem.
17. Och David greps av lystnad och sade: »Ack att någon ville giva
mig vatten att dricka från brunnen vid Bet-Lehems stadsport!»
18. Då bröto de tre sig igenom filistéernas läger och hämtade vatten
ur brunnen vid Bet-Lehems stadsport och togo det och buro det
till David. Men David ville icke dricka det, utan göt ut det
såsom ett drickoffer åt HERREN.
19. Han sade nämligen: »Gud låte det vara fjärran ifrån mig att jag
skulle göra detta! Skulle jag dricka dessa mäns blod, som hava
vågat sina liv? Ty med fara för sina liv hava de burit det
hit.» Och han ville icke dricka det. Sådana ting hade de tre
hjältarna gjort.

20. Absai, Joabs broder, var den förnämste av tre andra; han svängde
en gång sitt spjut över tre hundra som hade blivit slagna. Och
han hade ett stort namn bland de tre.
21. Han var dubbelt mer ansedd än någon annan i detta tretal, och
han var deras hövitsman, men upp till de tre första kom han dock
icke.
22. Vidare Benaja, son till Jojada, som var son till en tapper,
segerrik man från Kabseel; han slog ned de två Arielerna i Moab,
och det var han som en snövädersdag steg ned och slog ihjäl
lejonet i brunnen.
>1 Krön. 27,5 f.
23. Han slog ock ned den egyptiske mannen som var så reslig: fem
alnar lång. Fastän egyptiern i handen hade ett spjut som liknade
en vävbom, gick han ned mot honom, väpnad allenast med sin
stav. Och han ryckte spjutet ur egyptiern hand och dräpte honom
med hans eget spjut.
24. Sådana ting hade Benaja, Jojadas son, gjort. Och han hade ett
stort namn bland de tre hjältarna.
25. Ja, han var mer ansedd än någon av de trettio, men upp till de
tre första kom han icke. Och David satte honom till anförare för
sin livvakt.

26. De tappra hjältarna voro: Asael, Joabs broder, Elhanan, Dodos
son, från Bet-Lehem;
>2 Sam. 2,18. f Krön. 27,7 f.
27. haroriten Sammot; peloniten Heles;
28. tekoaiten Ira, Ickes' son; anatotiten Abieser;
29. husatiten Sibbekai; ahoaiten Ilai;
30. netofatiten Maherai; netofatiten Heled, Baanas son;
31. Itai, Ribais son, från Gibea i Benjamins barns stam;
pirgatoniten Benaja;
32. Hurai från Gaas' dalar; arabatiten Abiel;
33. baharumiten Asmavet; saalboniten Eljaba;
34. gisoniten Bene-Hasem; harariten Jonatan, Sages son;
35. harariten Ahiam, Sakars son; Elifal, Urs son;
36. mekeratiten Hefer; peloniten Ahia;
37. Hesro från Karmel; Naarai, Esbais son;
38. Joel, broder till Natan; Mibhar, Hagris son;
39. ammoniten Selek; berotiten Naherai, vapendragare åt Joab,
Serujas son;
40. jeteriten Ira; jeteriten Gareb;
41. hetiten Uria; Sabad, Alais son;
>2 Sam. 11,3, 6 f.
42. rubeniten Adina, Sisas son, en huvudman bland rubeniterna, och
jämte honom trettio andra;
43. Hanan, Maakas son, och mitniten Josafat;
44. astarotiten Ussia; Sama och Jeguel, aroeriten Hotams söner;
45. Jediael, Simris son, och hans broder Joha, tisiten;
46. Eliel-Hammahavim samt Jeribai och Josauja, Elnaams söner, och
moabiten Jitma;
47. slutligen Eliel, Obed och Jaasiel-Hammesobaja.
*13/12 Första Krönikeboken, 12 Kapitlet
Första Krönikeboken, 12 Kapitlet

Förteckning på dem som gingo över till
David i Sauls tid. Antalet av de krigare
som gjorde David till konung i Hebron.

1. Och dessa voro de som kommo till David i Siklag, medan han ännu
höll sig undan för Saul, Kis' son; de hörde till de hjältar som
bistodo honom under kriget.
>1 Sam. 27,6.
2. De voro väpnade med båge och skickliga i att, både med höger och
med vänster hand, slunga stenar och avskjuta pilar från
bågen. Av Sauls stamfränder, benjaminiterna, kommo:
>Dom. 20,16.
3. Ahieser, den förnämste, och Joas, gibeatiten Hassemaas söner;
Jesuel och Pelet, Asmavets söner; Beraka; anatotiten Jehu;
4. gibeoniten Jismaja, en av de trettio hjältarna, anförare för de
trettio; Jeremia; Jahasiel; Johanan; gederatiten Josabad;
5. Eleusai; Jerimot; Bealja; Semarja; harufiten Sefatja;
6. koraiterna Elkana, Jissia, Asarel, Joeser och Jasobeam;
7. Joela och Sebadja, söner till Jeroham, av strövskaran.

8. Och av gaditerna avföllo några och gingo till David i bergfästet
i öknen, tappra män, krigsmän skickliga att strida, rustade med
sköld och spjut; de hade en uppsyn såsom lejon och voro snabba
såsom gaseller på bergen:
9. Eser, den förnämste, Obadja, den andre, Eliab, den tredje,
10. Masmanna, den fjärde, Jeremia, den femte,
11. Attai, den sjätte, Eliel, den sjunde,
12. Johanan, den åttonde, Elsabad, den nionde,
13. Jeremia, den tionde, Makbannai, den elfte.
14. Dessa hörde till Gads barn och till de förnämsta i hären; den
ringaste av dem var ensam så god som hundra, men den ypperste så
god som tusen.
15. Dessa voro de som i första månaden gingo över Jordan, när den
var full över alla sina bräddar, och som förjagade alla dem som
bodde i dalarna, åt öster och åt väster.

16. Av Benjamins och Juda barn kommo några män till David ända till
bergfästet.
17. Då gick David ut emot dem och tog till orda och sade till dem:
»Om I kommen till mig i fredlig avsikt och viljen bistå mig, så
är mitt hjärta redo till förening med eder; men om I kommen för
att förråda mig åt mina ovänner, fastän ingen orätt är i mina
händer, då må våra fäders Gud se därtill och straffa det.»
18. Men Amasai, den förnämste bland de trettio, hade blivit beklädd
med andekraft, och han sade:

»Dina äro vi, David,
och med dig stå vi, du Isais son.
Frid vare med dig, frid,
och frid vare med dem som bistå dig
ty din Gud har bistått dig!»

Och David tog emot dem och gav dem plats bland de förnämsta i
sin skara.
>Dom. 6,34. 2 Krön. 24,80. Luk. 24,49.

19. Från Manasse gingo några över till David, när han med
filistéerna drog ut i strid mot Saul, dock fingo de icke bistå
dessa; ty när filistéernas hövdingar hade rådplägat, skickade de
bort honom, i det de sade: »Det gäller huvudet för oss, om han
går över till sin herre Saul.
>1 Sam. 29,4.
20. När han då drog till Siklag, gingo dessa från Manasse över till
honom: Adna, Josabad, Jediael, Mikael, Josabad, Elihu och
Silletai, huvudmän för de ätter som tillhörde Manasse.
21. Dessa bistodo David mot strövskaran, ty de voro allasammans
tappra stridsmän och blevo hövitsmän i hären.
>1 Sam. 30,15 f.
22. Dag efter dag kommo nämligen allt flera till David för att bistå
honom, så att hans läger blev övermåttan stort.

23. Detta är de tal som angiva summorna av det väpnade krigsfolk som
kom till David i Hebron, för att efter HERRENS befallning flytta
Sauls konungamakt över på honom:
>2 Sam. 5,1 f. 1 Krön. 11,1 f.
24. Juda barn, som buro sköld och spjut, sex tusen åtta hundra,
väpnade till strid;
25. av Simeons barn tappra krigsmän, sju tusen ett hundra;
26. av Levi barn fyra tusen sex hundra;
27. därtill Jojada, fursten inom Arons släkt, och med honom tre
tusen sju hundra;
28. så ock Sadok, en tapper yngling, med sin familj, tjugutvå
hövitsmän;
29. av Benjamins barn, Sauls stamfränder, tre tusen (ty ännu vid den
tiden höllo de flesta av dem troget med Sauls hus);
>2 Sam. 3,19.
30. av Efraims barn tjugu tusen åtta hundra, tappra stridsmän,
namnkunniga män i sina familjer;
31. av ena hälften av Manasse stam aderton tusen namngivna män, som
kommo för att göra David till konung;
32. av Isaskars barn kommo män som väl förstodo tidstecknen och
insågo vad Israel borde göra, två hundra huvudmän, därtill alla
deras stamfränder under deras befäl;
33. av Sebulon stridbara män, rustade till krig med alla slags
vapen, femtio tusen, som samlades endräktigt;
34. av Naftali ett tusen hövitsmän, och med dem trettiosju tusen,
väpnade med sköld och spjut;
35. av daniterna krigsrustade män, tjuguåtta tusen sex hundra;
36. av Aser stridbara män, rustade till krig, fyrtio tusen;
37. och från andra sidan Jordan, av rubeniterna, gaditerna och andra
hälften av Manasse stam, ett hundra tjugu tusen, väpnade med
alla slags vapen som brukas vid krigföring.
38. Alla dessa krigsmän, ordnade till strid, kommo i sina hjärtans
hängivenhet till Hebron för att göra David till konung över hela
Israel. Också hela det övriga Israel var enigt i att göra David
till konung.
39. Och de voro där hos David i tre dagar och åto och drucko, ty
deras bröder hade försett dem med livsmedel.
40. De som bodde närmast dem, ända upp till Isaskar, Sebulon och
Naftali, tillförde dem ock på åsnor, kameler, mulåsnor och oxar
livsmedel i myckenhet till föda: mjöl, fikonkakor och
russinkakor, vin och olja, fäkreatur och småboskap; ty glädje
rådde i Israel.
*13/13 Första Krönikeboken, 13 Kapitlet
Första Krönikeboken, 13 Kapitlet

Guds ark föres ifrån Kirjat-Jearim och
sättes in i Obed-Edoms hus.

1. Och David rådförde sig med över- och underhövitsmännen, med alla
furstarna.
>2 Sam. 6,1 f.
2. Sedan sade David till Israels hela församling: »Om I så finnen
för gott, och om detta är från HERREN, vår Gud, så låt oss sända
bud åt alla håll till våra övriga bröder i alla Israels
landsändar, och därjämte till prästerna och leviterna i de
städer kring vilka de hava sina utmarker, att de må församla sig
till oss;
3. och låt oss flytta vår Guds ark till oss, ty i Sauls tid frågade
vi icke efter den.»
4. Och hela församlingen svarade att man skulle göra så, ty
förslaget behagade hela folket.
5. Så församlade då David hela Israel, från Sihor i Egypten ända
dit där vägen går till Hamat, för att hämta Guds ark från
Kirjat-Jearim.
>Jos. 13,3, 5.
6. Och David drog med hela Israel upp till Baala, det är
Kirjat-Jearim, som hör till Juda, för att därifrån föra upp
Guds, HERRENS, ark, hans som tronar på keruberna, och efter
vilken den hade fått sitt namn.
>Jos. 15,9, 60.
7. Och de satte Guds ark på en ny vagn och förde den bort ifrån
Abinadabs hus; och Ussa och Ajo körde vagnen.
>1 Sam. 7,1.
8. Och David och hela Israel fröjdade sig inför Gud av all makt,
med sånger och med harpor, psaltare, pukor, cymbaler och
trumpeter.
9. Men när de kommo till Kidonslogen, räckte Ussa ut sin hand för
att fatta I arken, ty oxarna snavade.
10. Då upptändes HERRENS vrede mot Ussa, och därför att han hade
räckt ut sin hand mot arken, slog han honom, så att han föll ned
död där inför Gud.
>4 Mos. 4,15, 19 f. 1 Krön. 15,13.
11. Men det gick David hårt till sinnes att HERREN så <spärr>hade
brutit ned Ussa</spärr>[1]; och han kallade det stället
<spärr>Peres-Ussa</spärr>, såsom det heter ännu i dag.
12. Och David betogs av sådan fruktan för Gud på den dagen, att han
sade: »Huru skulle jag töras låta föra Guds ark till mig?»
13. Därför lät David icke flytta in arken till sig i Davids stad,
utan lät sätta in den i gatiten Obed-Edoms hus.
14. Sedan blev Guds ark kvar vid Obed-Edoms hus, där den stod i sitt
eget hus, i tre månader; men HERREN välsignade Obed-Edoms hus
och allt vad som hörde honom till.

[1] Hebr. parás péres be-Ussá.
*13/14 Första Krönikeboken, 14 Kapitlet
Första Krönikeboken, 14 Kapitlet

Davids vänskap med Hiram. Davids hustrur
och söner. Filistéernas anfall och
nederlag.

1. Och Hiram, konungen i Tyrus, skickade sändebud till David med
cederträ, därjämte ock murare och timmermän, för att de skulle
bygga honom ett hus.
>2 Sam. 5,11 f.
2. Och David märkte att HERREN hade befäst honom såsom konung över
Israel; ty han hade låtit hans rike bliva övermåttan upphöjt,
för sitt folk Israels skull.
3. Och David tog sig ännu flera hustrur i Jerusalem, och David
födde ännu flera söner och döttrar.
4. Dessa äro namnen på de söner som han fick i Jerusalem: Sammua,
Sobab, Natan, Salomo,
>2 Sam. 5,13 f. 1 Krön. 3,6 f.
5. Jibhar, Elisua, Elpelet,
6. Noga, Nefeg, Jafia,
7. Elisama, Beeljada och Elifelet.

8. Men när filistéerna hörde att David hade blivit smord till
konung över hela Israel, drogo de allasammans upp för att fånga
David. När David hörde detta, drog han ut mot dem.
>2 Sam. 5,17 f.
9. Då nu filistéerna hade fallit in i Refaimsdalen och där företogo
plundringståg,
10. frågade David Gud: »Skall jag draga upp mot filistéerna? Vill du
då giva dem i min hand?» HERREN svarade honom: »Drag upp; jag
vill giva dem i din hand.»
11. Och de drogo upp till Baal-Perasim, och där slog David dem. Då
sade David: »Gud <spärr>har brutit ned</spärr>[1] mina fiender
genom min hand, likasom en vattenflod bryter ned.» Därav fick
det stället namnet <spärr>Baal-Perasim</spärr>.
>Jes. 28,21.
12. De lämnade där efter sig sina gudar; och David befallde att
dessa skulle brännas upp i eld.
>5 Mos. 7,5, 25.
13. Men filistéerna företogo ännu en gång plundringståg i dalen.
>2 Sam. 5,22 f.
14. När David då åter frågade Gud, svarade Gud honom: »Du skall icke
draga upp efter dem; du må kringgå dem på en omväg, så att du
kommer över dem från det håll där bakaträden stå.
15. Så snart du sedan hör ljudet av steg i bakaträdens toppar, drag
då ut till strid, ty då har Gud dragit ut framför dig till att
slå filistéernas här.»
16. David gjorde såsom Gud hade bjudit honom; och de slogo
filistéernas här och förföljde dem från Gibeon ända till Geser.
17. Och ryktet om David gick ut i alla länder, och HERREN lät
fruktan för honom komma över alla folk.

[1] Hebr. parás.
*13/15 Första Krönikeboken, 15 Kapitlet
Första Krönikeboken, 15 Kapitlet

Efter nödiga förberedelser föres Guds
ark till Jerusalem. Mikal får förakt för
David.

1. Och han uppförde åt sig hus i Davids stad; sedan beredde han en
plats åt Guds ark och slog upp ett tält åt den.
>2 Sam. 6,17. 1 Krön. 16,1.
2. Därvid befallde David: »Inga andra än leviterna må bära Guds
ark; ty dem har HERREN utvalt till att bära Guds ark och till
att göra tjänst inför honom för evärdlig tid.»
>4 Mos. 4,15.
3. Och David församlade hela Israel till Jerusalem för att hämta
HERRENS ark upp till den plats som han hade berett åt den.
4. Och David samlade tillhopa Arons barn och leviterna;
5. av Kehats barn: Uriel, deras överste, och hans bröder, ett
hundra tjugu;
6. av Meraris barn: Asaja, deras överste, och hans bröder, två
hundra tjugu;
7. av Gersoms barn: Joel, deras överste, och hans bröder, ett
hundra trettio;
8. av Elisafans barn: Semaja, deras överste, och hans bröder, två
hundra;
9. av Hebrons barn: Eliel, deras överste, och hans bröder, åttio;
10. av Ussiels barn: Amminadab, deras överste, och hans bröder, ett
hundra tolv.

11. Och David kallade till sig prästerna Sadok och Ebjatar jämte
leviterna Uriel, Asaja, Joel, Semaja, Eliel och Amminadab.
12. Och han sade till dem: »I ären huvudmän för leviternas familjer.
Helgen eder tillika med edra bröder, och hämten så HERRENS,
Israels Guds, ark upp till den plats som jag har berett åt
den.
>2 Mos. 19,10.
13. Ty därför att I förra gången icke voren tillstädes var det som
HERREN, vår Gud, bröt ned en av oss, till straff för att vi icke
sökte honom så, som tillbörligt var.»
>2 Sam. 6,6 f. 1 Krön. 13,10 f.
14. Då helgade prästerna och leviterna sig till att hämta upp
HERRENS, Israels Guds, ark.
15. Och såsom Mose hade bjudit i enlighet med HERRENS ord, buro nu
Levi barn Guds ark med stänger, som vilade på deras axlar.
>2 Mos. 25,14. 4 Mos. 7,9.

16. Och David sade till de översta bland leviterna att de skulle
förordna sina bröder sångarna till tjänstgöring med
musikinstrumenter, psaltare, harpor och cymbaler, som de skulle
låta ljuda, under det att de höjde glädjesången.
17. Leviterna förordnade då Heman, Joels son, och av hans bröder
Asaf, Berekjas son, och av dessas bröder, Meraris barn, Etan,
Kusajas son,
18. och jämte dem deras bröder av andra ordningen Sakarja, Ben,
Jaasiel, Semiramot, Jehiel, Unni, Eliab, Benaja, Maaseja,
Mattitja, Elifalehu, Mikneja, Obed-Edom och Jegiel,
dörrvaktarna.
19. Och sångarna, Heman, Asaf och Etan, skulle slå kopparcymbaler.
20. Sakarja, Asiel, Semiramot, Jehiel, Unni, Eliab, Maaseja och
Benaja skulle spela på psaltare, till Alamót.
21. Mattitja, Elifalehu, Mikneja, Obed-Edom, Jegiel och Asasja
skulle leda sången med harpor, till Seminit.
22. Kenanja, leviternas anförare, när de buro, skulle undervisa i
att bära, ty han var kunnig i sådant.
23. Berekja och Elkana skulle vara dörrvaktare vid arken.
24. Sebanja, Josafat, Netanel, Amasai, Sakarja, Benaja och Elieser,
prästerna, skulle blåsa i trumpeter framför Guds ark. Slutligen
skulle Obed-Edom och Jehia vara dörrvaktare vid arken.
25. Så gingo då David och de äldste i Israel och överhövitsmännen
åstad för att hämta HERRENS förbundsark upp ur Obed-Edoms hus,
under jubel.
>2 Sam. 6,12 f.
26. Och då Gud skyddade leviterna som buro HERRENS förbundsark,
offrade man sju tjurar och sju vädurar.
27. Därvid var David klädd i en kåpa av fint linne; så voro ock alla
leviterna som buro arken, så ock sångarna och Kenanja, som
anförde sångarna, när de buro. Och därjämte bar David en
linne-efod.
28. Och hela Israel hämtade upp HERRENS förbundsark under jubel och
basuners ljud; och man blåste i trumpeter och slog cymbaler och
lät psaltare och harpor ljuda.

29. När då HERRENS förbundsark kom till Davids stad, blickade Mikal,
Sauls dotter, ut genom fönstret, och då hon såg konung David
dansa och göra sig glad, fick hon förakt för honom i sitt
hjärta.
*13/16 Första Krönikeboken, 16 Kapitlet
Första Krönikeboken, 16 Kapitlet

Offer och lovsånger, när arken föres in
i Jerusalem. Anordningar för
gudstjänsten vid arken.

1. Sedan de hade fört Guds ark ditin, ställde de den i tältet som
David hade slagit upp åt den, och framburo därefter brännoffer
och tackoffer inför Guds ansikte.
>2 Sam. 6,17 f. 1 Krön. 15,1.
2. När David hade offrat brännoffret och tackoffret, välsignade han
folket i HERRENS namn.
>4 Mos. 6,23 f.
3. Och åt var och en av alla israeliterna, både man och kvinna, gav
han en kaka bröd, ett stycke kött och en druvkaka.

4. Och han förordnade vissa leviter till att göra tjänst inför
HERRENS ark, för att de skulle prisa, tacka och lova HERREN,
Israels Gud:
>Syr. 47,9 f.
5. Asaf såsom anförare, näst efter honom Sakarja, och vidare
Jegiel, Semiramot, Jehiel, Mattitja, Eliab, Benaja, Obed-Edom
och Jegiel med psaltare och harpor; och Asaf skulle slå
cymbaler.
6. Men prästerna Benaja och Jahasiel skulle beständigt stå med sina
trumpeter framför Guds förbundsark.
7. På den dagen var det som David först fastställde den ordningen
att man genom Asaf och hans bröder skulle tacka HERREN på detta
sätt:

8. »Tacken HERREN,
åkallen hans namn,
gören hans gärningar kunniga bland folken.
>Ps. 105,1 f. Jes. 12,4.
9. Sjungen till hans ära,
lovsägen honom,
talen om alla hans under.
10. Berömmen eder av hans heliga namn;
glädje sig av hjärtat
de som söka HERREN.

11. Frågen efter HERREN och hans makt,
söken hans ansikte beständigt.
12. Tänken på de underbara verk som han har gjort,
på hans under och hans muns domar,
>5 Mos. 26,8.
13. I Israels, hans tjänares, säd,
I Jakobs barn, hans utvalda.

14. Han är HERREN, vår Gud;
över hela jorden gå hans domar.
15. Tänken evinnerligen på hans förbund,
intill tusen släkten på vad han har stadgat,
16. på det förbund han slöt med Abraham
och på hans ed till Isak.
>1 Mos 15,18. 17,1 f. 22,16 f. 26,2 f. Luk. 1,72 f.

17. Han fastställde det för Jakob till en stadga,
för Israel till ett evigt förbund;
18. han sade: 'Åt dig vill jag giva Kanaans land,
det skall bliva eder arvedels lott.'
>1 Mos. 13,13. 28,13. 35,12.
19. Då voren I ännu en liten hop,
I voren ringa och främlingar därinne.

20. Och de vandrade åstad ifrån folk till folk
ifrån ett rike bort till ett annat.
21. Han tillstadde ingen att göra dem skada,
han straffade konungar för deras skull:
>1 Mos. 12,17. 20,3, 7, 18.
22. 'Kommen icke vid mina smorda,
och gören ej mina profeter något ont.'

23. Sjungen till HERRENS ära,
alla länder,
båden glädje var dag,
förkunnen hans frälsning.
>Ps. 96,1 f.
24. Förtäljen bland hedningarna hans ära,
bland alla folk hans under.

25. Ty stor är HERREN
och högt lovad,
och fruktansvärd är han
mer än alla gudar.
>2 Mos. 15,11. Ps. 86,8.
26. Ty folkens alla gudar äro avgudar,
men HERREN är den som har gjort himmelen.
27. Majestät och härlighet äro inför hans ansikte,
makt och fröjd i hans boning.

28. Given åt HERREN,
I folkens släkter,
given åt HERREN
ära och makt;
29. given åt HERREN
hans namns ära,
bären fram skänker
och kommen inför hans ansikte,
tillbedjen HERREN
i helig skrud.
>Ps. 29,1 f.
30. Bäven för hans ansikte,
alla länder;
se, jordkretsen står fast
och vacklar icke.

31. Himmelen vare glad,
och jorden fröjde sig,
och bland hedningarna säge man:
'HERREN är nu konung!'
>Ps. 97,1.
32. Havet bruse
och allt vad däri är,
marken glädje sig
och allt som är därpå;
>Ps. 98,7 f.
33. ja, då juble
skogens träd
inför HERREN, ty han kommer
för att döma jorden.

34. Tacken HERREN, ty han är god,
ty hans nåd varar evinnerligen,
>Ps. 106,1. 107,1. 118,1. 136,1.
35. och sägen: 'Fräls oss, du vår frälsnings Gud,
församla oss och rädda oss från hedningarna,
så att vi få prisa ditt heliga namn
och berömma oss av ditt lov.'
>Ps. 106,47 f.

36. Lovad vare HERREN, Israels Gud,
från evighet till evighet!»

Och allt folket sade: »Amen», och lovade HERREN.
>PS. 41,14 . 72,18.

37. Och han gav där, inför HERRENS förbundsark, åt Asaf och hans
bröder uppdraget att beständigt göra tjänst inför arken, var dag
med de för den dagen bestämda sysslorna.
38. Men Obed-Edom och deras bröder voro sextioåtta; och Obed-Edom,
Jedituns son, och Hosa gjorde han till dörrvaktare.
39. Och prästen Sadok och hans bröder, prästerna, anställde han
inför HERRENS tabernakel, på offerhöjden i Gibeon,
>1 Kon. 3,4. 1 Krön. 21,29. 2 Krön. 1,3.
40. för att de beständigt skulle offra åt HERREN brännoffer på
brännoffersaltaret, morgon och afton, och göra allt vad som var
föreskrivet i HERRENS lag, den som han hade givit åt Israel;
>2 Mos. 29,38 f. 4 Mos. 28,3 f.
41. och jämte dem Heman och Jedutun och de övriga namngivna utvalda,
på det att de skulle tacka HERREN, därför att hans nåd varar
evinnerligen.
42. Och hos dessa, nämligen Heman och Jedutun, förvarades trumpeter
och cymbaler åt dem som skulle spela, så ock andra instrumenter
som hörde till gudstjänsten. Och Jedutuns söner gjorde han till
dörrvaktare.
43. Sedan gick allt folket hem, var och en till sitt; men David
vände om för att hälsa sitt husfolk.
>2 Sam. 6,19 f.
*13/17 Första Krönikeboken, 17 Kapitlet
Första Krönikeboken, 17 Kapitlet

David vill bygga ett hus åt Herren, men
Herren förkunnar att han i stället skall
bygga ett hus åt David. Davids
tacksägelse och bön.

1. Då nu David satt i sitt hus, sade han till profeten Natan: »Se,
jag bor i ett hus av cederträ, under det att HERRENS förbundsark
står under ett tält.»
>2 Sam. 7,1 f.
2. Natan sade till David: »Gör allt vad du har i sinnet; ty Gud är
med dig.»
3. Men om natten kom Guds ord till Natan; han sade:
4. »Gå och säg till min tjänare David: Så säger HERREN: Icke du
skall bygga mig det hus som jag skall bo i.
5. Jag har ju icke bott i något hus, från den dag då jag förde
Israel hitupp ända till denna dag, utan jag har flyttat ifrån
tält till tält, ifrån tabernakel till tabernakel.
6. Har jag då någonsin, varhelst jag flyttade omkring med hela
Israel, talat och sagt så till någon enda av Israels domare, som
jag har förordnat till herde för mitt folk: 'Varför haven I icke
byggt mig ett hus av cederträ?'
7. Och nu skall du säga så till min tjänare David: Så säger HERREN
Sebaot: Från betesmarken, där du följde fåren, har jag hämtat
dig, för att du skulle bliva en furste över mitt folk Israel.
>1 Sam. 16,11 f. 2 Sam. 5,2. Ps. 78,70 f.
8. Och jag har varit med dig på alla dina vägar och utrotat alla
dina fiender för dig. Och jag vill göra dig ett namn, sådant som
de störstes namn på jorden.
9. Jag skall bereda en plats åt mitt folk Israel och plantera det,
så att det får bo kvar där, utan att vidare bliva oroat.
Orättfärdiga människor skola icke mer föröda det, såsom fordom
skedde,
10. och såsom det har varit allt ifrån den tid då jag förordnade
domare över mitt folk Israel; och jag skall kuva alla dina
fiender. Så förkunnar jag nu för dig att HERREN skall bygga ett
hus åt dig.
11. Ty det skall ske, att när din tid är ute och du går till dina
fäder skall jag efter dig upphöja din son, en av dina
avkomlingar; och jag skall befästa hans konungamakt.
12. Han skall bygga ett hus åt mig, och jag skall befästa hans tron
för evig tid.
>1 Kon. 5,5. 6,1. 1 Krön. 28,6 f. Ps. 89,4 f. 132,13.
13. Jag skall vara hans fader, och han skall vara min son; och min
nåd skall jag icke låta vika ifrån honom, såsom jag lät den vika
ifrån din företrädare.
>Ps. 89,27. Hebr. 1,5.
14. Jag skall hålla honom vid makt i mitt hus och i mitt rike för
evig tid, och hans tron skall vara befäst för evig tid.»
>Luk. 1,32 f.

15. Alldeles i överensstämmelse med dessa ord och med denna syn
talade nu Natan till David.
16. Då gick konung David in och satte sig ned inför HERRENS ansikte
och sade: »Vem är jag, HERRE Gud, och vad är mitt hus, eftersom
du har låtit mig komma härtill?
17. Och detta har likväl synts dig vara för litet, o Gud; du har
talat angående din tjänares hus om det som ligger långt fram i
tiden. Ja, du har sett till mig på människosätt, for att upphöja
mig, HERRE Gud.
18. Vad skall nu David vidare säga till dig om den ära du har
bevisat din tjänare? Du känner ju din tjänare.
19. HERRE, för din tjänares skull och efter ditt hjärta har du gjort
allt detta stora och förkunnat alla dessa stora ting.
20. HERRE, ingen är dig lik, och ingen Gud finnes utom dig, efter
allt vad vi hava hört med våra öron.
>5 Mos. 3,24. 4,32 f. 1 Kon. 8,23. Ps. 86,8. Jes. 37,16.
>Dan. 3,29. Hos. 13,4.
21. Och var finnes på jorden något enda folk som är likt ditt folk
Israel, vilket Gud själv har gått åstad att förlossa åt sig till
ett folk -- för att så göra dig ett stort och fruktansvärt namn,
i det att du förjagade hedningarna för ditt folk, det som du
hade förlossat ifrån Egypten?
>5 Mos. 4,7 f.
22. Och du har gjort ditt folk Israel till ett folk åt dig för evig
tid, och du, HERRE, har blivit deras Gud
23. Så må nu, HERRE, vad du har talat om din tjänare och om hans hus
bliva fast för evig tid; gör såsom du har talat.
24. Då skall ditt namn anses fast och bliva stort till evig tid, så
att man skall säga: 'HERREN Sebaot, Israels Gud, är Gud över
Israel.' Och så skall din tjänare Davids hus bestå inför dig.
25. Ty du, min Gud, har uppenbarat för din tjänare att du skall
bygga honom ett hus; därför har din tjänare dristat att bedja
inför dig.
26. Och nu, HERRE, du är Gud; och då du har lovat din tjänare detta
goda,
27. så må du nu ock värdigas välsigna din tjänares hus, så att det
förbliver evinnerligen inför dig. Ty vad du, HERRE, välsignar,
det är välsignat evinnerligen.»
*13/18 Första Krönikeboken, 18 Kapitlet
Första Krönikeboken, 18 Kapitlet

Davids segrar och byte. Hans inre
styrelse och hans ämbetsmän.

1. En tid härefter slog David filistéerna och kuvade dem. Därvid
tog han Gat med underlydande orter ur filistéernas hand.
>2 Sam. 8,1 f.
2. Han slog ock moabiterna; så blevo moabiterna David underdåniga
och förde till honom skänker.
>4 Mos. 24,17.
3. Likaledes slog David Hadareser, konungen i Soba, vid Hamat, när
denne hade dragit åstad för att befästa sitt välde vid floden
Frat.
4. Och David tog ifrån honom ett tusen vagnar och tog till fånga
sju tusen ryttare och tjugu tusen man fotfolk; och David lät
avskära fotsenorna på alla vagnshästarna, utom på ett hundra
hästar, som han skonade.
>Jos. 11,6, 9.

5. När sedan araméerna från Damaskus kommo för att hjälpa
Hadareser, konungen i Soba, nedgjorde David tjugutvå tusen man
av dem.
6. Och David insatte fogdar bland araméerna i Damaskus; och
araméerna blevo David underdåniga och förde till honom
skänker. Så gav HERREN seger åt David, varhelst han drog fram.
7. Och David tog de gyllene sköldar som Hadaresers tjänare hade
burit och förde dem till Jerusalem.
8. Och från Hadaresers städer Tibhat och Kun tog David koppar i
stor myckenhet; därav gjorde sedan Salomo kopparhavet, pelarna
och kopparkärlen.
>1 Kon. 7,15, 23, 45.

9. Då nu Tou, konungen i Hamat, hörde att David hade slagit
Hadaresers, konungens i Soba, hela här,
10. sände han sin son Hadoram till konung David för att hälsa honom
och lyckönska honom, därför att han hade givit sig i strid med
Hadareser och slagit honom; ty Hadareser hade varit Tous
fiende. Han sände ock alla slags kärl av guld, silver och
koppar.
11. Också dessa helgade konung David åt HERREN, likasom han hade
gjort med det silver och guld han hade hemfört från alla andra
folk: från edoméerna, moabiterna, Ammons barn, filistéerna och
amalekiterna.

12. Och sedan Absai, Serujas son, hade slagit edoméerna i Saltdalen,
aderton tusen man,
>Ps. 60,2.
13. insatte han fogdar i Edom; och alla edoméer blevo David
underdåniga. Så gav HERREN seger åt David, varhelst han drog
fram.
>4 Mos. 24,18. 2 Kon. 8,20 f.

14. David regerade nu över hela Israel; och han skipade lag och rätt
åt allt sitt folk.
15. Joab, Serujas son, hade befälet över krigshären, och Josafat,
Ahiluds son, var kansler.
>2 Sam. 20,23 f.
16. Sadok, Ahitubs son, och Abimelek, Ebjatars son, voro präster,
och Sausa var sekreterare.
17. Benaja, Jojadas son, hade befälet över keretéerna och
peletéerna; men Davids söner voro de förnämste vid konungens
sida.
>1 Kon. 1,38.
*13/19 Första Krönikeboken, 19 Kapitlet
Första Krönikeboken, 19 Kapitlet

Ammons barn vanära Davids sändebud.
David slår dem och deras bundsförvanter
araméerna.

1. En tid härefter dog Nahas, Ammons barns konung, och hans son
blev konung efter honom.
>2 Sam. 10,1 f.
2. Då sade David: »Jag vill bevisa Hanun, Nahas' son, vänskap,
eftersom hans fader bevisade mig vänskap.» Och David skickade
sändebud för att trösta honom i hans sorg efter fadern. När så
Davids tjänare kommo till Ammons barns land, till Hanun, för att
trösta honom,
3. sade Ammons barns furstar till Hanun: »Menar du att David därmed
att han sänder tröstare till dig vill visa dig att han ärar din
fader? Nej, för att undersöka och fördärva och bespeja landet
hava hans tjänare kommit till dig.»
4. Då tog Hanun Davids tjänare och lät raka dem och skära av deras
kläder mitt på, ända uppe vid sätet, och lät dem så gå.
5. Och man kom och berättade för David vad som hade hänt männen; då
sände han bud emot dem, ty männen voro ju mycket vanärade. Och
konungen lät säga: »Stannen i Jeriko, till dess edert skägg
hinner växa ut, och kommen så tillbaka.»

6. Då nu Ammons barn insågo att de hade gjort sig förhatliga för
David, sände Hanun och Ammons barn ett tusen talenter silver för
att leja sig vagnar och ryttare från Aram-Naharaim, från
Aram-Maaka och från Soba.
7. De lejde sig trettiotvå tusen vagnar, ävensom hjälp av konungen
i Maaka med hans folk; dessa kommo och lägrade sig framför
Medeba. Ammons barn församlade sig ock från sina städer och
kommo för att strida.
8. När David hörde detta, sände han åstad Joab med hela hären, de
tappraste krigarna.
9. Och Ammons barn drogo ut och ställde upp sig till strid vid
ingången till staden; men de konungar som hade kommit dit
ställde upp sig för sig själva på fältet.
10. Då Joab nu såg att han hade fiender både framför sig och bakom
sig, gjorde han ett urval bland allt Israels utvalda manskap och
ställde sedan upp sig mot araméerna.
11. Men det övriga folket överlämnade han åt sin broder Absai, och
dessa fingo ställa upp sig mot Ammons barn.
12. Och han sade: »Om araméerna bliva mig övermäktiga, så skall du
komma mig till hjälp; och om Ammons barn bliva dig övermäktiga,
så vill jag hjälpa dig.
13. Var nu vid gott mod; ja, låt oss visa mod i striden för vårt
folk och för vår Guds städer. Sedan må HERREN göra vad honom
täckes.
14. Därefter ryckte Joab fram med sitt folk till strid mot
araméerna, och de flydde för honom.
15. Men när Ammons barn sågo att araméerna flydde, flydde också de
för hans broder Absai och begåvo sig in i staden. Då begav sig
Joab till Jerusalem.

16. Då alltså araméerna sågo att de hade blivit slagna av Israel,
sände de bud att de araméer som bodde på andra sidan floden
skulle rycka ut, anförda av Sofak, Hadaresers härhövitsman.
17. När detta blev berättat för David, församlade han hela Israel
och gick över Jordan, och då han kom fram till dem, ställde han
upp sig i slagordning mot dem; och när David hade ställt upp sig
till strid mot araméerna, gåvo dessa sig i strid med honom.
18. Men araméerna flydde undan för Israel, och David dräpte av
araméerna manskapet på sju tusen vagnar, så ock fyrtio tusen man
fotfolk; härhövitsmannen Sofak dödade han ock.
19. Då, alltså Hadaresers tjänare sågo att de hade blivit slagna av
israeliterna, ingingo de fred med David och blevo honom
underdåniga. Efter detta ville araméerna icke vidare hjälpa
Ammons barn.
*13/20 Första Krönikeboken, 20 Kapitlet
Första Krönikeboken, 20 Kapitlet

Rabbas belägring och erövring. Strider
med filistéerna.

1. Följande år, vid den tid då konungarna plägade draga i fält,
tågade Joab ut med krigshären och härjade Ammons barns land, och
kom så och belägrade Rabba, medan David stannade kvar i
Jerusalem. Och Joab intog Rabba och förstörde det.
>2 Sam. 11,1. 12,26 f.
2. Och David tog deras konungs krona från hans huvud, den befanns
väga en talent guld och var prydd med en dyrbar sten. Den sattes
nu på Davids huvud. Och han förde ut byte från staden i stor
myckenhet.
3. Och folket därinne förde han ut och söndersargade dem med sågar
och tröskvagnar av järn och med bilor. Så gjorde David mot
Ammons barns alla städer. Sedan vände David med allt folket
tillbaka till Jerusalem.

4. Därefter uppstod en strid med filistéerna vid Geser; husatiten
Sibbekai slog då ned Sippai, en av rafaéernas avkomlingar; så
blevo de kuvade.
>2 Sam. 21,18. 1 Krön. 11,29. 27,11,

5. Åter stod en strid med filistéerna; Elhanan, Jaurs son, slog då
ned Lami, gatiten Goljats broder, som hade ett spjut vars skaft
liknade en vävbom.
>1 Sam. 17,7. 2 Sam. 21,19.

6. Åter stod en strid vid Gat. Där var en reslig man som hade sex
fingrar och sex tår, tillsammans tjugufyra; han var ock en
avkomling av rafaéerna.
>2 Sam. 21,20 f.
7. Denne smädade Israel; då blev han nedgjord av Jonatan, son till
Simea, Davids broder.

8. Dessa voro avkomlingar av rafaéerna i Gat; och de föllo för
Davids och hans tjänares hand.
>2 Sam. 21,22.
*13/21 Första Krönikeboken, 21 Kapitlet
Första Krönikeboken, 21 Kapitlet

Folkräkning. Pest. Altaret på Ornans
tröskplats.

1. Men Satan trädde upp mot Israel och uppeggade David till att
räkna Israel.
>2 Sam. 24,1 f.
2. Då sade David till Joab och till folkets andra hövitsman: »Gån
åstad och räknen Israel, från Beer-Seba ända till Dan, och given
mig besked därom, så att jag får veta huru många de äro.»
3. Joab svarade: »Må HERREN än vidare föröka sitt folk hundrafalt.
Äro de då icke, min herre konung, allasammans min herres
tjänare? Varför begär då min herre sådant? Varför skulle man
därmed draga skuld över Israel?
4. Likväl blev konungens befallning gällande, trots Joab. Alltså
drog Joab ut och for omkring i hela Israel, och kom så hem igen
till Jerusalem.

5. Och Joab uppgav för David vilken slutsumma folkräkningen
utvisade: i Israel funnos tillsammans elva hundra tusen
svärdbeväpnade män, och i Juda funnos fyra hundra sjuttio tusen
svärdbeväpnade man.
6. Men Levi och Benjamin hade han icke räknat jämte de andra, ty
konungens befallning var en styggelse för Joab.
>1 Krön. 27,24.

7. Vad som hade skett misshagade Gud, och han hemsökte Israel.
8. Då sade David till Gud: »Jag har syndat storligen däri att jag
har gjort detta; men tillgiv nu din tjänares missgärning, ty jag
har handlat mycket dåraktigt.»
9. Men HERREN talade till Gad, Davids siare, och sade:
10. »Gå och tala till David och säg: Så säger HERREN: Tre ting
lägger jag fram för dig; välj bland dem ut åt dig ett som du
vill att jag skall göra dig.»
11. Då gick Gad in till David och sade till honom: »Så säger HERREN:
12. Tag vilketdera du vill: antingen hungersnöd i tre år, eller
förödelse i tre månader genom dina ovänners anfall, utan att du
kan undkomma dina fienders svärd, eller HERRENS svärd och pest i
landet under tre dagar, i det att HERRENS ängel sprider fördärv
inom hela Israels område. Eftersinna nu vilket svar jag skall
giva honom som har sänt mig.»
13. David svarade Gad: »Jag är i stor vånda. Men låt mig då falla i
HERRENS hand, ty hans barmhärtighet är mycket stor; i
människohand vill jag icke falla.»
14. Så lät då HERREN pest komma i Israel, så att sjuttio tusen män
av Israel föllo.
15. Och Gud sände en ängel mot Jerusalem till att fördärva det. Men
när denne höll på att fördärva, såg HERREN därtill och ångrade
det onda, så att han sade till ängeln, Fördärvaren[1]: »Det är
nog; drag nu din hand tillbaka.» Och HERRENS ängel stod då vid
jebuséen Ornans tröskplats.
16. När nu David lyfte upp sina ögon och fick se HERRENS ängel
stående mellan jorden och himmelen med ett blottat svärd i sin
hand, uträckt över Jerusalem, då föllo han och de äldste, höljda
i sorgdräkt, ned på sina ansikten.
17. Och David sade till Gud: »Det var ju jag som befallde att folket
skulle räknas. Det är då jag som har syndat och gjort vad ont
är; men dessa, min hjord, vad hava de gjort? HERRE, min Gud, må
din hand vända sig mot mig och min faders hus, men icke mot ditt
folk, så att det bliver hemsökt.»

18. Men HERRENS ängel befallde Gad att säga till David att David
skulle gå åstad och resa ett altare åt HERREN på jebuséen Ornans
tröskplats.
19. Och David gick åstad på grund av det ord som Gad hade talat i
HERRENS namn.
20. Då Ornan nu vände sig om, fick han se ängeln; och hans fyra
söner som voro med honom, gömde sig. Men Ornan höll på att
tröska vete.
21. Och David kom till Ornan; när då Ornan såg upp och fick se
David, gick han fram ifrån tröskplatsen och föll ned till jorden
på sitt ansikte för David.
22. Och David sade till Ornan: »Giv mig den plats där du tröskar din
säd, så att jag där kan bygga ett altare åt HERREN; giv mig den
för full betalning; och må så hemsökelsen upphöra bland folket.»
23. Då sade Ornan till David: »Tag den, och må sedan min herre
konungen göra vad honom täckes. Se, här giver jag dig
fäkreaturen till brännoffer och tröskvagnarna till ved och vetet
till spisoffer; alltsammans giver jag.»
24. Men konung David svarade Ornan: »Nej, jag vill köpa det för full
betalning; ty jag vill icke taga åt HERREN det som är ditt, och
offra brännoffer som jag har fått för intet.»
25. Och David gav åt Ornan för platsen sex hundra siklar guld, i
full vikt.
26. Och David byggde där ett altare åt HERREN och offrade brännoffer
och tackoffer. Han ropade till HERREN, och han svarade honom med
eld från himmelen på brännoffersaltaret.
>3 Mos. 9,24. 1 Kon. 18,38.
27. Och på HERRENS befallning stack ängeln sitt svärd tillbaka i
skidan.

28. Då, när David förnam att HERREN hade bönhört honom på jebuséen
Ornans tröskplats, offrade han där.
29. Men HERRENS tabernakel, som Mose hade låtit göra i öknen, stod
jämte brännoffersaltaret, vid den tiden på offerhöjden i Gibeon.
>1 Krön. 16,39.
30. Dock vågade David icke komma inför Guds ansikte för att söka
honom; så förskräckt var han för HERRENS ängels svärd.

[1] Se Fördärvaren i Ordförkl.
*13/22 Första Krönikeboken, 22 Kapitlet
Första Krönikeboken, 22 Kapitlet

Davids förberedelser till
tempelbyggnaden.

1. Och David sade: »Här skall HERREN Guds hus stå, och här altaret
för Israels brännoffer.»

2. Och David befallde att man skulle samla tillhopa de främlingar
som funnos i Israels land; och han anställde hantverkare, som
skulle hugga ut stenar för att därmed bygga Guds hus.
>2 Krön. 2,17 f.
3. Och David anskaffade järn i myckenhet till spikar på dörrarna i
portarna och till krampor, så ock koppar i sådan myckenhet att
den icke kunde vägas,
4. och cederbjälkar i otalig mängd; ty sidonierna och tyrierna
förde cederträ i myckenhet till David.
5. David tänkte nämligen: »Min son Salomo är ung och späd, men
huset som skall byggas åt HERREN måste göras övermåttan stort,
så att det bliver namnkunnigt och prisat i alla länder; jag vill
därför skaffa förråd åt honom.» Så skaffade David förråd i
myckenhet före sin död.
>1 Krön. 29,1.

6. Och han kallade till sig sin son Salomo och bjöd honom att bygga
ett hus åt HERREN, Israels Gud.
7. Och David sade till sin son Salomo: »Jag hade själv i sinnet att
bygga ett hus åt HERRENS, min Guds, namn.
>2 Sam. 7,2 f. 1 Krön. 17,1 f.
8. Men HERRENS ord kom till mig; han sade: Du har utgjutit blod i
myckenhet och fört stora krig; du skall icke bygga ett hus åt
mitt namn, eftersom du har utgjutit så mycket blod på jorden, i
min åsyn.
>1 Kon. 5,2. 1 Krön. 28,3.
9. Men se, åt dig skall födas en son; han skall bliva en fridsäll
man, och jag skall låta honom få fred med alla sina fiender runt
omkring; ty <spärr>Salomo</spärr>[1] skall han heta, och
<spärr>frid</spärr>[2] och ro skall jag låta vila över Israel i
hans dagar.
10. Han skall bygga ett hus åt mitt namn; han skall vara min son,
och jag skall vara hans fader. Och jag skall befästa hans
konungatron över Israel för evig tid.
>2 Sam. 7,13 f. 1 Kon. 5,5. 1 Krön. 17,11 f.Ps. 89,27.
>Hebr. 1,5.
11. Så vare nu HERREN med dig, min son; må du bliva lyckosam och få
bygga HERRENS, din Guds, hus, såsom han har lovat om dig.
12. Må HERREN allenast giva dig klokhet och förstånd, när han sätter
dig till härskare över Israel, och förhjälpa dig till att hålla
HERRENS, din Guds, lag.
13. Då skall du bliva lyckosam, om du håller och gör efter de
stadgar och rätter som HERREN har bjudit Mose att ålägga
Israel. Var frimodig och oförfärad; frukta icke och var icke
försagd.
>5 Mos. 31,7 f. Jos. 1,7. 1 Kon. 2,2 f. 1 Krön. 28,20.
14. Och se, trots mitt betryck har jag nu anskaffat till HERRENS hus
ett hundra tusen talenter guld och tusen gånger tusen talenter
silver, därtill av koppar och järn mer än som kan vägas, ty så
mycket är det; trävirke och sten har jag ock anskaffat, och mer
må du själv anskaffa.
>1 Krön. 29,2.
15. Arbetare har du ock i myckenhet hantverkare, stenhuggare och
timmermän, och därtill allahanda folk som är kunnigt i allt
slags annat arbete.
16. På guldet, silvret, kopparen och järnet kan ingen räkning
hållas. Upp då och gå till verket; och vare HERREN med dig!»

17. Därefter bjöd David alla Israels furstar att de skulle
understödja hans son Salomo; han sade:
18. »HERREN, eder Gud, är ju med eder och har låtit eder få ro på
alla sidor; ty han har givit landets förra inbyggare i min hand,
och landet har blivit HERREN och hans folk underdånigt.
>1 Krön. 23,25.
19. Så vänden nu edert hjärta och eder själ till att söka HERREN,
eder Gud; och stån upp och byggen HERREN Guds helgedom, så att
man kan föra HERRENS förbundsark och vad annat som hör till Guds
helgedom in i det hus som skall byggas åt HERRENS namn.»

[1] Hebr. Schelomó.
[2] Hebr. schalóm.
*13/23 Första Krönikeboken, 23 Kapitlet
Första Krönikeboken, 23 Kapitlet

Leviternas antal, indelning och
ämbetsgöromål.

1. Och när David blev gammal och levnadsmätt, gjorde han sin son
Salomo till konung över Israel.
>1 Kon. 1,13, 33 f.

2. Och han församlade alla Israels furstar, så ock prästerna och
leviterna.
3. Och leviterna blevo räknade, de nämligen som voro trettio år
gamla eller därutöver; och deras antal, antalet av alla personer
av mankön, utgjorde trettioåtta tusen.
4. »Av dessa», sade han, »skola tjugufyra tusen förestå sysslorna
vid HERRENS hus, och sex tusen vara tillsyningsmän och domare;
>5 Mos. 16,18.
5. fyra tusen skola vara dörrvaktare och fyra tusen skola lovsjunga
HERREN till de instrumenter som jag har låtit göra för
lovsången.»
>2 Krön. 29,25.
6. Och David delade dem i avdelningar efter Levis söner, Gerson
Kehat och Merari.
>1 Mos. 46,11. 1 Krön. 6,1.

7. Till gersoniterna hörde Laedan och Simei.
>2 Mos. 6,17. 4 Mos. 3,18. 1 Krön. 6,16 f.
8. Laedans söner voro Jehiel, huvudmannen, Setam och Joel,
tillsammans tre.
9. Simeis söner voro Selomot, Hasiel och Haran, tillsammans
tre. Dessa voro huvudmän för Laedans familjer.
10. Och Simeis söner voro Jahat, Sina, Jeus och Beria. Dessa voro
Simeis söner, tillsammans fyra.
11. Jahat var huvudmannen, och Sisa var den andre. Men Jeus och
Beria hade icke många barn; därför fingo de utgöra allenast en
familj, en ordning.

12. Kehats söner voro Amram, Jishar, Hebron och Ussiel, tillsammans
fyra.
>2 Mos. 6,18.
13. Amrams söner voro Aron och Mose. Och Aron blev jämte sina söner
för evärdlig tid avskild till att helgas såsom höghelig, till
att för evärdlig tid antända rökelse inför HERREN och göra tjänst
inför honom och välsigna i hans namn.
>2 Mos. 6,20. 28,1. 4 Mos. 6,23 f. 5 Mos, 10,8. 21,5. Hebr. 5,4.
14. Men gudsmannen Moses söner räknades till Levi stam.
15. Moses söner voro Gersom och Elieser.
>2 Mos. 2,22. 18,3 f.
16. Gersoms söner voro Sebuel, huvudmannen.
17. Och Eliesers söner voro Rehabja, huvudmannen. Elieser hade inga
andra söner; men Rehabjas söner voro övermåttan talrika.
18. Jishars söner voro Selomit, huvudmannen.
19. Hebrons söner voro Jeria, huvudmannen, Amarja, den andre,
Jahasiel, den tredje, och Jekameam, den fjärde.
>1 Krön. 24,23.
20. Ussiels söner voro Mika, huvudmannen, och Jissia, den andre.

21. Meraris söner voro Maheli och Musi. Mahelis söner voro Eleasar
och Kis.
22. När Eleasar dog, lämnade han inga söner efter sig, utan allenast
döttrar; men Kis' söner, deras fränder, togo dessa till hustrur.
>1 Krön. 24,28.
23. Musis söner voro Maheli, Eder och Jeremot, tillsammans tre.
>1 Krön. 24,30.

24. Dessa voro Levi barn, efter deras familjer, huvudmännen för
familjerna, så många av dem som inmönstrades, vart namn räknat
särskilt, var person för sig, de som kunde förrätta sysslor vid
tjänstgöringen i HERRENS hus, nämligen de som voro tjugu år
gamla eller därutöver.
25. Ty David sade: »HERREN, Israels Gud, har låtit sitt folk komma
till ro, och han har nu sin boning i Jerusalem till evig tid;
>1 Krön. 22,18.
26. därför behöva icke heller leviterna mer bära tabernaklet och
alla redskap till tjänstgöringen därvid.»
27. (Enligt berättelsen om Davids sista tid räknades nämligen av
Levi barn de som voro tjugu år gamla eller därutöver.)
28. De fingo i stället sin plats vid Arons söners sida för
tjänstgöringen i HERRENS hus, i vad som rörde förgårdarna och
kamrarna och reningen av allt heligt och sysslorna vid
tjänstgöringen i Guds hus,
29. vare sig det gällde skådebröden eller det fina mjölet till
spisoffret eller de osyrade tunnkakorna eller plåtarna eller det
hopknådade mjölet, eller något mått och mål,
30. eller att var morgon göra tjänst genom att tacka och lova
HERREN, och likaledes var afton,
31. eller att offra alla brännoffer åt HERREN på sabbaterna, vid
nymånaderna och vid högtiderna, till bestämt antal och såsom det
var föreskrivet för dem, beständigt, inför HERRENS ansikte.
32. De skulle iakttaga vad som var att iakttaga vid
uppenbarelsetältet och vid det heliga, vad Arons söner, deras
bröder, hade att iakttaga vid tjänstgöringen i HERRENS hus.
>4 Mos. 18,4.
*13/24 Första Krönikeboken, 24 Kapitlet
Första Krönikeboken, 24 Kapitlet

Prästernas och leviternas avdelningar.

1. Och Arons söner hade följande avdelningar: Arons söner voro
Nadab och Abihu, Eleasar och Itamar.
2. Men Nadab och Abihu dogo före sin fader; och de hade inga
söner. Så blevo allenast Eleasar och Itamar präster.
>3 Mos. 1O,1 f. 4 Mos. 3,4. 26,61.
3. Och David jämte Sadok, av Eleasars söner, och Ahimelek, av
Itamars söner, indelade dem och bestämde den ordning i vilken de
skulle göra tjänst.
>2 Krön. 8,14.
4. Då nu Eleasars söner befunnos hava flera huvudmän än Itamars
söner, indelade man dem så, att Eleasars söner fingo sexton
huvudmän för sina familjer och Itamars söner åtta huvudmän för
sina familjer.
5. Man indelade dem genom lottkastning, de förra såväl som de
senare, ty helgedomens furstar och Guds furstar togos både av
Eleasars söner och av Itamars söner.
6. Och Semaja, Netanels son, sekreteraren, av Levi stam, tecknade
upp dem i närvaro av konungen, furstarna och prästen Sadok och
Ahimelek, Ebjatars son, och i närvaro av huvudmännen för
prästernas och leviternas familjer. Lotterna drogos skiftevis
för Eleasars och för Itamars familjer.
7. Den första lotten föll ut för Jojarib, den andra för Jedaja,
8. den tredje för Harim, den fjärde för Seorim,
9. den femte för Malkia, den sjätte för Mijamin,
10. den sjunde för Hackos, den åttonde för Abia,
>Luk. 1,6.
11. den nionde för Jesua, den tionde för Sekanja,
12. den elfte för Eljasib, den tolfte för Jakim,
13. den trettonde för Huppa, den fjortonde för Jesebab,
14. den femtonde för Bilga, den sextonde för Immer,
15. den sjuttonde för Hesir, den adertonde för Happisses,
16. den nittonde för Petaja, den tjugonde för Hesekiel,
17. den tjuguförsta för Jakin, den tjuguandra för Gamul,
18. den tjugutredje for Delaja, den tjugufjärde för Maasja.
19. Detta blev den ordning i vilken de skulle göra tjänst, när de
gingo in i HERRENS hus, såsom det var föreskrivet för dem genom
deras fader Aron, i enlighet med vad HERREN, Israels Gud, hade
bjudit honom.

20. Vad angår de övriga Levi barn, så hörde till Amrams barn Subael,
till Subaels barn Jedeja,
21. till Rehabja, det är till Rehabjas barn, huvudmannen Jissia,
22. till jishariterna Selomot, till Selomots barn Jahat.
23. Och benajiter voro Jeria, Amarja, den andre, Jahasiel, den
tredje, och Jekameam, den fjärde.
>1 Krön. 23,19 f.
24. Ussiels barn voro Mika; till Mikas barn hörde Samur.
25. Mikas broder var Jissia; till Jissias barn hörde Sakarja.
26. Meraris barn voro Maheli och Musi, Jaasia-Benos söner.
27. Meraris barn voro dessa av Jaasia-Beno, och vidare Soham, Sackur
och Ibri.
28. Mahelis son var Eleasar, men denne hade inga söner.
29. Till Kis, det är Kis' barn, hörde Jerameel.
30. Men Musis barn voro Maheli, Eder och Jerimot. Dessa voro
leviternas barn, efter deras familjer.
31. Också dessa kastade lott likasåväl som deras bröder, Arons
söner, i närvaro av konung David, Sadok, Ahimelek och
huvudmännen för prästernas och leviternas familjer, huvudmännen
för familjerna likasåväl som deras yngsta bröder.
>1 Krön. 25,8. 26,13.
*13/25 Första Krönikeboken, 25 Kapitlet
Första Krönikeboken, 25 Kapitlet

Tempelsångarnas avdelningar.

1. Och David jämte härhövitsmännen avskilde till tjänstgöring
Asafs, Hemans och Jedutuns söner, som hade profetisk anda till
att spela på harpor, psaltare och cymbaler. Och detta är
förteckningen på dem, på de män som fingo denna tjänstgöring
till åliggande.
2. Av Asafs söner: Sackur, Josef, Netanja och Asarela, Asafs söner,
under ledning av Asaf, som hade profetisk anda till att spela,
under konungens ledning.
3. Av Jedutun: Jedutuns söner Gedalja, Seri, Jesaja, Hasabja och
Mattitja, tillsammans sex, med harpor, under ledning av sin
fader Jedutun, som hade profetisk anda till att spela tack- och
lovsånger till HERREN.
4. Av Heman: Hemans söner Buckia, Mattanja, Ussiel, Sebuel och
Jerimot, Hananja, Hanani, Eliata, Giddalti och Romamti-Eser,
Josbekasa, Malloti, Hotir, Mahasiot.
5. Alla dessa voro söner till Heman, som var konungens siare,
enligt det löfte Gud hade givit, att han ville upphöja hans
horn; därför gav Gud Heman fjorton söner och tre döttrar.

6. Alla dessa stodo var och en under sin faders ledning, när de
utförde sången i HERRENS hus till cymbaler, psaltare och harpor
och så gjorde tjänst i Guds hus; de stodo under konungens,
Asafs, Jedutuns och Hemans ledning.

7. Och antalet av dem jämte deras bröder, av dem som hade blivit
undervisade i sången till HERREN ära, alla de däri kunniga,
utgjorde två hundra åttioåtta.

8. Och de kastade lott om tjänstgöringen, alla, den minste
likasåväl som den störste, den kunnige jämte lärjungen.
>1 Krön. 24,31
9. Den första lotten kom ut för Asaf och föll på Josef; den andre
blev Gedalja, han själv med sina bröder och söner, tillsammans
tolv;
10. den tredje blev Sackur, med sin söner och bröder, tillsammans
tolv
11. den fjärde lotten kom ut för Jisri, med hans söner och bröder,
tillsammans tolv;
12. den femte blev Netanja, med sina söner och bröder, tillsammans
tolv;
13. den sjätte blev Buckia, med sina söner och bröder, tillsammans
tolv;
14. den sjunde blev Jesarela, med sina söner och bröder, tillsammans
tolv;
15. den åttonde blev Jesaja, med sin söner och bröder, tillsammans
tolv
16. den nionde blev Mattanja, med sina söner och bröder, tillsammans
tolv;
17. den tionde blev Simei, med sina söner och bröder, tillsammans
tolv
18. den elfte blev Asarel, med sin söner och bröder, tillsammans
tolv
19. den tolfte lotten kom ut för Hasabja, med hans söner och bröder
tillsammans tolv;
20. den trettonde blev Subael, med sina söner och bröder,
tillsammans tolv;
21. den fjortonde blev Mattitja, med sina söner och bröder,
tillsammans tolv;
22. den femtonde lotten kom ut för Jeremot, med hans söner och
bröder, tillsammans tolv;
23. den sextonde för Hananja, med hans söner och bröder, tillsammans
tolv;
24. den sjuttonde för Josbekasa, med hans söner och bröder,
tillsammans tolv;
25. den adertonde för Hanani, med hans söner och bröder, tillsammans
tolv;
26. den nittonde för Malloti, med hans söner och bröder, tillsammans
tolv;
27. den tjugonde för Elijata, med hans söner och bröder, tillsammans
tolv;
28. den tjuguförsta för Hotir, med hans söner och bröder,
tillsammans tolv;
29. den tjuguandra för Giddalti, med hans söner och bröder,
tillsammans tolv;
30. den tjugutredje för Mahasiot, med hans söner och bröder,
tillsammans tolv;
31. den tjugufjärde för Romamti-Eser, med hans söner och bröder,
tillsammans tolv.
*13/26 Första Krönikeboken, 26 Kapitlet
Första Krönikeboken, 26 Kapitlet

Dörrvaktarnas avdelningar.
Tillsyningsmännen över tempelskatterna.
Innehavarna av de världsliga sysslorna.

1. Vad angår dörrvaktarnas avdelningar, så hörde till koraiterna
Meselemja, Kores son, av Asafs barn.
2. Och Meselemja hade söner: Sakarja var den förstfödde, Jediael
den andre, Sebadja den tredje, Jatniel den fjärde,
3. Elam den femte, Johanan den sjätte, Eljoenai den sjunde.
4. Och Obed-Edom hade söner: Semaja var den förstfödde, Josabad den
andre, Joa den tredje, Sakar den fjärde, Netanel den femte,
5. Ammiel den sjätte, Isaskar den sjunde, Peulletai den åttonde; ty
Gud hade välsignat honom.
6. Åt hans son Semaja föddes ock söner, som blevo furstar inom sin
familj, ty de voro dugande män.
7. Semajas söner voro Otni, Refael och Obed, Elsabad och hans
bröder, dugliga män, Elihu och Semakja.
8. Alla dessa hörde till Obed-Edoms avkomlingar, de själva och
deras söner och bröder, dugliga och kraftfulla män i tjänsten,
tillsammans sextiotvå avkomlingar av Obed-Edom.
9. Meselemja hade ock söner och bröder, dugliga män, tillsammans
aderton.
10. Och Hosa, av Meraris barn, hade söner: Simri var huvudmannen, ty
visserligen var han icke förstfödd, men hans fader insatte honom
till huvudman;
11. Hilkia var den andre, Tebalja den tredje, Sakarja den
fjärde. Hosas söner och bröder voro tillsammans tretton.

12. Dessa avdelningar av dörrvaktarna, nämligen dessa deras
huvudmän, fingo nu, likasåväl som deras bröder, sina åligganden
för att göra tjänst i HERRENS hus.
13. Och om var port kastade de lott, den minste såväl som den
störste, efter sina familjer.
>1 Krön. 24,31. 25,8.
14. Den lott som angav öster föll då på Selemja; och för hans son
Sakarja, en rådklok man, kastade man lott, och för honom kom ut
den lott som angav norr;
15. för Obed-Edom den lott som angav söder, under det att hans söner
fingo på sin del förrådshuset;
16. för Suppim och för Hosa den lott som angav platsen västerut, vid
Salleketporten, där vägen höjer sig uppåt, det ena vaktstället
invid det andra.
17. Österut voro sex leviter, norrut fyra för var dag, söderut fyra
för var dag, och vid förrådshuset två i sänder;
18. vid Parbar västerut voro fyra vid vägen och två vid själva
Parbar.
>2 Kon. 23,11.
19. Dessa voro dörrvaktarnas avdelningar, av koraiternas barn och
av Meraris barn.

20. Och av leviterna hade Ahia uppsikten över Guds hus skatter och
vården om de förråd som utgjordes av vad som hade blivit helgat
åt HERREN.
21. Laedans barn, nämligen gersoniternas barn av Laedans släkt,
huvudmannen för gersoniten Laedans familj, jehieliterna,
>1 Krön. 23,7 f.
22. det är jehieliternas barn, Setam och hans broder Joel, hade
uppsikten över skatterna i HERRENS hus.
23. Vad angår amramiterna, jishariterna, hebroniterna och
ossieliterna,
24. så var Sebuel, son till Gersom, son till Mose, överuppsyningsman
över skatterna.
>1 Krön. 23,16 f.
25. Och hans bröder av Eliesers släkt voro dennes son Rehabja, dennes
son Jesaja, dennes son Joram, dennes son Sikri och dennes son
Selomot.
>1 Krön. 24,21.
26. Denne Selomot och hans bröder hade uppsikten över alla förråd
som utgjordes av vad som hade blivit helgat åt HERREN av konung
David, så ock av huvudmännen för familjerna, ävensom av över-
och underhövitsmännen och av härhövitsmännen.
27. Från krigen och av bytet hade de helgat detta för att hålla
HERRENS hus vid makt;
>4 Mos. 31,25 f.
28. likaledes allt vad siaren Samuel och Saul, Kis' son, och Abner,
Ners son, och Joab, Serujas son, hade helgat -- korteligen, var
och en som helgade något lämnade det under Selomits och hans
bröders vård.
>1 Sam. 9,9.

29. Av jishariterna togos Kenanja och hans söner till de världsliga
sysslorna i Israel, till att vara tillsyningsmän och domare.
30. Av hebroniterna togos Hasabja och hans bröder, dugliga män, ett
tusen sju hundra, till ämbetsförvaltningen i Israel på andra
sidan Jordan, på västra sidan, till alla slags sysslor åt HERREN
och till konungens tjänst.
31. För hebroniterna var Jeria huvudman, för hebroniterna efter
deras ättföljd och familjer. (I Davids fyrtionde regeringsår
anställdes undersökning rörande dem; och bland dem funnos då
dugande män i Jaeser i Gilead.)
32. Hans bröder, dugliga män, vore två tusen sju hundra, huvudmän
för familjer. Dem satte konung David över rubeniterna, gaditerna
och ena hälften av Manasse stam, för att ombesörja alla Guds och
konungens angelägenheter.
*13/27 Första Krönikeboken, 27 Kapitlet
Första Krönikeboken, 27 Kapitlet

De tolv häravdelningarna. Israels
stamhövdingar. Tillsyningsmännen över
konungens skatter och jordegendom. Andra
ämbetsmän.

1. Och detta är förteckningen på Israels barn, efter deras antal
med huvudmännen för deras familjer och med över- och
underhövitsmännen och med deras tillsyningsmän vilka tjänade
konungen i allt som rörde krigsfolkets avdelningar, vilka
avdelningar kommo och avgingo skiftevis för var och en av årets
alla månader, var avdelning tjugufyra tusen man stark.

2. Över den första avdelningen, den som tjänstgjorde under första
månaden, hade Jasobeam, Sabdiels son, befälet. Och i hans
avdelning voro tjugufyra tusen.
>1 Krön. 11,11.
3. Han hörde till Peres' barn och var huvudanförare för alla
härhövitsmän som tjänstgjorde under första månaden.
4. Över den andra månadens avdelning hade ahoaiten Dodai befälet,
det var hans avdelning; där var ock fursten Miklot. Och i hans
avdelning voro tjugufyra tusen.
>2 Sam. 23,9 f. 1 Krön. 11,12.
5. Den tredje härhövitsmannen, den som tjänstgjorde under tredje
månaden, var Benaja, prästen Jojadas son, såsom
huvudanförare. Och i hans avdelning voro tjugufyra tusen.
>2 Sam. 23,29 f. 1 Krön. 11,22 f.
6. Denne Benaja var en hjälte bland de trettio och hade befälet
över de trettio. Och vid hans avdelning var hans son Ammisabad.
7. Den fjärde, den som tjänstgjorde under fjärde månaden, var
Asael, Joabs broder, och efter honom hans son Sebadja. Och i
hans avdelning voro tjugufyra tusen
>2 Sam. 2,18 f. 23,24 f. 1 Krön. 11,26 f.
8. Den femte, den som tjänstgjorde under femte månaden, var
hövitsmannen Samhut, jisraiten. Och i hans avdelning voro
tjugufyra tusen.
9. Den sjätte, den som tjänstgjorde under sjätte månaden, var
tekoaiten Ira, Ickes' son. Och i hans avdelning voro tjugufyra
tusen.
10. Den sjunde, den som tjänstgjorde under sjunde månaden, var
peloniten Heles, av Efraims barn. Och i hans avdelning voro
tjugufyra tusen.
11. Den åttonde, den som tjänstgjorde under åttonde månaden, var
husatiten Sibbekai, som hörde till seraiterna. Och i hans
avdelning voro tjugufyra tusen.
>2 Sam. 21,18. 1 Krön. 20,4.
12. Den nionde, den som tjänstgjorde under nionde månaden, var
anatotiten Abieser, som hörde till benjaminiterna. Och i hans
avdelning voro tjugufyra tusen.
13. Den tionde, den som tjänstgjorde under tionde månaden, var
netofatiten Maherai, som hörde till seraiterna. Och i hans
avdelning voro tjugufyra tusen.
14. Den elfte, den som tjänstgjorde under elfte månaden, var
pirgatoniten Benaja, av Efraims barn. Och i hans avdelning voro
tjugufyra tusen.
15. Den tolfte, den som tjänstgjorde under tolfte månaden, var
netofatiten Heldai, som hörde till Otniels släkt. Och i hans
avdelning voro tjugufyra tusen.

16. Och Israels stamhövdingar voro dessa: furste för rubeniterna var
Elieser, Sikris son; för simeoniterna Sefatja, Maakas son;
17. för Levi Hasabja, Kemuels son; för Arons släkt Sadok;
18. för Juda Elihu, en av Davids bröder; för Isaskar Omri, Mikaels
son;
19. för Sebulon Jismaja, Obadjas son; för Naftali Jerimot, Asriels
son;
20. för Efraims barn Hosea, Asasjas son; för ena hälften av Manasse
stam Joel, Pedajas son;
21. för andra hälften av Manasse, den i Gilead, Jiddo, Sakarjas son;
för Benjamin Jaasiel, Abners son;
22. för Dan Asarel, Jerohams son. Dessa voro Israels stamhövdingar.

23. Men David tog i förteckningen icke upp dem som voro under tjugu
år, ty HERREN hade lovat att han ville föröka Israel såsom
stjärnorna på himmelen.
>1 Mos. 15,5. 22,17. 26,4. 4 Mos. 1,2 f.
24. Joab, Serujas son, begynte räkningen, men fullbordade den icke,
ty genom den kom förtörnelse över Israel; och antalet togs icke
upp i någon förteckning i konung Davids krönika.
>2 Sam. 24,13 f. 1 Krön. 21,4 f.

25. Uppsikten över konungens skatter hade Asmavet, Adiels son; över
förråden på fälten, i städerna och byarna och fästningstornen
Jonatan, Ussias son;
26. över dem som arbetade på fältet med jordbruket Esri, Kelubs son;
27. över vingårdarna ramatiten Simei; över de vinförråd som man hade
samlat i vingårdarna sifmiten Sabdi;
28. över olivplanteringarna och mullbärsfikonträden i Låglandet
gaderiten Baal-Hanan; över oljeförråden Joas.
29. Över de fäkreatur som betade i Saron saroniten Sitrai, och över
fäkreaturen i dalarna Safat, Adlais son;
30. över kamelerna ismaeliten Obil; över åsninnorna meronotiten
Jedeja;
31. över småboskapen hagariten Jasis. Alla dessa voro uppsyningsmän
över konung Davids ägodelar.
32. Men Jonatan, Davids farbroder, var rådgivare; han var en
förståndig och skriftlärd man. Jehiel, Hakmonis son, var
anställd hos konungens söner.
33. Ahitofel var konungens rådgivare, och arkiten Husai var
konungens vän[1].
>2 Sam. 15,12, 37.
34. Efter Ahitofel kom Jojada, Benajas son, och Ebjatar. Och Joab
var konungens härhövitsman.
>2 Sam. 8,16 f. 1 Krön. 18,15 f.

[1] Se Vän i Ordförkl.
*13/28 Första Krönikeboken, 28 Kapitlet
Första Krönikeboken, 28 Kapitlet

David ställer Salomo fram för folket;
giver honom mönsterbilder och
beskrivningar till ledning vid
tempelbygget.

1. Och David församlade till Jerusalem alla Israels hövdingar,
stamhövdingarna och häravdelningarnas hövitsmän, dem som voro i
konungens tjänst, och över- och underhövitsmännen och
uppsyningsmännen över alla konungens och hans söners ägodelar
och boskap, så ock hovmännen och hjältarna och alla tappra
stridsmän.
2. Och konung David stod upp från sin plats och sade: »Hören mig,
mina bröder och mitt folk. Jag hade själv i sinnet att bygga ett
hus till vilostad för HERRENS förbundsark och för vår Guds
fotapall, och jag hade skaffat förråd till byggnadsverket.
>2 Sam. 7,2 f. 1 Kon. 8,17 f. 1 Krön 17,1 f. 22,7 f.
3. Men Gud sade till mig: 'Du skall icke bygga ett hus åt mitt
namn, ty du är en krigsman och har utgjutit blod.'
>1 Kon. 5,3.
4. Dock utvalde HERREN, Israels Gud mig ur hela min faders hus till
att vara konung över Israel evärdligen. Ty Juda utvalde han
till furste, och i Juda hus min faders hus, och bland min faders
söner hade han behag till mig, så att han gjorde mig till konung
över hela Israel.
>1 Mos. 49,8 f. 1 Sam. 16,1, 12 f. 1 Krön. 5,2.
5. Och bland alla mina söner -- ty HERREN har givit mig många söner
-- utvalde han min son Salomo till att sitta på HERRENS
konungatron och härska över Israel.
>1 Krön. 17,11 f.
6. Och han sade till mig: 'Din son Salomo är den som skall bygga
mitt hus och mina förgårdar; ty honom har jag utvalt till min
son, och jag skall vara hans fader.
>2 Sam. 7,13 f. 1 Kon. 5,5. 6,12. Ps. 89,4 f.
7. Och jag skall befästa hans konungamakt för evigt, om han är
ståndaktig i att göra efter mina bud och rätter, såsom han nu
gör.'
8. Och nu säger jag inför hela Israel, HERRENS församling, och
inför vår Gud, som hör det: Hållen och akten på alla HERRENS,
eder Guds, bud, så att I fån besitta det goda landet och lämna
det såsom arv åt edra barn efter eder till evärdlig tid.
9. Och du, min son Salomo, må lära känna din faders Gud och tjäna
honom med hängivet hjärta och med villig själ; ty HERREN
rannsakar alla hjärtan och förstår alla uppsåt och tankar. Om du
söker honom, så låter han sig finnas av dig, men om du övergiver
honom, då förkastar han dig evinnerligen.
>5 Mos. 1O,17. 1 Sam. 16,7. 2 Krön. 15,2. Ps. 7,10. Jes. 55,6.
>Jer. 11,20. 17,1O. 20,12. Upp. 2,23.
10. Så se nu till; ty HERREN har utvalt dig att bygga ett hus till
helgedomen. Var frimodig och gå till verket.»

11. Och David gav åt sin son Salomo en mönsterbild av förhuset och
tempelbyggnaderna, och av förrådskamrarna, de övre salarna och
de inre rummen, och av nådastolens[1] boning;
12. vidare en mönsterbild av allt som han hade tänkt ut i sitt sinne
rörande förgårdarna till HERRENS hus, och rörande alla kamrarna
runt omkring för Guds hus' skatter och för de förråd som
utgjordes av vad som hade blivit helgat åt HERREN;
13. vidare föreskrifter rörande prästernas och leviternas
avdelningar och alla sysslor som skulle förekomma vid
tjänstgöringen i HERRENS hus, och rörande alla kärl som skulle
användas vid tjänstgöringen i HERRENS hus,
14. och rörande guldet, med uppgift på den vikt i guld, som kom på
vart särskilt kärl till tjänstgöringen, och rörande alla kärl av
silver, med uppgift på den vikt som kom på vart särskilt kärl
till tjänstgöringen.
15. Och han angav vikten på de gyllene ljusstakarna med tillhörande
lampor av guld, med uppgift på vikten i var särskild ljusstake
med dess lampor, så ock rörande silverljusstakarna, med uppgift
på vikten i var ljusstake med dess lampor, alltefter
beskaffenheten av den tjänstförrättning vid vilken ljusstaken
skulle användas;
16. likaledes rörande vikten på guldet till skådebrödsborden, vart
bord för sig, och rörande silvret till silverborden.
17. Och han gav honom föreskrifter rörande gafflarna och skålarna
och kannorna av rent guld, och rörande de gyllene bägarna, med
uppgift på vikten i var särskild bägare, och rörande
silverbägarna, med uppgift på vikten i var särskild bägare;
18. likaså rörande rökelsealtaret av rent guld, med uppgift på
vikten; så ock en mönsterbild av vagnen, de gyllene keruberna,
som skulle breda ut sina vingar och övertäcka HERRENS
förbundsark.
>Ps. 18,11.
19. »Om alltsammans», sade han, »har HERREN undervisat mig genom en
skrift av sin hand, om allt som skall utföras enligt
mönsterbilden.»

20. Och David sade till sin son Salomo: »Var frimodig och oförfärad
och gå till verket; frukta icke och var icke försagd. Ty HERREN
Gud, min Gud, skall vara med dig. Han skall icke lämna dig och
icke övergiva dig, till dess att allt som skall utföras för
tjänstgöringen i HERRENS hus har blivit fullbordat.
>5 Mos. 31,6 f. Jos. 1,7, 9. I Krön. 22,13.
21. Och se, här äro prästernas och leviternas avdelningar, som skola
förrätta allt slags tjänst i Guds hus. Och till allt som skall
utföras har du hos dig allahanda villigt folk, utrustat med
vishet till allt slags arbete; därjämte äro hövdingarna och allt
folket redo till allt vad du befaller.»

[1] Se Nådastolen i Ordförkl.
*13/29 Första Krönikeboken, 29 Kapitlet
Första Krönikeboken, 29 Kapitlet

Davids och furstarnas gåvor till
templet. Davids bön och tacksägelse.
Hans död.

1. Och konung David sade till hela församlingen: »Min son Salomo
den ende som Gud har utvalt, är ung och späd, och arbetet är
stort, ty denna borg är icke avsedd för en människa, utan för
HERREN Gud.
>1 Krön. 22,5.
2. Därför har jag, så vitt jag har förmått, för min Guds hus
anskaffat guld till det som skall vara av guld, silver till det
som skall vara av silver, koppar till det som skall vara av
koppar, järn till det som skall vara av järn, och trä till det
som skall vara av trä, dessutom onyxstenar och andra
infattningsstenar, svartglänsande och brokiga stenar,
korteligen, alla slags dyrbara stenar, så ock marmor i
myckenhet.
>1 Krön. 22,14.
3. Och därjämte, eftersom jag har min Guds hus kärt, giver jag nu
vad jag själv äger i guld och silver till min Guds hus, utöver
allt vad jag förut har anskaffat för det heliga huset:
4. tre tusen talenter guld, guld från Ofir, och sju tusen talenter
renat silver till att därmed överdraga byggnadernas väggar,
5. till att göra av guld vad som skall vara av guld, och till att
göra av silver vad som skall vara av silver, ja, till allt slags
arbete som utföres av konstnärer. Vill då någon annan nu i dag
frivilligt fylla sin hand med gåvor åt HERREN?»
>2 Mos. 35,4 f.

6. Då kommo frivilligt familjehövdingarna och Israels
stamhövdingar, så ock över- och underhövitsmännen och tillika
uppsyningsmännen över konungens arbeten,
>2 Mos. 35,21 f., 27 f. 4 Mos. 7,2 f., 10 f. 1 Krön. 28,1 f.
7. och de gåvo till arbetet på Guds hus fem tusen talenter guld,
tio tusen dariker, tio tusen talenter silver, aderton tusen
talenter koppar och ett hundra tusen talenter järn.
8. Och var och en som hade ädla stenar i sin ägo gav dem till
skatten i HERRENS hus, under gersoniten Jehiels vård.
>1 Krön. 26,21 f.
9. Då gladde sig folket över deras frivilliga gåvor, ty av hängivet
hjärta buro de fram sina frivilliga gåvor åt HERREN; konung
David gladde sig ock högeligen.

10. Och David lovade HERREN inför hela församlingen; David sade:
»Lovad vare du, HERRE, vår fader Israels Gud, från evighet till
evighet!
11. Dig, HERRE, tillhör storhet och makt och härlighet och glans och
majestät, ja, allt vad i himmelen och på jorden är. Ditt, o
HERRE, är riket, och du har upphöjt dig till ett huvud över
allt.
>1 Tim. 1,17. Upp. 4,11. 5,12 f.
12. Rikedom och ära komma från dig, du råder över allt, och i din
hand är kraft och makt; det står i din hand att göra vad som
helst stort och starkt.
>2 Krön. 20,6.
13. Så tacka vi dig nu, vår Gud, och lova ditt härliga namn.
14. Ty vad är väl jag, och vad är mitt folk, att vi själva skulle
förmå att giva sådana frivilliga gåvor? Nej, från dig kommer
allt, och ur din hand hava vi givit det åt dig.
15. Ty vi äro främlingar hos dig och gäster såsom alla våra fäder;
såsom en skugga äro våra dagar på jorden, och intet är här att
lita på.
>3 Mos. 25,23. Job 8,9. 14,1 f. Ps. 39,13. 90,5 f. 102,12.
>119,19. Pred. 7,1. Vish. 2,5. Hebr. 11,13.
16. HERRE, vår Gud, alla dessa håvor som vi hava anskaffat för att
bygga dig ett hus åt ditt heliga namn -- från din hand hava de
kommit, och ditt är alltsammans.
17. Och jag vet, min Gud, att du prövar hjärtat och har behag till
vad rätt är. Med rättsinnigt hjärta har jag burit fram alla
dessa frivilliga gåvor; och nu har jag ock sett med glädje huru
ditt folk, som står har, har burit fram åt dig sina frivilliga
gåvor.
>1 Krön. 28,9. Ps. 7,10. Upp. 2,23.
18. HERRE, Abrahams, Isaks och Israels, våra fäders, Gud, låt
evinnerligen ditt folks hjärtas håg och tankar vara redo till
sådant, och vänd deras hjärtan till dig.
19. Och giv min son Salomo ett hängivet hjärta, så att han håller
dina bud, dina vittnesbörd och dina stadgar, och utför allt
detta och bygger denna borg, vartill jag har skaffat förråd.»

20. Därefter sade David till hela församlingen: »Loven HERREN, eder
Gud.» Då lovade hela församlingen HERREN, sina fäders Gud, och
de bugade sig och föllo ned för HERREN och för konungen.
21. Och dagen efter denna dag slaktade de slaktoffer åt HERREN och
offrade brännoffer åt HERREN: tusen tjurar, tusen vädurar och
tusen lamm med tillhörande drickoffer, därtill slaktoffer i
myckenhet för hela Israel.
22. Och de åto och drucko inför HERRENS ansikte på den dagen med
stor glädje. Och de gjorde för andra gången Salomo, Davids son,
till konung; de smorde honom till en HERRENS furste, och Sadok
till präst.
23. Och så satt Salomo på HERRENS tron såsom konung efter sin fader
David, och han blev lyckosam; och hela Israel lydde honom.
>1 Kon. 1,35.
24. Och alla hövdingarna och hjältarna och därjämte alla konung
Davids söner underkastade sig konung Salomo.
25. Och HERREN gjorde Salomo övermåttan stor inför hela Israel, och
lät hans konungsliga härlighet bliva större än någons som före
honom hade varit konung över Israel.
>1 Kon. 2,12. 10,23 f. 2 Krön. 1,1.

26. Men David, Isais son, hade regerat över hela Israel.
27. Den tid han regerade över Israel var fyrtio år; i Hebron
regerade han i sju år, och i Jerusalem regerade han i trettiotre
år.
>2 Sam. 5,4 f. 1 Kon. 2,11. 1 Krön. 3,4.
28. Och han dog i en god ålder, mätt på att leva och mätt på rikedom
och ära. Och hans son Salomo blev konung efter honom.

29. Och vad som är att säga om konung David, om hans första tid
såväl som om hans sista, det finnes upptecknat i siaren Samuels
krönika, i profeten Natans krönika och i siaren Gads krönika,
>1 Krön. 21,9.
30. tillika med hela hans regering och hans bedrifter och de
skickelser som övergingo honom och Israel och alla andra länder
och riken.
@c -*- 1917 -*-
*14/ Andra Krönikeboken
*14/01 Andra Krönikeboken, 1 Kapitlet
Andra Krönikeboken, 1 Kapitlet

Salomos offer och dröm i Gibeon. Hans
vagnar och hästar.

1. Salomo, Davids son, befäste sig nu i sin konungamakt, i det att
HERREN, hans Gud, var med honom och gjorde honom övermåttan
stor.
>1 Kon. 2,12, 46. 10,23 f. 1 Krön. 29,25.
2. Och sedan Salomo hade låtit kallelse utgå till hela Israel, till
över- och underhövitsmännen, till domarna och till alla
hövdingar i hela Israel, huvudmännen för familjerna,
3. begav han sig med hela denna församling till offerhöjden i
Gibeon, ty där stod Guds uppenbarelsetält, som HERRENS tjänare
Mose hade gjort i öknen.
>2 Mos. 27,21. 36,8 f. 1 Kon. 3,4. 1 Krön. 16,39 f. 21,29.
4. Guds ark däremot hade David hämtat från Kirjat-Jearim upp till
den plats som David hade berett åt den, ty han hade åt den
slagit upp ett tält i Jerusalem.
>2 Sam. 6,17. 1 Krön. 13,6. 15,1.
5. Men kopparaltaret, som Besalel, son till Uri, son till Hur, hade
gjort, det hade man ställt upp framför HERRENS tabernakel; och
Salomo och församlingen gingo dit för att fråga honom.
>2 Mos. 38,1 f.
6. Där offrade nu Salomo inför HERRENS ansikte på kopparaltaret,
som stod vid uppenbarelsetältet; han offrade på det tusen
brännoffer.
7. Och om natten uppenbarade sig Gud för Salomo; han sade till
honom: »Bed mig om vad du vill att jag skall giva dig.»
>1 Kon. 3,5 f.
8. Salomo svarade Gud: »Du har gjort stor nåd med min fader David
och har låtit mig bliva konung efter honom.
>1 Krön. 28,5.
9. Så låt nu, HERRE Gud, ditt ord till min fader David visa sig
vara sant; ty du har själv gjort mig till konung över ett folk
som är så talrikt som stoftet på jorden.
>1 Mos. 13,16.
10. Giv mig nu vishet och förstånd till att vara detta folks ledare
och anförare; ty vem skulle eljest kunna vara domare för detta
ditt stora folk?»
11. Då sade Gud till Salomo: »Eftersom du är så till sinnes, och
icke har bett om rikedom, skatter och ära eller om dina ovänners
liv, och ej heller bett om långt liv, utan har bett om vishet
och förstånd, så att du kan vara domare för mitt folk, över
vilket jag har gjort dig till konung,
12. därför vare vishet och förstånd dig givna; därtill vill jag ock
giva dig rikedom och skatter och ära, så att ingen konung före
dig har haft och ej heller någon efter dig skall hava så mycket
därav.»
>1 Kon. 4,31 f. 2 Krön. 9,22 f. Vish. 7,11. Matt. 6,33.

13. Sedan nu Salomo hade varit vid offerhöjden i Gibeon, begav han
sig från uppenbarelsetältet till Jerusalem och regerade där över
Israel.
14. Och Salomo samlade vagnar och ridhästar, så att han hade ett
tusen fyra hundra vagnar och tolv tusen ridhästar; dem förlade
han dels i vagnsstäderna, dels i Jerusalem, hos konungen själv.
>1 Kon. 4,26. 10,26 f. 2 Krön. 9,25 f.
15. Och konungen styrde så, att silver och guld blev lika vanligt i
Jerusalem som stenar, och cederträ lika vanligt som
mullbärsfikonträ i Låglandet.
16. Och hästarna som Salomo lät anskaffa infördes från Egypten; ett
antal kungliga uppköpare hämtade ett visst antal av dem till
bestämt pris.
17. Var vagn som de hämtade upp från Egypten och införde kostade sex
hundra siklar silver, och var häst ett hundra femtio. Sammalunda
infördes ock genom deras försorg sådana till hetiternas alla
konungar och till konungarna i Aram.
*14/02 Andra Krönikeboken, 2 Kapitlet
Andra Krönikeboken, 2 Kapitlet

Förberedelser till tempelbyggnaden.
Vänskapen mellan Salomo och Huram.

1. Och Salomo tänkte nu på att bygga ett hus åt HERRENS namn och
ett hus åt sig själv till konungaboning.
2. Därför avräknade Salomo sjuttio tusen män till att vara bärare,
åttio tusen man till att hugga sten i bergen, och tre tusen sex
hundra till att hava uppsikt över de andra.
>1 Kon. 5,15 f.
3. Och Salomo sände till Huram, konungen i Tyrus, och lät säga:
»Visa samma vänskap mot mig som mot min fader David, till vilken
du sände cederträ, för att han skulle bygga sig ett hus att bo
i.
>2 Sam. 5,11. 1 Kon. 5,2 f. 1 Krön. 14,1.
4. Nu vill jag bygga ett hus åt HERRENS, min Guds, namn och helga
det åt honom, för att man där må antända välluktande rökelse
inför hans ansikte, och hava skådebröden beständigt upplagda,
och offra brännoffer morgon och afton, på sabbaterna, vid
nymånaderna och vid HERRENS, vår Guds, högtider; ty så är det
för evärdlig tid stadgat för Israel.
>3 Mos. 24,5 f. 4 Mos. 28,3 f., 9 f., 11 f.
5. Och det hus som jag vill bygga skall vara stort, ty vår Gud är
större än alla andra gudar.
>2 Mos. 18,11.
6. Vem förmår väl att bygga honom ett hus? Himlarna och himlarnas
himmel rymma honom ju icke. Vem är då jag, att jag skulle kunna
bygga honom ett hus, om icke för att antända rökelse inför hans
ansikte?
>1 Kon. 8,27. 2 Krön. 6,18. Job 11,7 f. Jes. 66,1. Jer. 23,24.
>Apg. 7,48 f. 17,24.
7. Så sänd mig nu en konstförfaren man som kan arbeta i guld,
silver, koppar och järn, så ock i purpurrött, karmosinrött och
mörkblått garn, och som är skicklig i att utföra snidverk,
tillsammans med de konstförfarna män som jag har hos mig här i
Juda och Jerusalem, och som min fader David har anställt.
8. Och sänd mig cederträ, cypressträ och algumträ från Libanon, ty
jag vet att dina tjänare äro skickliga i att hugga virke på
Libanon; och mina tjänare äro redo att vara dina tjänare
behjälpliga.
9. Må du skaffa mig virke i myckenhet, ty huset som jag vill bygga
skall vara stort och härligt.
10. Och jag är villig att åt timmermännen som hugga virket giva, för
dina tjänares räkning, tjugu tusen korer tröskat vete, tjugu
tusen korer korn, tjugu tusen bat vin och tjugu tusen bat olja.»
>1 Kon. 5,11.

11. Härpå svarade Huram, konungen i Tyrus, i ett brev som han sände
till Salomo: »Därför att HERREN älskar sitt folk, har han satt
dig till konung över dem.»
>1 Kon. 10,9.
12. Och Huram skrev ytterligare: »Lovad vare HERREN, Israels Gud,
himmelens och jordens skapare, han som har givit konung David en
vis son, så utrustad med klokhet och förstånd, att han kan bygga
ett hus åt HERREN och ett hus åt sig själv till konungaboning!
>1 Mos. 1,1. 2 Mos. 20,11. 1 Kon. 5,7. Ps. 33,6. 96,5. 102,26.
>Apg. 4,24. 14,15. Upp. 10,6.
13. Så sänder jag nu en konstförfaren och förståndig man, nämligen
Huram-Abi.
14. Han är son till en av Dans döttrar, och hans fader är en tyrisk
man; han är skicklig att arbeta i guld och silver, i koppar,
järn, sten och trä, så ock i purpurrött, mörkblått, vitt och
karmosinrött garn, och tillika att utföra alla slags snidverk
och att väva alla slags konstvävnader; honom må du låta utföra
arbetet tillsammans med dina och min herres, din fader Davids,
konstförfarna män.
>1 Kon. 7,14.
15. Må alltså nu min herre sända till sina tjänare vetet och kornet,
oljan och vinet som han har talat om.
16. Då vilja vi hugga virke på Libanon, så mycket du behöver, och
flotta det till dig på havet till Jafo; men därifrån må du själv
låta föra det upp till Jerusalem.»
>Esr. 3,7.
17. Och Salomo lät räkna alla främmande män i Israels land, likasom
hans fader David förut hade anställt en räkning av dem. Och de
befunnos vara ett hundra femtiotre tusen sex hundra.
>1 Krön. 22,2.
18. Av dem utsåg han sjuttio tusen till att vara bärare, åttio tusen
till att hugga sten i bergen, och tre tusen sex hundra till att
hava uppsikt över folket och hålla det till arbete.
>1 Kon. 5,15 f.
*14/03 Andra Krönikeboken, 3 Kapitlet
Andra Krönikeboken, 3 Kapitlet

Tempelbyggnaden. Jakin och Boas.

1. Och Salomo begynte att bygga HERRENS hus i Jerusalem, på berget
Moria, där hans fader David hade fått sin uppenbarelse, och där
han nu själv hade berett rum, på det ställe som David hade
utsett, nämligen på jebuséen Ornans tröskplats.
>2 Sam. 24,18, 25. 1 Krön. 21,18, 26.
2. Han begynte att bygga på andra dagen i andra månaden, i sitt
fjärde regeringsår.
>1 Kon. 6,1 f.

3. När Salomo då skulle bygga Guds hus, lade han grunden så, att
det blev sextio alnar långt och tjugu alnar brett, efter det
gamla alnmåttet.
4. Förhuset, som låg framför långhuset, framför husets kortsida,
mätte tjugu alnar, och dess höjd var ett hundra tjugu, och han
överdrog det innantill med rent guld.
5. Huvudbyggnaden beklädde han med cypressträ, detta åter beklädde
han med bästa guld, och prydde det med palmer och kedjeverk.
6. Därjämte smyckade han huset med dyrbara stenar. Men guldet var
från Parvaim.
7. Och han beklädde huset, bjälkarna, trösklarna, ävensom väggarna
och dörrarna däri med guld, och lät inrista keruber på väggarna.

8. Vidare tillredde han det rum som skulle vara det allraheligaste;
det låg utefter husets kortsida och var tjugu alnar långt och
tjugu alnar brett. Och han beklädde det med bästa guld, sex
hundra talenter i vikt.
9. Och spikarna däri vägde femtio siklar i guld. De övre salarna
beklädde han ock med guld.
10. Och till det rum som var det allraheligaste gjorde han två
keruber, i bildhuggeriarbete, och man överdrog dem med guld.
11. Längden på kerubernas vingar tillsammans var tjugu alnar. Den
enas ena vinge, fem alnar lång, rörde vid husets ena vägg, och
hans andra vinge, fem alnar lång, rörde vid den andra kerubens
vinge.
12. Och den andra kerubens ena vinge, fem alnar lång, rörde vid
husets andra vägg, och hans andra vinge, fem alnar lång, nådde
intill den första kerubens vinge.
13. Alltså bredde dessa keruber ut sina vingar tjugu alnar vitt,
under det att de stodo på sina fötter, med ansiktena vända
inåt.
>2 Mos. 25,20.
14. Och han gjorde förlåten av mörkblått, purpurrött, karmosinrött
och vitt garn och prydde den med keruber.
>2 Mos. 26,30 f.

15. Och han gjorde två pelare till att stå framför huset, trettiofem
alnar höga; och huvudet som satt ovanpå var och en av dem var
fem alnar.
>1 Kon. 7,15 f. 2 Kon. 25,17. Jer. 52,21 f.
16. Och han gjorde kedjor till koret och satte ock sådana upptill på
pelarna. Och vidare gjorde han hundra granatäpplen och satte dem
på kedjorna.
17. Och pelarna ställde han upp framför tempelsalen, den ena på
högra sidan och den andra på vänstra; åt den högra gav han
namnet Jakin och åt den vänstra namnet Boas.
*14/04 Andra Krönikeboken, 4 Kapitlet
Andra Krönikeboken, 4 Kapitlet

Brännoffersaltaret; kopparhavet; de tio
bäckenen; de tio ljusstakarna; de tio
skådebrödsborden; de två förgårdarna;
annat som hörde till Herrens hus.

1. Och han gjorde ett altare av koppar, tjugu alnar långt, tjugu
alnar brett och tio alnar högt.
>2 Mos. 27,1 f. 2 Krön. 7,7.

2. Han gjorde ock havet, i gjutet arbete. Det var tio alnar från
den ena kanten till den andra, runt allt omkring, och fem alnar
högt; och ett trettio alnar långt snöre mätte dess omfång.
>1 Kon. 7,23 f.
3. Och runt omkring nedantill voro bilder som föreställde oxar, och
omgåvo det runt omkring -- tio alnar brett som det var -- så att
de omslöto havet runt omkring; oxarna bildade två rader och voro
gjutna i ett stycke med det övriga.
4. Det stod ock på tolv oxar, tre vända mot norr, tre vända mot
väster, tre vända mot söder och tre vända mot öster; havet stod
ovanpå dessa, och deras bakdelar voro alla vända inåt.
5. Dess tjocklek var en handsbredd; och dess kant var gjord såsom
kanten på en bägare, i form av en utslagen lilja. Det rymde och
höll tre tusen bat.

6. Vidare gjorde han tio bäcken och ställde fem på högra sidan och
fem på vänstra, för att brukas vid tvagning; i dem skulle man
nämligen skölja vad som hörde till brännoffret. Men havet var
för prästerna till att två sig i.
>1 Kon. 7,38 f.

7. Vidare gjorde han de gyllene ljusstakarna, tio till antalet,
sådana de skulle vara, och ställde dem i tempelsalen, fem på
högra sidan och fem på vänstra.
>1 Kon. 7,49.

8. Vidare gjorde han tio bord och satte dem i tempelsalen, fem på
högra sidan och fem på vänstra. Han gjorde ock ett hundra
skålar av guld.

9. Och han gjorde prästernas förgård och den stora yttre förgården,
så ock dörrar till denna förgård; och dörrarna överdrog han med
koppar.
>1 Kon. 6,36.
10. Och havet ställde han på högra sidan, åt sydost.
11. Dessutom gjorde Huram askkärlen, skovlarna och skålarna.

Så förde Hiram det arbete till slut, som han fick utföra åt
konung Salomo för Guds hus:
>1 Kon. 7,40 f.
12. nämligen två pelare, och de två kloten och pelarhuvudena ovanpå
pelarna, och de två nätverk som skulle betäcka de båda
klotformiga pelarhuvuden som sutto ovanpå pelarna,
13. och därjämte de fyra hundra granatäpplena till de båda
nätverken, två rader granatäpplen till vart nätverk, för att de
båda klotformiga pelarhuvuden som sutto uppe på pelarna så
skulle bliva betäckta.
14. Vidare gjorde han bäckenställen och gjorde tillika bäckenen på
bäckenställen,
15. så ock havet, som var allenast ett, och de tolv oxarna därunder.
16. Och askkärlen, skovlarna och gafflarna och alla dithörande
föremål gjorde Huram-Abiv åt konung Salomo till HERRENS
hus. Allt var av blank koppar.
17. På Jordanslätten lät konungen gjuta det i lerformar, mellan
Suckot och Sereda.
18. Och Salomo lät göra en så stor myckenhet av alla dessa föremål,
att kopparens vikt icke kunde utrönas.

19. Alltså gjorde Salomo alla föremål som skulle finnas i Guds hus:
det gyllene altaret, borden som skådebröden skulle ligga på,
>1 Kon. 7,48 f.
20. så ock ljusstakarna med sina lampor, som skulle tändas på
föreskrivet sätt, framför koret, av fint guld,
21. med blomverket, lamporna och lamptängerna av guld -- allt av
yppersta guld;
22. vidare knivarna, de båda slagen av skålar och fyrfaten, av fint
guld. Och vad angår ingångarna i huset, så voro både de dörrar
i dess innersta, som ledde till det allraheligaste, och de
dörrar i huset, som ledde till tempelsalen, gjorda av guld.
*14/05 Andra Krönikeboken, 5 Kapitlet
Andra Krönikeboken, 5 Kapitlet

Herrens ark föres in i templet.

1. Sedan allt det arbete som Salomo lät utföra för HERRENS hus var
färdigt, förde Salomo ditin vad hans fader David hade helgat åt
HERREN: silvret, guldet och alla kärlen; detta lade han in i
skattkamrarna i Guds hus.
>1 Kon. 7,51. 1 Krön. 28,14.

2. Därefter församlade Salomo de äldste i Israel, alla huvudmännen
för stammarna, Israels barns familjehövdingar, till Jerusalem,
för att hämta HERRENS förbundsark upp från Davids stad, det är
Sion.
>1 Kon. 8,1 f.
3. Så församlade sig då till konungen alla Israels män under
högtiden, den som firades i sjunde månaden.
4. När då alla de äldste i Israel hade kommit tillstädes, lyfte
leviterna upp arken.
5. Och de hämtade arken och uppenbarelsetältet ditupp, jämte alla
heliga föremål som funnos i tältet; de levitiska prästerna
hämtade det ditupp.
6. Och konung Salomo stod framför arken jämte Israels hela
menighet, som hade församlats till honom; och de offrade därvid
småboskap och fäkreatur i sådan myckenhet, att de icke kunde
täljas eller räknas.
7. Och prästerna buro in HERRENS förbundsark till dess plats i
husets kor, i det allraheligaste, till platsen under kerubernas
vingar.
8. Keruberna höllo nämligen sina vingar utbredda över den plats där
arken stod, så att arken och dess stänger ovantill övertäcktes
av keruberna.
9. Och stängerna voro så långa, att deras ändar, som sköto ut från
arken, väl kunde ses framför koret, men däremot icke voro
synliga längre ute. Och den har blivit kvar där ända till denna
dag.
10. I arken fanns intet annat än de två tavlor som Mose hade lagt
dit vid Horeb, när HERREN slöt förbund med Israels barn, sedan
de hade dragit ut ur Egypten.

11. Men när prästerna gingo ut ur helgedomen (ty alla präster som
funnos där hade helgat sig, utan avseende på vilken avdelning de
tillhörde;
12. och leviterna, samtliga sångarna, Asaf, Heman och Jedutun med
sina söner och bröder, stodo, klädda i vitt linne, med cymbaler,
psaltare och harpor öster om altaret, och jämte dem ett hundra
tjugu präster som blåste i trumpeter;
>1 Krön. 25,1 f.
13. och trumpetblåsarna och sångarna stämde på en gång och enhälligt
upp HERRENS lov och pris), och när man nu lät trumpeter och
cymbaler och andra instrumenter ljuda och begynte lova HERREN,
därför att han är god, och därför att hans nåd varar
evinnerligen, då blev huset, HERRENS hus, uppfyllt av en
molnsky,
>2 Krön. 7,3. Esr. 3,10 f. Ps. 136,1.
14. så att prästerna för molnskyns skull icke kunde stå där och göra
tjänst; ty HERRENS härlighet uppfyllde Guds hus.
>1 Kon. 8,10 f. 2 Krön. 7,1 f.
*14/06 Andra Krönikeboken, 6 Kapitlet
Andra Krönikeboken, 6 Kapitlet

Salomos tal och bön vid templets
invigning.

1. Då sade Salomo: »HERREN har sagt att han vill bo i töcknet.
>1 Kon. 8,12 f.
2. Men jag har byggt ett hus till boning åt dig och berett en plats
där du må förbliva till evig tid.»
3. Sedan vände konungen sig om och välsignade Israels hela
församling, under det att Israels hela församling förblev
stående.
4. Han sade: »Lovad vare HERREN, Israels Gud, som med sina händer
har fullbordat vad han med sin mun lovade min fader David, i det
han sade:
5. 'Från den dag då jag förde mitt folk ut ur Egyptens land har jag
icke i någon av Israels stammar utvalt en stad, till att i den
bygga ett hus där mitt namn skulle vara, ej heller har jag
utvalt någon man till att vara en furste över mitt folk Israel;
>2 Sam. 7,6
6. men Jerusalem har jag nu utvalt, för att mitt namn skall vara
där, och David har jag utvalt till att råda över mitt folk
Israel.'
7. Och min fader David hade väl i sinnet att bygga ett hus åt
HERRENS, Israels Guds, namn;
>1 Krön. 28,2 f.
8. men HERREN sade till min fader David: 'Då du nu har i sinnet att
bygga ett hus åt mitt namn, så gör du visserligen väl däri att
du har detta i sinnet;
9. dock skall icke du få bygga detta hus, utan din son, den som har
utgått från din länd, han skall bygga huset åt mitt namn.'
>2 Sam. 7,12 f.
10. Och HERREN har uppfyllt det löfte han gav; ty jag har kommit upp
i min fader Davids ställe och sitter nu på Israels tron, såsom
HERREN lovade, och jag har byggt huset åt HERRENS, Israels Guds,
namn.
11. Och där har jag satt arken, i vilken förvaras det förbund som
HERREN slöt med Israels barn.»

12. Därefter trädde han fram för HERRENS altare inför Israels hela
församling och uträckte sina händer.
13. Ty Salomo hade gjort en talarstol av koppar, fem alnar lång, fem
alnar bred och tre alnar hög, och ställt den mitt på den yttre
förgården, på den stod han nu. Och han föll ned på sina knän
inför Israels hela församling, och uträckte sina händer mot
himmelen
14. och sade: »HERRE, Israels Gud, ingen gud är dig lik, i himmelen
eller på jorden, du som håller förbund och bevarar nåd mot dina
tjänare, när de vandra inför dig av allt sitt hjärta,
>2 Mos. 15,11. 5 Mos. 4,39. 7,9.
15. du som har hållit vad du lovade din tjänare David, min fader; ty
vad du med din mun lovade, det fullbordade du med din hand, så
som nu har skett.
>1 Krön. 22,9.
16. Så håll nu ock, HERRE, Israels Gud, vad du lovade din tjänare
David, min fader, i det att du sade: 'Aldrig skall den tid
komma, då på Israels tron icke inför mig sitter en avkomling av
dig, om allenast dina barn hava akt på sin väg, så att de vandra
efter min lag, såsom du har vandrat inför mig.'
>2 Sam. 7,16. 1 Kon. 2,4. Ps. 132,11 f.
17. Så låt nu, HERRE, Israels Gud, det ord som du har talat till din
tjänare David bliva sant.

18. Men kan då Gud verkligen bo på jorden bland människorna?
Himlarna och himlarnas himmel rymma dig ju icke; huru mycket
mindre då detta hus som jag har byggt!
>2 Krön. 2,6. Job 11,7 f. Jes. 66,1. Apg. 7,48 f. 17,24.
19. Men vänd dig ändå till din tjänares bön och åkallan, HERRE, min
Gud, så att du hör på det rop och den bön som din tjänare
uppsänder till dig
20. och låter dina ögon dag och natt vara öppna och vända mot detta
hus -- den plats varom du har sagt att du där vill fästa ditt
namn -- så att du ock hör den bön som din tjänare beder, vänd
mot denna plats.
>2 Mos 20,24.
21. Ja, hör på de böner som din tjänare och ditt folk Israel
uppsända, vända mot denna plats. Må du höra dem från himmelen,
där du bor; och när du hör, så må du förlåta.

22. Om någon försyndar sig mot sin nästa och man ålägger honom en ed
och låter honom svärja, och han så kommer och svär inför ditt
altare i detta hus,
23. må du då höra det från himmelen och utföra ditt verk och skaffa
dina tjänare rätt, i det att du vedergäller den skyldige och
låter hans gärningar komma över hans huvud, men skaffar rätt åt
den som har rätt och låter honom få efter hans rättfärdighet.

24. Och om ditt folk Israel bliver slaget av en fiende, därför att
de hava syndat mot dig, men de omvända sig och prisa ditt namn
och bedja och åkalla inför ditt ansikte i detta hus
25. må du då höra det från himmelen och förlåta ditt folk Israels
synd och låta dem komma tillbaka till det land som du har givit
åt dem och deras fäder.

26. Om himmelen bliver tillsluten, så att regn icke faller, därför
att de hava syndat mot dig, men de då bedja, vända mot denna
plats, och prisa ditt namn och omvända sig från sin synd, när du
bönhör dem,
27. må du då höra det i himmelen och förlåta dina tjänares och ditt
folk Israels synd, i det att du lär dem den goda väg som de
skola vandra; och må du låta det regna över ditt land, det som
du har givit åt ditt folk till arvedel.

28. Om hungersnöd uppstår i landet, om pest uppstår, om sot och
rost, om gräshoppor och gräsmaskar komma, om fienderna tränga
folket i det land där deras städer stå, eller om någon annan
plåga och sjukdom kommer, vilken det vara må,
>2 Krön. 20,9.
29. och om då någon bön och åkallan höjes från någon människa,
vilken det vara må, eller ock från hela ditt folk Israel, när de
var för sig känna den plåga och smärta som har drabbat dem, och
de så uträcka sina händer mot detta hus,
30. må du då höra det från himmelen, där du bor, och förlåta och
giva var och en efter alla hans gärningar, eftersom du känner
hans hjärta -- ty du allena känner människornas hjärtan --
>1 Sam. 16,7. 1 Krön. 28,9. Ps. 7,10. Jer. 11,20. 17,10. 20,12.
31. på det att de alltid må frukta dig och vandra på dina vägar, så
länge de leva i det land som du har givit åt våra fäder.

32. Också om en främling, en som icke är av ditt folk Israel, kommer
ifrån fjärran land, för ditt stora namns och din starka hands
och din uträckta arms skull, om någon sådan kommer och beder,
vänd mot detta hus,
>Jes. 56,6 f.
33. må du då från himmelen, där du bor, höra det och göra allt varom
främlingen ropar till dig, på det att alla jordens folk må känna
ditt namn och frukta dig, likasom ditt folk Israel gör, och
förnimma att detta hus som jag har byggt är uppkallat efter ditt
namn.

34. Om ditt folk drager ut till strid mot sina fiender, på den väg
du sänder dem, och de då bedja till dig, vända i riktning mot
denna stad som du har utvalt och mot det hus som jag har byggt
åt ditt namn,
35. må du då från himmelen höra deras bön och åkallan och skaffa dem
rätt.

36. Om de synda mot dig -- eftersom ingen människa finnes, som icke
syndar -- och du bliver vred på dem och giver dem i fiendens
våld, så att man tager dem till fånga och för dem bort till
något annat land, fjärran eller nära,
>Ords. 20,9. Pred. 7,21. Rom. 3,23. 1 Joh. 1,8. Jak. 3,2.
37. men de då besinna sig i det land där de äro i fångenskap, och
omvända sig och åkalla dig i fångenskapens land och säga: 'Vi
hava syndat, vi hava gjort illa och varit ogudaktiga',
38. om de så omvända sig till dig av allt sitt hjärta och av all sin
själ, i fångenskapens land, dit man har fört dem i fångenskap,
och bedja, vända i riktning mot sitt land, det som du har givit
åt deras fäder, och mot den stad som du har utvalt, och mot det
hus som jag har byggt åt ditt namn,
39. må du då från himmelen, där du bor, höra deras bön och åkallan
och skaffa dem rätt och förlåta ditt folk vad de hava syndat mot
dig.

40. Ja, min Gud, låt nu dina ögon vara öppna och dina öron akta på
vad som bedes på denna plats.
41. Ja:

Stå upp, HERRE Gud, och kom till din vilostad,
du och din makts ark.
Dina präster, HERRE Gud, vare klädda i frälsning,
och dina fromma glädje sig över ditt goda.
>4 Mos. 10,35. Ps. 132,8 f. 16.
42. HERRE Gud, visa icke tillbaka din smorde;
tänk på den nåd du har lovat din tjänare David.
>2 Sam. 7,13 f.
*14/07 Andra Krönikeboken, 7 Kapitlet
Andra Krönikeboken, 7 Kapitlet

Eld från himmelen. Fortsättning av
templets invigning. Ny uppenbarelse för
Salomo.

1. När Salomo hade slutat sin bön, kom eld ned från himmelen och
förtärde brännoffret och slaktoffren, och HERRENS härlighet
uppfyllde huset.
>3 Mos. 9,24. Dom. 6,21. 1 Kon. 8,10 f. 18,38 f. 2 Krön. 5,14.
>2 Mack. 2,10.
2. Och prästerna kunde icke gå in i HERRENS hus, eftersom HERRENS
härlighet uppfyllde HERRENS hus.
3. Då nu alla Israels barn sågo huru elden kom ned, och sågo
HERRENS härlighet över huset, föllo de ned på den stenlagda
gården, med ansiktena mot jorden, och tillbådo HERREN och
tackade honom, därför att han är god, och därför att hans nåd
varar evinnerligen.
>2 Krön. 5,13. Esr. 3,10 f. Ps. 136,1.
4. Och konungen och allt folket offrade slaktoffer inför HERRENS
ansikte.
>1 Kon 8,62 f.
5. Konung Salomo offrade såsom slaktoffer tjugutvå tusen tjurar
och ett hundra tjugu tusen av småboskapen. Så invigdes Guds hus
av konungen och allt folket.
6. Och prästerna stodo där i sina tjänstförrättningar, och
leviterna stodo med HERRENS musikinstrumenter, som konung David
hade låtit göra, för att de med dem skulle tacka HERREN, därför
att hans nåd varar evinnerligen; David lät nämligen dem utföra
lovsången. Men prästerna stodo mitt emot dem och blåste i
trumpeter, medan hela Israel förblev stående.
7. Och Salomo helgade den mellersta delen av förgården framför
HERRENS hus; ty där offrade han brännoffren och fettstyckena av
tackoffret eftersom kopparaltaret som Salomo hade låtit göra
icke kunde rymma brännoffret, spisoffret och fettstyckena.
>2 Krön. 4,1

8. Tid detta tillfälle firade Salomo högtiden i sju dagar, och med
honom hela Israel, en mycket stor församling ifrån hela landet,
allt ifrån det ställe där vägen går till Hamat ända till
Egyptens bäck.
>1 Kon. 8,65 f.
9. Och på åttonde dagen höllo de högtidsförsamling. Ty altarets
invigning firade de i sju dagar och högtiden i sju dagar.
>3 Mos. 23,36.
10. Men på tjugutredje dagen i sjunde månaden lät han folket gå hem
till sina hyddor; och de voro fulla av glädje och fröjd över det
goda som HERREN hade gjort mot David och Salomo och mot sitt
folk Israel.

11. Så fullbordade Salomo HERRENS hus och konungshuset; och allt vad
Salomo hade haft i sinnet att utföra i HERRENS hus och i sitt
eget hus hade lyckats honom väl.
>1 Kon. 9,1 f.
12. Och HERREN uppenbarade sig för Salomo om natten och sade till
honom: »Jag har hört din bön och utvalt denna plats åt mig till
offerplats.
>2 Mos. 20,24. 5 Mos. 12,5.
13. Om jag tillsluter himmelen, så att regn icke faller, om jag
bjuder gräshoppor att fördärva landet, eller om jag sänder pest
bland mitt folk,
14. men mitt folk, det som är uppkallat efter mitt namn, då ödmjukar
sig och beder och söker mitt ansikte och omvänder sig från sina
onda vägar, så vill jag höra det från himmelen och förlåta deras
synd och skaffa bot åt deras land.
15. Så skola nu mina ögon vara öppna och mina öron akta på vad som
bedes på denna plats.
>2 Krön. 6,40.
16. Och nu har jag utvalt och helgat detta hus, för att mitt namn
skall vara där till evig tid. Och mina ögon och mitt hjärta
skola vara där alltid.
17. Om du nu vandrar inför mig, såsom din fader David vandrade, så
att du gör allt vad jag har bjudit dig och håller mina stadgar
och rätter,
18. då skall jag upprätthålla din konungatron, såsom jag lovade din
fader David, när jag sade: 'Aldrig skall den tid komma, då en
avkomling av dig icke råder över Israel.'
19. Men om I vänden om och övergiven de stadgar och bud som jag har
förelagt eder, och gån bort och tjänen andra gudar och
tillbedjen dem,
20. då skall jag rycka upp dem som så göra ur mitt land, det som jag
har givit dem; och detta hus som jag har helgat åt mitt namn
skall jag förkasta ifrån mitt ansikte; och jag skall göra det
till ett ordspråk och en visa bland alla folk.
>5 Mos. 28,37. Jer. 7,15.
21. Och över detta hus, som har varit så upphöjt, skall då var och
en som går därförbi bliva häpen. Och när någon frågar: 'Varför
har HERREN gjort så mot detta land och detta hus?',
>6 Mos. 29,24 f. Jer. 22,8 f.
22. då skall man svara: 'Därför att de övergåvo HERREN, sina fäders
Gud, som hade fört dem ut ur Egyptens land, och höllo sig till
andra gudar och tillbådo dem och tjänade dem, därför har han
låtit allt detta onda komma över dem.'»
*14/08 Andra Krönikeboken, 8 Kapitlet
Andra Krönikeboken, 8 Kapitlet

Salomos byggnadsföretag. Hans
arbetsfolk. Hans offerordning. Hans
flotta.

1. När de tjugu år voro förlidna, under vilka Salomo byggde på
HERRENS hus och på sitt eget hus,
>1 Kon. 9,10.
2. byggde Salomo upp de städer som Huram hade givit honom och lät
Israels barn bosätta sig i dem.
3. Och Salomo drog till Hamat-Soba och bemäktigade sig det.
4. Och han byggde upp Tadmor i öknen och alla de förrådsstäder som
i Hamat äro byggda av honom.
>1 Kon. 9,17 f.
5. Vidare byggde han upp Övre Bet-Horon och Nedre Bet-Horon och
gjorde dem till fasta städer med murar, portar och bommar,
6. så ock Baalat och alla Salomos förrådsstäder, ävensom alla
vagnsstäderna och häststäderna, och allt annat som Salomo kände
åstundan att bygga i Jerusalem, på Libanon och eljest i hela det
land som lydde under hans välde.

7. Allt det folk som fanns kvar av hetiterna, amoréerna,
perisséerna, hivéerna och jebuséerna, korteligen, alla de som
icke voro av Israel --
8. deras avkomlingar, så många som funnos kvar i landet efter dem,
i det att Israels barn icke hade utrotat dem, dessa pålade
Salomo att vara arbetspliktiga, såsom de äro ännu i dag.
9. Men somliga av Israels barn gjorde Salomo icke till trälar vid
de arbeten han utförde, utan de blevo krigare och hövitsmän för
hans kämpar, eller uppsyningsmän över hans vagnar och ridhästar.
10. Och konung Salomos överfogdar voro två hundra femtio; dessa hade
befälet över folket.

11. Och Salomo lät Faraos dotter flytta upp från Davids stad till
det hus som han hade byggt åt henne; ty han sade: »Jag vill icke
att någon kvinna skall bo i Davids, Israels konungs, hus, ty det
är en helig plats, eftersom HERRENS ark har kommit dit.»
>1 Kon. 3,1. 7,8. 9,24.

12. Nu offrade Salomo brännoffer åt HERREN på HERRENS, altare, det
som han hade byggt framför förhuset;
>1 Kon. 9,25.
13. han offrade var dag de för den dagen bestämda offren, efter
Moses bud, på sabbaterna, vid nymånaderna och vid högtiderna tre
gånger om året, nämligen vid det osyrade brödets högtid, vid
veckohögtiden och vid lövhyddohögtiden.
>3 Mos. 23,37. 4 Mos. 28,2 f. 5 Mos. 16,16.
14. Och efter sin fader Davids anordning fastställde han de
avdelningar i vilka prästerna skulle tjänstgöra, ävensom
leviternas åligganden, att de skulle utföra lovsången och
betjäna prästerna -- var dag de för den dagen bestämda
åliggandena -- så ock huru dörrvaktarna, efter sina avdelningar,
skulle hålla vakt vid de särskilda portarna; ty så hade
gudsmannen David bjudit.
>1 Krön. 24,3 f. 26,1 f.
15. Och man vek icke av ifrån vad konungen hade bjudit angående
prästerna och leviterna, varken i fråga om någon annan
angelägenhet eller i fråga om förråden.
16. Så utfördes allt Salomos arbete, först intill den dag då grunden
lades till HERRENS hus, och sedan intill dess det blev
fullbordat. Och så var då HERRENS hus färdigt.

17. Vid denna tid drog Salomo till Esjon-Geber och till Elot, på
havsstranden, i Edoms land.
>1 Kon. 9,26 f.
18. Och Huram sände till honom skepp genom sitt folk, och därjämte
av sitt folk sjökunnigt manskap. De foro med Salomos folk till
Ofir och hämtade därifrån fyra hundra femtio talenter guld, som
de förde till konung Salomo.
*14/09 Andra Krönikeboken, 9 Kapitlet
Andra Krönikeboken, 9 Kapitlet

Drottningens av Saba besök hos Salomo.
Salomos rikedom och prakt, hans vishet
och storhet. Salomos död.

1. När drottningen av Saba fick höra ryktet om Salomo, kom hon för
att i Jerusalem sätta Salomo på prov med svåra frågor. Hon kom
med ett mycket stort följe och förde med sig kameler, som buro
välluktande kryddor och guld i myckenhet, så ock ädla
stenar. Och när hon kom inför konung Salomo, förelade hon honom
allt vad hon hade i tankarna.
>1 Kon. 10,1 f. Matt. 12,42. Luk. 11,31.
2. Men Salomo gav henne svar på alla hennes frågor; intet var
förborgat för Salomo, utan han kunde giva henne svar på allt.
3. När nu drottningen av Saba såg Salomos vishet, och såg huset som
han hade byggt,
4. och såg rätterna på hans bord och såg huru hans tjänare sutto
där, och huru de som betjänade honom utförde sina åligganden,
och huru de voro klädda, och vidare såg hans munskänkar, och
huru de voro klädda, och när hon såg den trappgång på vilken han
gick upp till HERRENS hus, då blev hon utom sig av förundran.
5. Och hon sade till konungen: »Sant var det tal som jag hörde i
mitt land om dig och om din vishet.
6. Jag ville icke tro vad man sade förrän jag själv kom och med
egna ögon fick se det; men nu finner jag att vidden av din
vishet icke ens till hälften har blivit omtalad för mig. Du är
vida förmer, än jag genom ryktet hade hört.
7. Sälla äro dina män, och sälla äro dessa dina tjänare, som
beständigt få stå inför dig och höra din visdom.
8. Lovad vare HERREN, din Gud, som har funnit sådant behag i dig,
att han har satt dig på sin tron till att vara konung inför
HERREN, din Gud! Ja, därför att din Gud älskar Israel och vill
hålla det vid makt evinnerligen, därför har han satt dig till
konung över dem, för att du skall skipa lag och rätt.»

9. Och hon gav åt konungen ett hundra tjugu talenter guld, så och
välluktande kryddor i stor myckenhet, därtill ädla stenar;
sådana välluktande kryddor som de vilka drottningen av Saba gav
åt konung Salomo hava eljest icke funnits.
10. När Hirams folk och Salomos folk hämtade guld från Ofir,
hemförde också de algumträ och ädla stenar.
11. Av algumträet lät konungen göra tillbehör till HERRENS hus och
till konungshuset, så ock harpor och psaltare för
sångarna. Sådant hade aldrig förut blivit sett i Juda land.
12. Konung Salomo åter gav åt drottningen av Saba allt vad hon
åstundade och begärde, förutom vad som svarade emot det hon hade
medfört åt konungen. Sedan vände hon om och for till sitt land
igen med sina tjänare.

13. Det guld som årligen inkom till Salomo vägde sex hundra
sextiosex talenter,
14. förutom det som infördes genom kringresande handelsmän och andra
köpmän; också Arabiens alla konungar och ståthållarna i landet
förde guld och silver till Salomo.
15. Och konung Salomo lät göra två hundra stora sköldar av uthamrat
guld och använde till var sådan sköld sex hundra siklar uthamrat
guld;
16. likaledes tre hundra mindre sköldar av uthamrat guld och använde
till var sådan sköld tre hundra siklar guld; och konungen satte
upp dem i Libanonskogshuset.
17. Vidare lät konungen göra en stor tron av elfenben och överdrog
den med rent guld.
18. Tronen hade sex trappsteg och en pall av guld, fastsatta vid
tronen; på båda sidor om sitsen voro armstöd, och två lejon
stodo utmed armstöden;
19. och tolv lejon stodo där på de sex trappstegen, på båda
sidor. Något sådant har aldrig blivit förfärdigat i något annat
rike.
20. Och alla konung Salomos dryckeskärl voro av guld, och alla kärl
i Libanonskogshuset voro av fint guld; silver aktades icke för
något i Salomos tid.
21. Ty konungen hade skepp som gingo till Tarsis med Hurams folk; en
gång vart tredje år kommo Tarsis-skeppen hem och förde med sig
guld och silver, elfenben, apor och påfåglar.

22. Och konung Salomo blev större än någon annan konung på jorden,
både i rikedom och i vishet.
23. Alla konungar på jorden kommo för att besöka Salomo och höra den
vishet som Gud hade nedlagt i hans hjärta.
24. Och var och en av dem förde med sig skänker: föremål av silver
och av guld, kläder, vapen, välluktande kryddor, hästar och
mulåsnor. Så skedde år efter år.

25. Och Salomo hade fyra tusen spann hästar med vagnar och tolv
tusen ridhästar; dem förlade han dels i vagnsstäderna, dels i
Jerusalem, hos konungen själv.
>1 Kon. 4,26. 2 Krön. 1,14 f.
26. Och han var herre över alla konungar ifrån floden ända till
filistéernas land och sedan ända ned till Egyptens gräns.
>1 Kon. 4,21.
27. Och konungen styrde så, att silver blev lika vanligt i Jerusalem
som stenar, och cederträ lika vanligt som mullbärsfikonträ i
Låglandet.
28. Och hästar infördes till Salomo från Egypten och från alla andra
länder.

29. Vad nu vidare är att säga om Salomo, om hans första tid såväl
som om hans sista, det finnes upptecknat i profeten Natans
krönika, i siloniten Ahias profetia och i siaren Jedais syner om
Jerobeam, Nebats son.
30. Salomo regerade i Jerusalem över hela Israel i fyrtio år.
31. Och Salomo gick till vila hos sina fäder, och man begrov honom
i hans fader Davids stad. Och hans son Rehabeam blev konung
efter honom.
*14/10 Andra Krönikeboken, 10 Kapitlet
Andra Krönikeboken, 10 Kapitlet

Rehabeam konung. De tio stammarnas
avfall från Davids hus.

1. Och Rehabeam drog till Sikem, ty hela Israel hade kommit till
Sikem för att göra honom till konung.
>1 Kon. 12,1 f.
2. När Jerobeam, Nebats son, hörde detta, där han var i Egypten --
dit hade han nämligen flytt för konung Salomo -- vände han
tillbaka från Egypten.
3. Och de sände bort och läto kalla honom åter. Då kom Jerobeam
tillstädes jämte hela Israel och talade till Rehabeam och sade:
4. »Din fader gjorde vårt ok för svårt; men lätta nu du det svåra
arbete och det tunga ok som din fader lade på oss, så vilja vi
tjäna dig.»
5. Han svarade dem: »Vänten ännu tre dagar, och kommen så tillbaka
till mig.» Och folket gick.

6. Då rådförde sig konung Rehabeam med de gamle som hade varit i
tjänst hos hans fader Salomo, medan denne ännu levde; han sade:
»Vilket svar råden I mig att giva detta folk?»
7. De svarade honom och sade: »Om du visar dig god mot detta folk
och är nådig mot dem och talar goda ord till dem, så skola de
för alltid bliva dina tjänare.»
8. Men han aktade icke på det råd som de gamle hade givit honom,
utan rådförde sig med de unga män som hade vuxit upp med honom,
och som nu voro i hans tjänst.
9. Han sade till dem: »Vilket svar råden I oss att giva detta folk
som har talat till mig och sagt: 'Lätta det ok som din fader har
lagt på oss'?»
10. De unga männen som hade vuxit upp med honom svarade honom då och
sade: »Så bör du säga till folket som har talat till dig och
sagt: 'Din fader gjorde vårt ok tungt, men lätta du det för oss'
-- så bör du säga till dem: 'Mitt minsta finger är tjockare än
min faders länd.
11. Så veten nu, att om min fader har belastat eder med ett tungt
ok, så skall jag göra edert ok ännu tyngre; har min fader tuktat
eder med ris, så skall jag göra det med skorpiongissel.'»

12. Så kom nu Jerobeam med allt folket till Rehabeam på tredje
dagen, såsom konungen hade befallt, i det han sade: »Kommen
tillbaka till mig på tredje dagen.»
13. Då gav konungen dem ett hårt svar; ty konung Rehabeam aktade
icke på de gamles råd.
14. Han talade till dem efter de unga männens råd och sade: »Jag
skall göra edert ok tungt, ja, jag skall göra det ännu tyngre än
förut; har min fader tuktat eder med ris, så skall jag göra det
med skorpiongissel.»
15. Alltså hörde konungen icke på folket; ty det var så skickat av
Gud, för att HERRENS ord skulle uppfyllas, det som han hade
talat till Jerobeam, Nebats son, genom Ahia från Silo.
16. Då nu hela Israel förnam att konungen icke ville höra på dem,
gav folket konungen detta svar:

»Vad del hava vi i David?
Ingen arvslott hava vi i Isais son.
Israel drage hem, var och en till sin hydda.
Se nu själv om ditt hus, du David.»

Därefter drog hela Israel hem till sina hyddor.
17. Allenast över de israeliter som bodde i Juda städer förblev
Rehabeam konung.

18. Och när konung Rehabeam sände åstad Hadoram, som hade uppsikten
över de allmänna arbetena, stenade Israels barn denne till döds;
och konung Rehabeam själv måste med hast stiga upp i sin vagn
och fly till Jerusalem.
19. Så avföll Israel från Davids hus och har varit skilt därifrån
ända till denna dag.
*14/11 Andra Krönikeboken, 11 Kapitlet
Andra Krönikeboken, 11 Kapitlet

Profeten Semajas budskap. Rehabeams
byggnadsföretag. Prästernas och
leviternas invandring från Israel till
Juda. Rehabeams hustrur och barn.

1. Och när Rehabeam kom till Jerusalem, församlade han Juda hus och
Benjamin, ett hundra åttio tusen utvalda krigare, för att de
skulle strida mot Israel och återvinna konungadömet åt Rehabeam.
>1 Kon. 12,21 f.
2. Men HERRENS ord kom till gudsmannen Semaja; han sade:
3. »Säg till Rehabeam, Salomos son, Juda konung, och till alla
israeliter i Juda och Benjamin:
4. Så säger HERREN: I skolen icke draga upp och strida mot edra
bröder. Vänden tillbaka hem, var och en till sitt, ty vad som
har skett har kommit från mig.» Och de lyssnade till HERRENS ord
och vände om och drogo icke mot Jerobeam.

5. Men Rehabeam bodde i Jerusalem, och han befäste städer i Juda
och gjorde dem till fasta platser.
6. Han befäste Bet-Lehem, Etam, Tekoa,
7. Bet-Sur, Soko, Adullam
8. Gat, Maresa, Sif,
9. Adoraim, Lakis, Aseka,
10. Sorga, Ajalon och Hebron, alla i Juda och Benjamin, och gjorde
dem till fasta städer.
11. Och han gjorde deras befästningar starka och tillsatte hövdingar
i dem och lade in i dem förråd av mat, olja och vin;
12. var och en särskild av dessa städer försåg han med sköldar och
spjut; han befäste dem mycket starkt. Och Juda och Benjamin
förblevo under hans välde.

13. Och prästerna och leviterna i hela Israel gingo över till honom
från alla sina områden;
14. ty leviterna övergåvo sina utmarker och sina andra besittningar
och begåvo sig till Juda och Jerusalem, eftersom Jerobeam med
sina söner drev dem bort ifrån deras tjänst såsom HERRENS
präster,
>2 Krön. 13,9.
15. och anställde åt sig andra präster för offerhöjderna och för de
onda andarna och för kalvarna som han hade låtit göra.
>1 Kon. 12,31.
16. Och dem följde ifrån alla Israels stammar de som vände sina
hjärtan till att söka HERREN, Israels Gud; dessa kommo till
Jerusalem för att offra åt HERREN, sina fäders Gud.
17. I tre år befäste de så konungamakten i Juda och gjorde
Rehabeams, Salomos sons, välde starkt; ty i tre år vandrade de
på Davids och Salomos väg.

18. Och Rehabeam tog till hustru åt sig Mahalat, dotter till
Jerimot, Davids son, och till Abihail, Eliabs, Isais sons,
dotter.
>1 Sam. 16,6. 17,13.
19. Hon födde åt honom sönerna Jeus, Semarja och Saham.
20. Och efter henne tog han till hustru Maaka, Absaloms dotter. Hon
födde åt honom Abia, Attai, Sisa och Selomit.
>1 Kon. 15,2.
21. Och Rehabeam hade Maaka, Absaloms dotter, kärare än alla sina
andra hustrur och bihustrur -- ty han hade tagit aderton hustrur
och sextio bihustrur -- och han födde tjuguåtta söner och sextio
döttrar.
22. Och Rehabeam satte Abia, Maakas son, till huvud och furste bland
sina bröder, ty han hade i sinnet att göra honom till konung.
23. Och på lämpligt sätt fördelade han alla Judas och Benjamins
landskap och alla fasta städer mellan några av sina söner och
gav dem rikligt underhåll; han skaffade dem ock hustrur i mängd.
*14/12 Andra Krönikeboken, 12 Kapitlet
Andra Krönikeboken, 12 Kapitlet

Sisaks anfall på Juda. Semajas profetia.
Jerusalems plundring genom Sisak.
Rehabeams död.

1. När Rehabeams konungamakt nu hade blivit befäst och han hade
blivit mäktig, övergav han HERRENS lag, han jämte hela Israel.
2. Men i konung Rehabeams femte regeringsår drog Sisak, konungen i
Egypten, upp mot Jerusalem, därför att de hade varit otrogna mot
HERREN;
>1 Kon. 14,25.
3. han kom med ett tusen två hundra vagnar och sextio tusen
ryttare, och ingen kunde räkna det folk som följde honom från
Egypten: libyer, suckéer och etiopier.
4. Och han intog de fasta städerna i Juda och kom ända till
Jerusalem.
>2 Krön. 11,5 f.

5. Och profeten Semaja hade kommit till Rehabeam och till Juda
furstar, som hade församlat sig i Jerusalem av fruktan för
Sisak; och han sade till dem: »Så säger HERREN: I haven
övergivit mig, därför har ock jag övergivit eder och givit eder
i Sisaks hand.»
6. Då ödmjukade sig Israels furstar och konungen själv och sade:
»HERREN är rättfärdig.»
7. När nu HERREN såg att de ödmjukade sig, kom HERRENS ord till
Semaja; han sade: »Eftersom de hava ödmjukat sig, vill jag icke
fördärva dem; jag skall låta dem med knapp nöd komma undan, och
min vrede skall icke bliva utgjuten över Jerusalem genom Sisaks
hand.
8. Dock skola de nödgas bliva honom underdåniga, för att de må lära
sig förstå vilken skillnad det är mellan att tjäna mig och att
tjäna främmande konungadömen.»

9. Så drog nu Sisak, konungen i Egypten, upp mot Jerusalem. Och han
tog skatterna i HERRENS hus och skatterna i konungshuset;
alltsammans tog han. Han tog ock de gyllene sköldar som Salomo
hade låtit göra.
>1 Kon. 10,16. 14,26 f. 2 Krön. 9,15 f.
10. I deras ställe lät konung Rehabeam göra sköldar av koppar, och
dessa lämnade han i förvar åt hövitsmännen för drabanterna som
höllo vakt vid ingången till konungshuset.
11. Och så ofta konungen gick till HERRENS hus, gingo ock
drabanterna och buro dem; sedan förde de dem tillbaka till
drabantsalen.

12. Därför att nu Rehabeam ödmjukade sig, vände sig HERRENS vrede
ifrån honom, så att han icke alldeles fördärvade honom. Också
fanns ännu något gott i Juda.
13. Alltså befäste konung Rehabeam sitt välde i Jerusalem och
fortsatte att regera. Rehabeam var nämligen fyrtioett år gammal,
när han blev konung, och han regerade sjutton år i Jerusalem,
den stad som HERREN hade utvalt ur alla Israel stammar, till att
där fästa sitt namn. Hans moder hette Naama, ammonitiskan.
>2 Mos. 20,24. 1 Kon. 14,21 f. 2 Krön. 6,6.
14. Och han gjorde vad ont var, ty han vände icke sitt hjärta till
att söka HERREN.

15. Men vad som är att säga om Rehabeam, om hans första tid såväl
som om hans sista, det finnes upptecknat i profeten Semajas och
siaren Iddos krönikor, enligt släktregistrens sätt. Och Rehabeam
och Jerobeam lågo i krig med varandra, så länge de levde.
>1 Kon. 14,29 f. 15,6.
16. Men Rehabeam gick till vila hos sina fäder och blev begraven i
Davids stad. Och hans son Abia blev konung efter honom.
*14/13 Andra Krönikeboken, 13 Kapitlet
Andra Krönikeboken, 13 Kapitlet

Abia konung i Juda. Hans seger över
Jerobeam.

1. I konung Jerobeams adertonde regeringsår blev Abia konung över
Juda.
>1 Kon. 15,1 f.
2. Han regerade tre år i Jerusalem. Hans moder hette Mikaja,
Uriels dotter, från Gibea. Men Abia och Jerobeam lågo i krig med
varandra.
3. Och Abia begynte kriget med en här av tappra krigsmän, fyra
hundra tusen utvalda män; men Jerobeam ställde upp sig till
strid mot honom med åtta hundra tusen utvalda tappra stridsmän.
4. Och Abia steg upp på berget Semaraim i Efraims bergsbygd och
sade: »Hören mig, du, Jerobeam, och I, hela Israel.
5. Skullen I icke veta att det är HERREN, Israels Gud, som har
givit åt David konungadömet över Israel för evig tid, åt honom
själv och hans söner, genom ett saltförbund?[1]
>4 Mos. 18,19.
6. Men Jerobeam, Nebats son, Salomos, Davids sons, tjänare,
uppreste sig och avföll från sin herre.
>1 Kon. 11,26.
7. Och till honom församlade sig löst folk, onda män, och de blevo
Rehabeam, Salomos son, för starka, eftersom Rehabeam ännu var
ung och försagd och därför icke kunde stå dem emot.
8. Och nu menen I eder kunna stå emot HERRENS konungadöme, som
tillhör Davids söner, eftersom I ären en stor hop och haven hos
eder de guldkalvar som Jerobeam har låtit göra åt eder till
gudar.
>1 Kon. 12,28.
9. Haven I icke fördrivit HERRENS präster, Arons söner, och
leviterna, och själva gjort eder präster, såsom de främmande
folken göra? Vemhelst som kommer med en ungtjur och sju vädurar
for att taga handfyllning, han får bliva präst åt dessa gudar,
som icke äro gudar.
>2 Mos. 28,41 32,29. 1 Kon. 12,31. 2 Krön. 11,14 f.
10. Men vi hava HERREN till vår Gud, och vi hava icke övergivit
honom. Vi hava präster av Arons söner, som göra tjänst inför
HERREN, och leviter, som sköta tempelsysslorna;
11. och de förbränna åt HERREN brännoffer var morgon och var afton
och antända välluktande rökelse och lägga upp bröd på det
gyllene bordet och tända var afton den gyllene ljusstaken med
dess lampor. Ty vi hålla vad HERREN, vår Gud, har bjudit oss
hålla, men I haven övergivit honom.
>2 Mos. 25,30, 37. 29,38 f. 30,34 f. 3 Mos. 24,6 f. 2 Krön. 2,4.
12. Och se, vi hava Gud i spetsen för oss, och vi hava hans präster
med larmtrumpeterna för att blåsa till strid mot eder. I Israels
barn, striden icke mot HERREN, edra fäders Gud; ty då skall det
icke gå eder väl.»
>4 Mos. 10,9.

13. Men Jerobeam hade låtit kringgå dem och lagt ett bakhåll för att
falla dem i ryggen; så stodo de nu mitt emot Juda män och hade
sitt bakhåll bakom dem.
14. När då Juda män vände sig om, fingo de se att de hade fiender
både framför sig och bakom sig. Då ropade de till HERREN, och
prästerna blåste i trumpeterna.
15. Därefter hovo Juda män upp ett härskri; och när Juda män hovo
upp sitt härskri, lät Gud Jerobeam och hela Israel bliva slagna
av Abia och Juda.
16. Och Israels barn flydde för Juda, och Gud gav dem i deras hand.
17. Och Abia med sitt folk anställde ett stort nederlag bland dem,
så att fem hundra tusen unga män av Israel föllo slagna.
18. Alltså blevo Israels barn på den tiden kuvade; men Juda barn
voro starka, ty de stödde sig på HERREN sina fäders Gud.
19. Och Abia förföljde Jerobeam och tog ifrån honom några städer:
Betel med underlydande orter, Jesana med underlydande orter och
Efron med underlydande orter.
20. Och Jerobeam förmådde ingenting mer, så länge Abia levde; och
han blev hemsökt av HERREN, så att han dog.

21. Men Abia befäste sitt välde; och han tog sig fjorton hustrur och
födde tjugutvå söner och sexton döttrar.
22. Vad nu mer är att säga om Abia, om hans företag och om annat som
rör honom, det finnes upptecknat i profeten Iddos »Utläggning».
>2 Krön. 24,27.

[1] Se Saltförbund i Ordförkl.
*14/14 Andra Krönikeboken, 14 Kapitlet
Andra Krönikeboken, 14 Kapitlet

Asa konung i Juda. Hans seger över
etiopierna.

1. Och Abia gick till vila hos sina fäder, och man begrov honom i
Davids stad. Och hans son Asa blev konung efter honom. Under
hans tid hade landet ro i tio år.
>1 Kon. 15,8.
2. Och Asa gjorde vad gott och rätt var i HERRENS, sin Guds, ögon.
>1 Kon 15,11 f.
3. Han skaffade bort de främmande altarna och offerhöjderna och
slog sönder stoderna och högg ned Aserorna.
4. Och han uppmanade Juda att söka HERREN, sina fäders Gud, och
hålla lagen och budorden.
5. Ur alla Juda städer skaffade han bort offerhöjderna och
solstoderna; och riket hade ro under honom.
6. Och han byggde fasta städer i Juda, eftersom landet hade ro och
han under dessa år icke hade något krig; ty HERREN hade givit
honom lugn.
7. Han sade nämligen till Juda: »Låt oss bygga dessa städer och
förse dem runt omkring med murar och torn, med portar och
bommar, medan vi ännu hava landet i vår makt, därför att vi hava
sökt HERREN, vår Gud; ty vi hava sökt honom, och han har låtit
oss få lugn på alla sidor.» Så byggde de då, och allt gick väl.
8. Och Asa hade en här som var väpnad med stora sköldar och med
spjut, och som utgjordes av tre hundra tusen man från Juda,
vartill kommo två hundra åttio tusen man från Benjamin, som voro
väpnade med små sköldar och spände båge. Alla dessa voro tappra
stridsmän.

9. Men Sera från Etiopien drog ut mot dem med en här av tusen
gånger tusen man och tre hundra vagnar; och han kom till Maresa.
10. Och Asa drog ut mot honom, och de ställde upp sig till strid i
Sefatas dal vid Maresa.
11. Och Asa ropade till HERREN, sin Gud, och sade: »HERRE, förutom
dig finnes ingen som kan hjälpa i striden mellan den starke och
den svage. Så hjälp oss, HERRE, vår Gud, ty på dig stödja vi
oss, och i ditt namn hava vi kommit hit mot denna hop. HERRE, du
är vår Gud; mot dig förmår ju ingen människa något.»
>Dom, 7,2, 7. 1 Sam. 14,6.

12. Och HERREN lät etiopierna bliva slagna av Asa och Juda, så att
etiopierna flydde.
>2 Krön. 16,8.
13. Och Asa och hans folk förföljde dem ända till Gerar; och av
etiopierna föllo så många, att ingen av dem kom undan med livet,
ty de blevo nedgjorda av HERREN och hans här. Och folket tog
byte i stor myckenhet.
14. Och de intogo alla städer runt omkring Gerar, ty en
förskräckelse ifrån HERREN hade kommit över dessa; och de
plundrade alla städerna, ty i dem fanns mycket att plundra.
15. Till och med boskapsskjulen bröto de ned och förde bort
småboskap i myckenhet och kameler, och vände så tillbaka till
Jerusalem.
*14/15 Andra Krönikeboken, 15 Kapitlet
Andra Krönikeboken, 15 Kapitlet

Asarjas profetia. Asas tacksägelse.

1. Och över Asarja, Odeds son, kom Guds Ande.
2. Han gick ut mot Asa och sade till honom: »Hören mig, du, Asa,
och I, hela Juda och Benjamin. HERREN är med eder, när I ären
med honom, och om I söken honom, så låter han sig finnas av
eder; men om I övergiven honom, så övergiver han ock eder.
>5 Mos. 4,29. 1 Krön. 28,9. 2 Krön. 24,20. 33,12 f. Jer. 29,13.
3. En lång tid var ju Israel utan den sanne Guden, utan präster som
undervisade dem, och utan någon lag.
>Dom. 2,10 f. 17,6. 21,25.
4. Men i sin nöd omvände de sig till HERREN, Israels Gud, och när
de sökte honom, lät han sig finnas av dem.
>Dom. 3,9, 15. 10,10 f.
5. Under de tiderna fanns ingen trygghet, när man gick ut eller in;
utan stor förvirring rådde bland alla dem som bodde här i
länderna,
>Dom. 5,6 f.
6. och folk drabbade samman med folk och stad med stad; ty Gud
förvirrade dem med allt slags nöd.
>Dom. 12,4 f. 20,1 f.
7. Men varen I frimodiga, låten icke modet falla, ty edert verk
skall få sin lön.»
>Jer. 31,16. 1 Kor. 15,58.

8. När Asa hörde dessa ord och denna profetia av profeten Oded, tog
han mod till sig och skaffade bort styggelserna ur Judas och
Benjamins hela land och ur de städer som han hade tagit i
Efraims bergsbygd, och upprättade åter HERRENS altare, det som
stod framför HERRENS förhus.
9. Och han församlade hela Juda och Benjamin, så ock de främlingar
ifrån Efraim, Manasse och Simeon, som bodde ibland dem; ty många
från Israel hade gått över till honom, när de sågo att HERREN,
hans Gud, var med honom.
10. Och de församlade sig till Jerusalem i tredje månaden av Asas
femtonde regeringsår,
11. och offrade på den dagen åt HERREN sju hundra tjurar och sju
tusen djur av småboskapen, uttagna av det byte som de hade fört
med sig.
>2 Krön. 14,13.
12. Och de ingingo det förbundet att de skulle söka HERREN, sina
fäders Gud, av allt sitt hjärta och av all sin själ,
>Jos. 24,25. 2 Kon. 23,3.
13. och att var och en som icke sökte HERREN, Israels Gud, han
skulle bliva dödad, liten eller stor, man eller kvinna.
>5 Mos. 13,9. 17,5.
14. Och de gåvo HERREN sin ed med hög röst och under jubel, och
under det att trumpeter och basuner ljödo.
15. Och hela Juda gladde sig över eden; ty de hade svurit den av
allt sitt hjärta, och de sökte HERREN med hela sin vilja, och
han lät sig finnas av dem, och han lät dem få ro på alla sidor.

16. Konung Asa avsatte ock sin moder Maaka från hennes
drottningsvärdighet, därför att hon hade satt upp en styggelse
åt Aseran; Asa högg nu ned styggelsen och krossade de och brände
upp den i Kidrons dal.
>1 Kon. 15,13 f.
17. Men offerhöjderna blevo icke avskaffade ur Israel; dock var Asas
hjärta gudhängivet, så länge han levde.
18. Och han förde in i Guds hus både vad hans fader och vad han
själv hade helgat åt HERREN: silver, guld och kärl.

19. Och intet krig uppstod förrän i Asas trettiofemte regeringsår.
*14/16 Andra Krönikeboken, 16 Kapitlet
Andra Krönikeboken, 16 Kapitlet

Asas förbund med Ben-Hadad mot Baesa,
Israels konung. Hananis profetia. Asas
sjukdom och död.

1. I Asas trettiosjätte regeringsår drog Baesa, Israels konung, upp
mot Juda och begynte befästa Rama, för att hindra att någon
komme vare sig från eller till Asa, Juda konung.
>1 Kon. 15,17 f.
2. Då tog Asa silver och guld ur skattkamrarna i HERRENS hus och i
konungshuset, och sände det till Ben-Hadad, konungen i Aram, som
bodde i Damaskus, och lät säga:
>2 Kom 12,18. 16,8.
3. »Ett förbund består ju mellan mig och dig, såsom det var mellan
min fader och din fader. Se, här sänder jag dig silver och guld;
så bryt då ditt förbund med Baesa, Israels konung, för att han
må lämna mig i fred.»
4. Och Ben-Hadad lyssnade till konung Asa och sände sina
krigshövitsmän mot Israels städer, och de förhärjade Ijon, Dan
och Abel-Maim samt alla förrådshus i Naftali städer.
5. När Baesa hörde detta, avstod han från att befästa Rama och lät
sina arbeten där upphöra.
6. Men konung Asa tog med sig hela Juda, och de förde bort ifrån
Rama stenar och trävirke som Baesa använde till att befästa
det. Därmed befäste han så Geba och Mispa.

7. Vid samma tid kom siaren Hanani till Asa, Juda konung, och sade
till honom: »Eftersom du stödde dig på konungen i Aram och icke
stödde dig på HERREN, din Gud, därför har den arameiske
konungens här sluppit undan din hand.
8. Voro icke etiopierna och libyerna en väldig här, med vagnar och
ryttare i stor myckenhet? Men därför att du då stödde dig på
HERREN, gav han dem i din hand.
>2 Krön. 14,9, 12.
9. TY HERRENS ögon överfara hela jorden, för att han med sin kraft
skall bistå dem som med sina hjärtan hängiva sig åt
honom. Härutinnan har du handlat dåraktigt. Därför skall du
hädanefter hava ständiga strider.»
>1 Kon. 15,32. Job 34,21. Ords. 15,3. Jer. 16,17. 32,19. Sak. 4,10.
10. Men Asa blev förtörnad på siaren och satte honom i stockhuset;
så förbittrad var han på honom för vad han hade sagt. Vid samma
tid förfor Asa ock våldsamt mot andra av folket.

11. Men vad som är att säga om Asa, om hans första tid såväl som om
hans sista, det finnes upptecknat i boken om Judas och Israels
konungar.
12. Och i sitt trettionionde regeringsår fick Asa en sjukdom i sina
fötter, och sjukdomen blev övermåttan svår; men oaktat sin
sjukdom sökte han icke HERREN, utan allenast läkares hjälp.
13. Och Asa gick till vila hos sina fäder och dog i sitt
fyrtioförsta regeringsår.
14. Och man begrov honom i den grav som han hade låtit hugga ut åt
sig i Davids stad; och man lade honom på en bädd som man hade
fyllt med vällukter och kryddor av olika slag, konstmässigt
beredda, och anställde till hans ära en mycket stor
förbränning[1].
>1 Sam. 31,12. 2 Krön. 21,19. Jer. 34,5.

[1] Sorgebruk i Ordförkl.
*14/17 Andra Krönikeboken, 17 Kapitlet
Andra Krönikeboken, 17 Kapitlet

Josafat konung i Juda. Hans nitälskan
för Herrens lag. Hans makt och hans
hövitsmän.

1. Och hans son Josafat blev konung; efter honom. Han befäste sitt
välde mot Israel.
>1 Kon. 15,24. 22,41.
2. Han lade in krigsfolk i alla Juda fasta städer och lade in
besättningar i Juda land och i de Efraims städer som hans fader
Asa hade intagit.
3. Och HERREN var med Josafat, ty han vandrade på sin fader Davids
första vägar och sökte icke Baalerna,
4. utan sökte sin faders Gud och vandrade efter hans bud och gjorde
icke såsom Israel.
5. Därför befäste HERREN konungadömet i hans hand, och hela Juda
gav skänker åt Josafat, så att hans rikedom och ära blev stor.
>1 Sam. 10,27. 2 Krön. 18,1.
6. Och då hans frimodighet växte på HERRENS vägar, skaffade han
också bort offerhöjderna och Aserorna ur Juda.

7. Och i sitt tredje regeringsår sände han ut sina hövdingar
Ben-Hail, Obadja, Sakarja, Netanel och Mikaja, till att
undervisa i Juda städer,
8. och med dem några leviter, nämligen leviterna Semaja, Netanja,
Sebadja, Asael, Semiramot, Jonatan, Adonia, Tobia och
Tob-Adonia; och de hade med sig prästerna Elisama och Joram.
9. Dessa undervisade nu i Juda och hade HERRENS lagbok med sig; de
foro omkring i alla Juda städer och undervisade bland folket.
10. Och en förskräckelse ifrån HERREN kom över alla riken i de
länder som lågo omkring Juda, så att de icke vågade kriga mot
Josafat.
11. Och en del av filistéerna förde skänker till Josafat och gåvo
silver i skatt. Därtill förde ock araberna till honom småboskap,
sju tusen sju hundra vädurar och sju tusen sju undra bockar.

12. Så blev Josafat allt mäktigare och till slut övermåttan
mäktig. Och han byggde borgar och förrådsstäder i Juda.
13. Han hade stora upplag i Juda städer; och krigsfolk, tappra
stridsmän, hade han i Jerusalem.
14. Och detta var ordningen bland dem, efter deras familjer. Till
Juda hörde följande överhövitsmän: hövitsmannen Adna och med
honom tre hundra tusen tappra stridsmän;
15. därnäst hövitsmannen Johanan och med honom två hundra åttio
tusen;
16. därnäst Amasja, Sikris son, som frivilligt hade givit sig i
HERRENS tjänst, och med honom två hundra tusen tappra stridsmän.
17. Men från Benjamin voro: Eljada, en tapper stridsman, och med
honom två hundra tusen, väpnade med båge och sköld;
18. därnäst Josabad och med honom ett hundra åttio tusen, rustade
till strid.
19. Dessa voro de som gjorde tjänst hos konungen; därtill kommo de
som konungen hade förlagt i de befästa städerna i hela Juda.
*14/18 Andra Krönikeboken, 18 Kapitlet
Andra Krönikeboken, 18 Kapitlet

Ahabs och Josafats tåg mot Aram. Ahabs
död.

1. När Josafat nu hade kommit till stor rikedom och ära, befryndade
han sig med Ahab.
>2 Kon. 8,18. 2 Krön. 17,5. 21,6.
2. Och efter några års förlopp for han ned till Ahab i Samaria. Och
Ahab lät för honom och folket som han hade med sig slakta får
och fäkreatur i myckenhet; och han sökte intala honom att draga
upp mot Ramot i Gilead.
>1 Kon. 22,2 f.
3. Ahab, Israels konung, frågade alltså Josafat, Juda konung: »Vill
du draga med mig mot Ramot i Gilead?» Han svarade honom: »Jag
såsom du, och mitt folk såsom ditt folk! Jag vill följa med dig
i striden.»
4. Men Josafat sade ytterligare till Israels konung: »Fråga dock
först HERREN härom.»
5. Då församlade Israels konung profeterna, fyra hundra män, och
frågade dem: »Skola vi draga åstad till Ramot i Gilead för att
belägra det, eller skall jag avstå därifrån?» De svarade: »Drag
ditupp; Gud skall giva det i konungens hand.»
6. Men Josafat sade: »Finnes här ingen annan HERRENS profet, så att
vi kunna fråga genom honom?»
7. Israels konung svarade Josafat: »Här finnes ännu en man, Mika,
Jimlas son, genom vilken vi kunna fråga HERREN; men han är mig
förhatlig, ty han profeterar aldrig lycka åt mig, utan
beständigt allenast olycka.» Josafat sade: »Konungen säge icke
så.»
8. Då kallade Israels konung till sig en hovman och sade: »Skaffa
skyndsamt hit Mika, Jimlas son.»
9. Israels konung och Josafat, Juda konung, sutto nu var och en på
sin tron, iklädda sina skrudar; de sutto på en tröskplats vid
Samarias port, under det att alla profeterna profeterade inför
dem.
10. Då gjorde sig Sidkia, Kenaanas son, horn av järn och sade: »Så
säger HERREN: Med dessa skall du stånga araméerna, så att de
förgöras.»
11. Och alla profeterna profeterade på samma sätt och sade: »Drag
upp mot Ramot i Gilead, så skall du bliva lyckosam; HERREN skall
giva det i konungens hand.»

12. Och budet som hade gått för att kalla på Mika talade till honom
och sade: »Det är så, att profeterna med en mun lova konungen
lycka; så låt nu ock ditt tal stämma överens med deras, och lova
också du lycka.»
13. Men Mika svarade: »Så sant HERREN lever, jag skall allenast tala
det som min Gud säger.»
14. När han sedan kom till konungen, frågade konungen honom: »Mika,
skola vi draga åstad till Ramot i Gilead för att belägra det,
eller skall jag avstå därifrån?» Han svarade: »Dragen ditupp, så
skolen I bliva lyckosamma; de skola bliva givna i eder hand.»
15. Men konungen sade till honom: »Huru många gånger skall jag
besvärja dig att icke tala till mig annat än sanning i HERRENS
namn?»
16. Då sade han: »Jag såg hela Israel förskingrat på bergen, likt
får som icke hava någon herde. Och HERREN sade: 'Dessa hava icke
någon herre; må de vända tillbaka hem i frid, var och en till
sitt.'»
17. Då sade Israels konung till Josafat: »Sade jag dig icke att
denne aldrig profeterar lycka åt mig, utan allenast olycka?»

18. Men han sade: »Hören alltså HERRENS ord. Jag såg HERREN sitta på
sin tron och himmelens hela härskara stå på hans högra sida och
på hans vänstra.
19. Och HERREN sade: 'Vem vill locka Ahab, Israels konung, att draga
upp mot Ramot i Gilead, för att han må falla där?' Då sade den
ene så och den andre så.
20. Slutligen kom anden fram och ställde sig inför HERREN och sade:
'Jag vill locka honom därtill.' HERREN frågade honom: 'På vad
sätt?'
21. Han svarade: 'Jag vill gå ut och bliva en lögnens ande i alla
hans profeters mun.» Då sade han: 'Du må försöka att locka honom
därtill och du skall också lyckas; gå ut och gör så.'
22. Och se, nu har HERREN lagt en lögnens ande i dessa dina
profeters mun, medan HERREN ändå har beslutit att olycka skall
komma över dig.»

23. Då trädde Sidkia, Kenaanas son, fram och gav Mika ett slag på
kinden och sade: »På vilken väg har då HERRENS Ande gått bort
ifrån mig för att tala med dig?»
>Joh. 18,22. Apg. 23,2.
24. Mika svarade: »Du skall få se det på den dag då du nödgas
springa från kammare till kammare för att gömma dig.»
25. Men Israels konung sade: »Tagen Mika och fören honom tillbaka
till Amon, hövitsmannen i staden, och till Joas, konungasonen.
26. Och sägen: Så säger konungen: Sätten denne i fängelse och
bespisen honom med fångkost, till dess jag kommer välbehållen
tillbaka.»
27. Mika svarade: »Om du kommer välbehållen tillbaka, så har HERREN
icke talat genom mig.» Och han sade ytterligare: »Hören detta, I
folk, allasammans.»
>Mik. 1,2.

28. Så drog nu Israels konung jämte Josafat, Juda konung, upp till
Ramot i Gilead.
29. Och Israels konung sade till Josafat: »Jag vill förkläda mig,
när jag drager ut i striden, men du må vara klädd i dina egna
kläder.» Så förklädde sig Israels konung, när de drogo ut i
striden.
30. Men konungen i Aram hade bjudit och sagt till sina
vagnshövitsmän: »I skolen icke giva eder i strid med någon, vare
sig liten eller stor, utom med Israels konung allena.»
31. När då hövitsmannen över vagnarna fingo se Josafat, tänkte de:
»Detta är Israels konung», och omringade honom därför, i avsikt
att anfalla honom. Då gav Josafat upp ett rop, och HERREN
hjälpte honom, Gud vände dem bort ifrån honom.
32. Så snart nämligen hövitsmännen över vagnarna märkte att det icke
var Israels konung, vände de om och läto honom vara.
33. Men en man som spände sin båge och sköt på måfå träffade Israels
konung i en fog på rustningen. Då sade denne till sin körsven:
»Sväng om vagnen och för mig ut ur hären, ty jag är sårad.»
34. Och striden blev på den dagen allt häftigare, och Israels
konung höll sig ända till aftonen upprätt i sin vagn, vänd mot
araméerna; men vid den tid då solen gick ned gav han upp andan.
*14/19 Andra Krönikeboken, 19 Kapitlet
Andra Krönikeboken, 19 Kapitlet

Profeten Jehus straffande ord. Josafats
omsorg om rättsskipningen.

1. Men Josafat, Juda konung, vände välbehållen hem igen till
Jerusalem.
2. Då gick siaren Jehu, Hananis son, ut mot konung Josafat och sade
till honom: »Skall man då hjälpa den ogudaktige? Skall du då
älska dem som hata HERREN? För vad du har gjort vilar nu HERRENS
förtörnelse över dig.
>2 Krön. 16,7.
3. Dock har något gott blivit funnet hos dig, ty du har utrotat
Aserorna ur landet och har vänt ditt hjärta till att söka Gud.»
>2 Krön. 17,3 f.
4. Och Josafat stannade nu i Jerusalem, men sedan drog han åter ut
bland folket, ifrån Beer-Seba ända till Efraims bergsbygd, och
förde dem tillbaka till HERREN, deras fäders Gud.
5. Och han anställde domare i landet, i alla Juda befästa städer,
särskilda för var stad.
>5 Mos. 16,18.
6. Och han sade till dessa domare: »Sen till, vad I gören; ty I
dömen icke människodom, utan HERRENS dom, och han är närvarande,
så ofta I dömen.
>Rom. 13,1 f.
7. Låten alltså nu fruktan för HERREN vara över eder. Given akt på
vad I gören; ty hos HERREN, vår Gud, finnes ingen orätt, och han
har icke anseende till personen, ej heller tager han mutor.»
>5 Mos. 1,17. 10,17. 1 Sam. 16,7. Job 34,19. Apg. 10,34. Rom. 2,11
>Gal. 2,6. Ef. 6,9. Kol. 3,25. 1 Petr. 1,17.
8. Också i Jerusalem hade Josafat anställt några av leviterna och
prästerna och några av huvudmännen för Israels familjer till att
döma HERRENS dom och avgöra rättstvister. När de sedan vände
tillbaka till Jerusalem,
>5 Mos. 17,8 f.
9. bjöd han dem och sade: »Så skolen I göra i HERRENS fruktan,
redligt och med hängivet hjärta.
10. Och så ofta någon rättssak drages inför eder av edra bröder, som
bo i sina städer, det må gälla dom i en blodssak eller eljest
tillämpning av lag och bud, stadgar och rätter, då skolen I
varna dem, så att de icke ådraga sig skuld inför HERREN,
varigenom förtörnelse kommer över eder och edra bröder. Så
skolen I göra, för att I icke mån ådraga eder skuld.
11. Och se, översteprästen Amarja skall vara eder förman i alla
HERRENS saker, och Sebadja, Ismaels son, fursten för Juda hus, i
alla konungens saker; och leviterna skola vara tillsyningsmän
under eder. Varen nu ståndaktiga i vad I gören, och HERREN
skall vara med den som är god.»
*14/20 Andra Krönikeboken, 20 Kapitlet
Andra Krönikeboken, 20 Kapitlet

Josafats underbara seger över fientliga
grannfolk. Hans förbund med Ahasja.

1. Därefter kommo Moabs barn och Ammons barn och med dem en del av
ammoniterna för att strida mot Josafat.
2. Och man kom och berättade detta för Josafat och sade: »En stor
hop kommer mot dig från landet på andra sidan havet, från Aram,
och de äro redan i Hasason-Tamar (det är En-Gedi).»
3. Då blev Josafat förskräckt och vände sin håg till att söka
HERREN; och han lät lysa ut en fasta över hela Juda.
4. Och Juda församlade sig för att söka hjälp hos HERREN; ja, från
alla Juda städer kom man för att söka HERREN.
5. Och Josafat trädde upp i Juda mäns och Jerusalems församling i
HERRENS hus, framför den nya förgården,
6. och sade:

»HERRE, våra fäders Gud, är icke du Gud i himmelen och den som
råder över alla hednafolkens riken? I din hand är kraft och
makt; och ingen finnes, som kan stå dig emot.
>1 Krön. 29,11.
7. Var det icke du, vår Gud, som fördrev detta lands inbyggare för
ditt folk Israel och gav det åt Abrahams, din väns, säd för evig
tid?
8. De fingo bo där, och de byggde dig där en helgedom åt ditt namn,
i det de sade:
9. 'Om något ont kommer över oss, svärd, straffdom eller pest eller
hungersnöd, så vilja vi träda upp inför detta hus och inför dig,
ty ditt namn är i detta hus; och vi vilja ropa till dig i vår
nöd, och du skall då höra och hjälpa.'
>1 Kon. 8,33 f., 37 f. 2 Krön. 6,24 f., 28 f. 7,13 f.
10. Se därför nu huru Ammons barn och Moab och folket i Seirs
bergsbygd -- genom vilkas område du icke tillstadde Israel att
gå, när de kommo från Egyptens land, varför de ock togo en omväg
bort ifrån dem och icke förgjorde dem --
>5 Mos. 2,4 f., 9, 19.
11. se huru dessa nu vedergälla oss, i det att de komma för att
förjaga oss ur det land som är din besittning, och som du har
givit oss till besittning.
12. Du, vår Gud, skall du icke hålla dom över dem? Ty vi förmå intet
mot denna stora hop som kommer emot oss, och själva veta vi icke
vad vi skola göra, utan till dig se våra ögon.»
>Ps. 121,1. 123,1.

13. Och hela Juda stod där inför HERREN med sina späda barn, sina
hustrur och söner.
14. Då kom HERRENS Ande mitt i församlingen över Jahasiel, son till
Sakarja, son till Benaja, son till Jegiel, son till Mattanja, en
levit, av Asafs söner,
15. och han sade: »Akten härpå, alla I av Juda, och I Jerusalems
invånare, och du konung Josafat. Så säger HERREN till eder:
Frukten icke och varen icke förfärade för denna stora hop, ty
striden är icke eder, utan Guds.
16. Dragen i morgon ned mot dem. De draga då upp på Hassishöjden,
och I skolen träffa dem vid andan av dalen, framför Jeruels
öken.
17. Men därvid bliver det icke eder sak att strida. I skolen
allenast träda fram och stå stilla och se på, huru HERREN
frälsar eder, I av Juda och Jerusalem. Frukten icke och varen
icke förfärade. Dragen i morgon ut mot dem, och HERREN skall
vara med eder.»
>2 Mos. 14,13 f.
18. Då böjde Josafat sig ned med ansiktet mot jorden, och alla Juda
män och Jerusalems invånare föllo ned för HERREN och tillbådo
HERREN.
19. Och de av leviterna, som tillhörde kehatiternas och koraiternas
barn, stodo upp och lovade HERREN, Israels Gud, med hög och
stark röst.

20. Men bittida följande morgon drogo de ut till Tekoas öken. Och
när de drogo ut, trädde Josafat fram och sade: »Hören mig, I av
Juda och I Jerusalems invånare. Haven tro på HERREN, eder Gud,
så skolen I hava ro. Och tron på hans profeter, så skolen I
bliva lyckosamma.»
>Jes. 7,9.
21. Och sedan han hade rådfört sig med folket, ställde han upp män
som skulle sjunga till HERRENS ära och lova honom i helig skrud,
under det att de drogo ut framför den väpnade hären; de skulle
sjunga: »Tacken HERREN, ty hans nåd varar evinnerligen.»
>Ps. 106,1 136,1.
22. Och just som de begynte med sången och lovet, lät HERREN ett
angrepp ske bakifrån på Ammons barn och Moab och folket ifrån
Seirs bergsbygd, dem som hade kommit mot Juda; och de blevo
slagna.
23. Och Ammons barn och Moab reste sig mot folket ifrån Seirs
bergsbygd och gåvo dem till spillo och förgjorde dem; och när de
hade gjort ände på folket ifrån Seir, hjälptes de åt att nedgöra
varandra.
>Dom. 7,22. 1 Sam. 14,20.

24. När sedan Juda män kommo upp på höjden, varifrån man kunde se ut
över öknen, och vände sig mot fiendernas hop, fingo de se dessa
ligga döda på jorden, och ingen hade undkommit.
25. Och när Josafat begav sig dit med sitt folk för att plundra och
taga byte från dem, funno de där en myckenhet av gods och av
döda kroppar och av dyrbara ting; och de togo for sig så mycket
att de icke kunde bära det. Och de fortsatte plundringen i tre
dagar; så stort var bytet.
26. Men på fjärde dagen församlade de sig i Berakadalen; där
<spärr>lovade de</spärr>[1] HERREN, och därav fick det stället
namnet <spärr>Berakadalen</spärr>, såsom det heter ännu i dag.

27. Därefter vände alla Judas och Jerusalems män, med Josafat i
spetsen, glada tillbaka igen till Jerusalem; ty HERREN hade
berett dem glädje genom vad som hade skett med deras fiender.
28. Och de drogo in i Jerusalem med psaltare, harpor och trumpeter
och tågade till HERRENS hus.
29. Och en förskräckelse ifrån Gud kom över alla de främmande
rikena, när de hörde att HERREN hade stritt mot Israels fiender.
30. Och Josafats rike hade nu ro, ty hans Gud lät honom få lugn på
alla sidor.

31. Så regerade Josafat över Juda. han var trettiofem år gammal,
när han blev konung, och han regerade tjugufem år i
Jerusalem. Hans moder hette Asuba, Silhis dotter.
>1 Kon. 22,41 f.
32. Och han vandrade på sin fader Asas väg, utan att vika av ifrån
den; han gjorde nämligen vad rätt var i HERRENS ögon.
33. Dock blevo offerhöjderna icke avskaffade, och ännu hade folket
icke vänt sina hjärtan till sina fäders Gud.

34. Vad nu mer är att säga om Josafat, om hans första tid såväl som
om hans sista, det finnes upptecknat i Jehus, Hananis sons,
krönika, som är upptagen i boken om Israels konungar.
>2 Krön. 19,2 .

35. Men sedan förband sig Josafat, Juda konung, med Ahasja, Israels
konung, fastän denne var ogudaktig i sina gärningar;
36. han förband sig med honom för att bygga skepp som skulle gå till
Tarsis. Och de byggde skepp i Esjon-Geber.
37. Då profeterade Elieser, Dodavahus son, från Maresa, mot Josafat;
han sade: »Därför att du har förbundit dig med Ahasja, skall
HERREN låta ditt företag bliva om intet.» Och somliga av skeppen
ledo skeppsbrott, så att de icke kunde gå till Tarsis.

[1] Hebr. berekú.
*14/21 Andra Krönikeboken, 21 Kapitlet
Andra Krönikeboken, 21 Kapitlet

Joram konung i Juda. Krig med Edom.
Skrivelse från profeten Elia. Straffdom
över Joram.

1. Och Josafat gick till vila hos sina fäder och blev begraven hos
sina fäder i Davids stad. Och hans son Joram blev konung efter
honom.
>1 Kon. 22,51. 2 Kon. 8,16.
2. Denne hade bröder, söner till Josafat: Asarja, Jehiel, Sakarja,
Asarjahu, Mikael och Sefatja; alla dessa voro söner till
Josafat, Israels konung.
3. Och deras fader gav dem stora skänker i silver och guld och
dyrbarheter, därtill ock fasta städer i Juda; men konungadömet
hade han givit åt Joram, ty denne var den förstfödde.
4. När Joram nu hade övertagit sin faders konungadöme och befäst
sig däri, dräpte han alla sina bröder med svärd, så ock några av
Israels furstar,

5. Joram var trettiotvå år gammal, är han blev konung, och han
regerade åtta år i Jerusalem.
>2 Kon. 8,17 f.
6. Men han vandrade på Israels konungars väg, såsom Ahabs hus hade
gjort, ty en dotter till Ahab var hans hustru; han gjorde vad
ont var i HERRENS ögon.
7. Dock ville HERREN icke fördärva Davids hus, för det förbunds
skull som han hade slutit med David, och enligt sitt löfte, att
han skulle låta honom och hans söner hava en lampa för alltid.
>2 Sam. 7,12 f. 21,l7. 1 Kon. 11,36. 15,4. Ps. 132,11, 17
>Ords. 13,9.

8. I hans tid avföll Edom från Juda välde och satte en egen konung
över sig.
>2 Kon. 8,20 f.
9. Då drog Joram dit med sina hövitsmän och med alla sina
stridsvagnar. Och om natten gjorde han ett anfall på edoméerna,
som hade omringat honom, och slog dem och hövitsmännen över
deras vagnar.
10. Så avföll Edom från Juda välde, och det har varit skilt därifrån
ända till denna dag. Vid samma tid avföll ock Libna från hans
välde, därför att han hade övergivit HERREN, sina fäders Gud.
11. Också han uppförde offerhöjder på bergen i Juda och förledde så
Jerusalems invånare till trolös avfällighet och förförde Juda.

12. Men en skrivelse kom honom till handa från profeten Elia, så
lydande: »Så säger HERREN, din fader Davids Gud: Se, du har icke
vandrat på din fader Josafats vägar eller på Asas, Juda konungs,
vägar,
13. utan du har vandrat på Israels konungars väg och förlett Juda
och Jerusalems invånare till trolös avfällighet, på samma sätt
som Ahabs hus förledde till avfällighet; du har också dräpt dina
bröder, dem som hörde till din faders hus, och som voro bättre
än du.
14. Därför skall HERREN låta en stor hemsökelse drabba ditt folk, så
ock dina barn och dina hustrur och allt vad du äger;
15. och själv skall du träffas av svår sjukdom, en sjukdom i dina
inälvor, så svår att dina inälvor, efter år och dagar, skola
falla ut i följd av sjukdomen.»

16. Och HERREN uppväckte mot Joram filistéernas ande och de arabers
som bodde närmast etiopierna;
17. och de drogo upp mot Juda och bröto in där och förde bort allt
gods som fanns i konungens hus, därtill ock hans söner och
hustrur, så att han icke hade kvar någon av sina söner förutom
Joahas, sin yngste son.
18. Och efter allt detta hemsökte HERREN honom med en obotlig
sjukdom i inälvorna.
19. Och efter år och dagar, när två år voro förlidna, föllo hans
inälvor ut i följd av sjukdomen, och han dog i svåra plågor; men
hans folk anställde ingen förbränning[1] till hans ära, såsom de
hade gjort efter hans fäder.
>1 Sam. 31,12. 2 Krön. 16,14. Jer. 34,5.
20. Han var trettiotvå år gammal, när han blev konung, och han
regerade åtta år i Jerusalem. Och han gick bort utan att bliva
saknad, och man begrov honom i Davids stad, men icke i
konungagravarna.
>2 Krön. 24,25. 28,27.

[1] Se Sorgebruk i Ordförkl.
*14/22 Andra Krönikeboken, 22 Kapitlet
Andra Krönikeboken, 22 Kapitlet

Ahasja bliver konung i Juda. Han dödas
av Jehu. Atalja upphäver sig till
regentinna i Juda.

1. Och Jerusalems invånare gjorde Ahasja, hans yngste son, till
konung efter honom; ty alla de äldre hade blivit dräpta av den
rövarskara som med araberna hade kommit till lägret. Så blev då
Ahasja, Jorams son, konung i Juda.
>2 Kon. 8,25 f.
2. Fyrtiotvå år gammal var Ahasja, är han blev konung, ock han
regerade ett år i Jerusalem. Hans moder hette Atalja, Omris
dotter.
3. Också han vandrade på Ahabs hus' vägar, ty hans moder var hans
rådgiverska i ogudaktighet.
4. Han gjorde vad ont var i HERRENS ögon likasom Ahabs hus; ty
därifrån tog han, efter sin faders död, sina rådgivare, till
sitt eget fördärv.
5. Det var ock deras råd han följde, när han drog åstad med Joram,
Ahabs son, Israels konung, och stridde mot Hasael, konungen i
Aram, vid Ramot i Gilead. Men Joram blev sårad av araméerna.
6. Då vände han tillbaka, för att i Jisreel låta hela sig från de
sår som han hade fått vid Rama, i striden mot Hasael, konungen i
Aram. Och Asarja, Jorams son, Juda konung, for ned för att
besöka Joram, Ahabs son, i Jisreel, eftersom denne låg sjuk.
>2 Kon. 9,16.
7. Men till Ahasjas fördärv var det av Gud bestämt att han skulle
komma till Joram. Ty när han hade kommit dit, for han med Joram
för att möta Jehu, Nimsis son, som HERREN hade smort till att
utrota Ahabs hus.
>2 Kon. 9,1 f.
8. Så hände sig att Jehu, när han utförde straffdomen över Ahabs
hus, träffade på de Juda furstar och de brorsöner till Ahasja,
som voro i Ahasjas tjänst, och dräpte dem.
>2 Kon. 10,12 f.
9. Sedan sökte han efter Ahasja; och man grep denne, där han höll
sig gömd i Samaria, och förde honom till Jehu och dödade
honom. Men därefter begrovo de honom, ty de sade: »Han var dock
son till Josafat, som sökte HERREN av allt sitt hjärta.» Och av
Ahasjas hus fanns sedan ingen dom förmådde övertaga
konungadömet.
>2 Kon. 9,27 f.

10. När nu Atalja, Ahasjas moder, förnam att hennes son var död,
stod hon upp och förgjorde hela konungasläkten i Juda
hus.
>2 Kon. 11,1 f.
11. Men just när konungabarnen skulle dödas, tog konungadottern
Josabeat Joas, Ahasjas son, och skaffade honom hemligen undan, i
det att han förde honom jämte hans amma in i sovkammaren; där
höll Josabeat, konung Jorams dotter, prästen Jojadas hustru --
som ju ock var Ahasjas syster -- honom dold för Atalja, så att
denna icke fick döda honom.
12. Sedan var han hos dem i Guds hus, där han förblev gömd i sex år,
medan Atalja regerade i landet.
*14/23 Andra Krönikeboken, 23 Kapitlet
Andra Krönikeboken, 23 Kapitlet

Prästen Jojada gör Joas till konung och
dödar Atalja.

1. Men i det sjunde året tog Jojada mod till sig och förband sig
med underhövitsmännen Asarja, Jerohams son, Ismael, Johanans
son, Asarja, Obeds son, Maaseja, Adajas son, och Elisafat,
Sikris son.
>2 Kon. 11,4 f.
2. Dessa foro därefter omkring i Juda och församlade leviterna ur
alla Juda städer, så ock huvudmännen för Israels familjer. Och
när de kommo till Jerusalem,
3. Slöt hela församlingen i Guds hus ett förbund med konungen. Och
Jojada sade till dem: »Konungens son skall nu vara konung, såsom
HERREN har talat angående Davids söner.
>2 Sam. 7,12 f. 2 Krön. 21,7.
4. Detta är alltså vad I skolen göra: en tredjedel av eder,
nämligen de präster och leviter som hava att inträda i
vakthållningen på sabbaten, skall stå på vakt vid trösklarna
5. och en tredjedel vid konungshuset och en tredjedel vid
Jesodporten; och allt folket skall vara på förgårdarna till
HERRENS hus.
6. Dock må ingen annan än prästerna och de tjänstgörande leviterna
gå in i HERRENS hus; dessa må gå in, ty de äro heliga. Men allt
det övriga folket skall iakttaga vad HERREN har bjudit dem
iakttaga.
7. Och leviterna skola ställa sig runt omkring konungen, var och en
med sina vapen i handen; och om någon vill tränga sig in i
huset, skall han dödas. Och I skolen följa konungen, vare sig
han går in eller ut.»

8. Leviterna och hela Juda gjorde allt vad prästen Jojada hade
bjudit dem, var och en av dem tog sina män, både de som skulle
inträda i vakthållningen på sabbaten och de som skulle avgå
därifrån på sabbaten, ty prästen Jojada lät ingen avdelning vara
fri ifrån tjänstgöring.
9. Och prästen Jojada gav åt underhövitsmännen de spjut och de
sköldar av olika slag, som hade tillhört konung David, och som
funnos i Guds hus.
10. Och han ställde upp allt folket, var och en med sitt vapen i
handen, från husets södra sida till husets norra sida, mot
altaret och mot huset, runt omkring konungen.
11. Därefter förde de ut konungasonen och satte på honom kronan och
gåvo honom vittnesbördet[1] och gjorde honom till konung; och
Jojada och hans söner smorde honom och ropade: »Leve konungen!»
>5 Mos. 17,18 f.

12. När Atalja nu hörde folkets rop, då de skyndade fram och hyllade
konungen, gick hon in i HERRENS hus till folket.
13. Där fick hon då se konungen stå vid sin pelare, nära ingången,
och hövitsmännen och trumpetblåsarna bredvid konungen, och fick
höra huru hela folkmängden jublade och stötte i trumpeterna, och
huru sångarna med sina instrumenter ledde hyllningssången. Då
rev Atalja sönder sina kläder och ropade: »Sammansvärjning!
Sammansvärjning!»
>4 Mos. 10,10. 2 Kon. 23,3. 1 Krön. 25,1 f.
14. Men prästen Jojada lät underhövitsmännen som anförde skaran
träda fram, och han sade till dem: »Fören henne ut mellan leden,
och om någon följer henne, så må han dödas med svärd.» Prästen
förbjöd dem nämligen att döda henne i HERRENS hus.
15. Alltså grepo de henne, och när hon hade kommit fram dit där
Hästporten för in i konungshuset, dödade de henne där.

16. Och Jojada slöt ett förbund mellan sig och allt folket och
konungen, att de skulle vara ett HERRENS folk.
17. Och allt folket begav sig till Baals tempel och rev ned det och
slog sönder dess altaren och bilder; och Mattan, Baals präst,
dräpte de framför altarna.
18. Därefter ställde Jojada ut vakter vid HERRENS hus och betrodde
detta värv åt de levitiska prästerna, dem som David hade indelat
i klasser för tjänstgöringen i HERRENS hus, till att offra
brännoffer åt HERREN, såsom det var föreskrivet i Moses lag, med
jubel och sång, efter Davids anordning.
>3 Mos. 1,3 f. 1 Krön. 23,27 f. 24,3 f.
19. Och han ställde dörrvaktarna vid portarna till HERRENS hus, för
att ingen skulle komma in, som på något sätt var oren.
20. Och han tog med sig underhövitsmännen och de förnämsta och
mäktigaste bland folket och hela folkmängden och förde konungen
ned från HERRENS hus, och de gingo in i konungshuset genom Övre
porten; och de satte konungen på konungatronen.
21. Och hela folkmängden gladde sig, och staden förblev lugn. Men
Atalja hade de dödat med svärd.

[1] Se Vittnesbördet i Ordförkl.
*14/24 Andra Krönikeboken, 24 Kapitlet
Andra Krönikeboken, 24 Kapitlet

Joas konung i Juda. Insamling för att
sätta templet i stånd. Joas' avfall från
Herren. Sakarjas profetia. Araméernas
tåg mot Jerusalem. Joas dödad genom en
sammansvärjning.

1. Joas var sju år gammal, när han blev konung, och han regerade
fyrtio år i Jerusalem. Hans moder hette Sibja, från Beer-Seba.
>2 Kon. 12,1 f.
2. Och Joas gjorde vad rätt var i HERRENS ögon, så länge prästen
Jojada levde.
3. Och Jojada tog åt honom två hustrur, och han födde söner och
döttrar.

4. Därefter blev Joas betänkt på att upphjälpa HERRENS hus.
5. Och han församlade prästerna och leviterna och sade till dem:
»Faren vart år ut till Juda städer, och samlen från hela Israel
in penningar till att sätta eder Guds hus i stånd; och I skolen
bedriva denna sak med skyndsamhet.» Men leviterna skyndade sig
icke.
6. Då kallade konungen till sig översteprästen Jojada och sade till
honom: »Varför har du icke tillhållit leviterna att från Juda
och Jerusalem indriva den skatt som HERRENS tjänare Mose pålade,
och som Israels församling skulle erlägga till vittnesbördets
tabernakel?
>2 Mos. 35,5 f.
7. Ty Ataljas, den ogudaktiga kvinnans, söner hava fördärvat Gud
hus; ja, allt som var helgat till HERRENS hus hava de använt
till Baalerna.»

8. På konungens befallning gjorde man därefter en kista och ställde
den utanför porten till HERREN hus.
>2 Kon. 12,9 f
9. Och man lät utropa i Juda och Jerusalem att den skatt som Guds
tjänare Mose hade pålagt Israel i öknen skulle erläggas åt
HERREN.
>2 Mos. 30,12 f. 3 Mos. 27,2 f.
10. Och alla furstarna och allt folket buro fram penningar med
glädje och kastade dem i kistan, till dess att allt var
insamlat.
11. Och när tid blev att genom leviternas försorg föra kistan till
de granskningsmän som konungen hade förordnat, och dessa då
märkte att mycket penningar fanns i den, då kommo konungens
sekreterare och översteprästens tillsyningsman och tömde kistan
och buro den sedan tillbaka till dess plats. Så gjorde de gång
efter annan och samlade in penningar i myckenhet.
12. Därefter lämnade konungen och Jojada dessa åt den som skulle
utföra arbetet på HERRENS hus, och lejde stenhuggare och
timmermän till att upphjälpa HERRENS hus, så ock järn- och
kopparsmeder till att sätta HERRENS hus i stånd.
13. Och de som utförde arbetet bedrevo det så, att arbetet gick
framåt under deras händer, Och de återställde Guds hus i dess
förra skick och satte det i gott stånd.
14. Och när de hade slutat, buro de återstoden av penningarna till
konungen och Jojada; och man gjorde därav kärl till HERRENS hus,
kärl till gudstjänsten och offren, skålar och andra kärl av guld
och silver Och man offrade brännoffer i HERRENS hus beständigt,
så länge Jojada levde.

15. Men Jojada blev gammal och mätt på att leva och dog så; ett
hundra trettio år gammal var han vid sin död.
16. Och man begrov honom i Davids stad bland konungarna, därför att
han hade gjort vad gott var mot Israel och mot Gud och hans hus.

17. Men efter Jojadas död kommo Juda furstar och föllo ned för
konungen; då lyssnade konungen till dem.
18. Och de övergåvo HERRENS, sina fäders Guds, hus och tjänade
Aserorna och avgudarna. Då kom förtörnelse över Juda och
Jerusalem genom den skuld de så ådrogo sig.
19. Och profeter sändes ibland dem för att omvända dem till HERREN;
och dessa varnade dem, men de lyssnade icke därtill.

20. Men Sakarja, prästen Jojadas son, hade blivit beklädd med Guds
Andes kraft, och han trädde fram inför folket och sade till dem:
»Så säger Gud: Varför överträden I HERRENS bud, eder själva till
ingen fromma? Eftersom I haven övergivit HERREN, har han ock
övergivit eder.»
>Dom. 6,34. 1 Krön. 12,18. Luk. 24,49.
21. Då sammansvuro de sig mot honom och stenade honom, enligt
konungens befallning, på förgården till HERRENS hus.
>Matt. 23,35.
22. Ty konung Joas tänkte icke på den kärlek som Jojada, dennes
fader, hade bevisat honom, utan dräpte hans son. Men denne sade
i sin dödsstund: »Må HERREN se detta och utkräva det.»

23. Och när året hade gått till ända, drog araméernas här upp mot
honom, och de kommo till Juda och Jerusalem och utrotade ur
folket alla folkets furstar. Och allt byte som de togo sände de
till konungen i Damaskus.
>2 Kon. 12,17 f.
24. Ty fastän araméernas här som då ryckte an utgjorde allenast en
ringa skara, gav HERREN likväl i deras hand en mycket talrik
här, därför att folket hade övergivit HERREN, sina fäders
Gud. Så fingo de utföra straffdomen över Joas.

25. Och när dessa drogo bort ifrån honom -- ty de lämnade honom kvar
illa sjuk -- sammansvuro sig hans tjänare mot honom, därför att
han hade utgjutit prästen Jojadas söners blod, och dräpte honom
på hans säng; detta blev hans död. Och man begrov honom i
Davids stad; dock begrov man honom icke i konungagravarna.
>2 Krön. 21,20. 28,27.
26. Och de som sammansvuro sig mot honom voro Sabad, son till
ammonitiskan Simeat, och Josabad, son till moabitiskan Simrit.
27. Men om hans söner, och om de många profetior som förkunnades mot
honom, och om huru Guds hus åter upprättades, härom är skrivet i
»Utläggning av Konungaboken». Och hans son Amasja blev konung
efter honom.
>2 Krön. 13,22.
*14/25 Andra Krönikeboken, 25 Kapitlet
Andra Krönikeboken, 25 Kapitlet

Amasja bliver konung i Juda och
bestraffar sin faders mördare. Han
sätter upp en krigshär; segrar över
edoméerna; förklarar Israels konung Joas
krig, men bliver slagen. Han dödas genom
en sammansvärjning.

1. Amasja var tjugufem år gammal, när han blev konung, och han
regerade tjugunio år i Jerusalem. Hans moder hette Joaddan,
från Jerusalem.
>2 Kon. 14,1 f.
2. Han gjorde vad rätt var i HERRENS ögon, dock icke av fullt
hängivet hjärta.
3. Och sedan hans konungadöme hade blivit befäst, lät han dräpa
dem av sina tjänare, som hade dödat hans fader, konungen.
>2 Krön. 24,25.
4. Men deras barn dödade han icke, utan handlade i enlighet med vad
föreskrivet var i Moses lagbok, där HERREN hade bjudit och sagt:
»Föräldrarna skola icke dö för sina barns skull, och barnen
skola icke dö för sina föräldrars skull, utan var och en skall
dö genom sin egen synd.»
>5 Mos. 24,16. Hes. 18,20.

5. Och Amasja församlade Juda barn och lät dem ställa upp sig efter
sina familjer, efter sina över- och under- hövitsmän, hela Juda
och Benjamin. Därefter inmönstrade han dem som voro tjugu år
gamla eller därutöver, och fann dem utgöra tre hundra tusen
utvalda stridbara män, som kunde föra spjut och sköld.
>4 Mos. 1,3.
6. Därtill lejde han för hundra talenter silver ett hundra tusen
tappra stridsmän ur Israel.
7. Men en gudsman kom till honom och sade: »O konung, låt icke
Israels här draga åstad med dig, ty HERREN är icke med Israel,
icke med hela hopen av Efraims barn;
8. utan du själv må allena draga åstad. Grip verket an, gå
frimodigt ut i striden. Gud skall eljest låta dig komma på fall
genom fienden; ty Gud förmår både att hjälpa och att stjälpa.»
9. Amasja sade till gudsmannen: »Men huru skall det då gå med de
hundra talenterna som jag har givit åt skaran från Israel?»
Gudsmannen svarade: »HERREN kan väl giva dig mer än det.»
10. Då avskilde Amasja den skara som hade kommit till honom från
Efraim och lät dem gå hem igen. Häröver blevo dessa högeligen
förgrymmade på Juda och vände tillbaka hem i vredesmod.

11. Men Amasja tog mod till sig och tågade ut med sitt folk och drog
till Saltdalen och nedgjorde där av Seirs barn tio tusen.
>2 Kon. 14,7.
12. Och Juda barn togo andra tio tusen till fånga levande; dem förde
de upp på spetsen av en klippa och störtade dem ned från
klippspetsen, så att de alla krossades.
13. Men de som tillhörde den skara som Amasja hade sänt tillbaka,
och som icke hade fått gå med honom ut i striden, företogo
plundringståg i Juda städer, från Samaria ända till Bet-Horon;
och de nedgjorde tre tusen av invånarna och togo stort byte.

14. När sedan Amasja kom tillbaka från sin seger över edoméerna,
förde han med sig Seirs barns gudar och ställde upp dem till
gudar åt sig; och han tillbad inför dem och tände offereld åt
dem.
15. Då upptändes HERRENS vrede mot Amasja, och han sände till honom
en profet; denne sade till honom: »Varför söker du detta folks
gudar, som ju icke hava kunnat rädda sitt eget folk ur din
hand?»
16. När denne så talade till honom, svarade han honom: »Hava vi satt
dig till konungens rådgivare? Håll upp, om du icke vill att man
skall dräpa dig.» Då höll profeten upp och sade: »Jag förstår nu
att Gud har beslutit att fördärva dig, eftersom du gör på detta
sätt och icke vill höra på mitt råd.»

17. Och sedan Amasja, Juda konung, hade hållit rådplägning, sände
han till Joas, son till Joahas, son till Jehu, Israels konung,
och lät säga: »Kom, låt oss drabba samman med varandra.»
>2 Kon. 13,12. 14,8 f .
18. Men Joas, Israels konung, sände då till Amasja, Juda konung, och
lät svara: »Törnbusken på Libanon sände en gång bud till cedern
på Libanon och lät säga: 'Giv din dotter åt min son till
hustru.' Men sedan gingo markens djur på Libanon fram över
törnbusken och trampade ned den.
19. Du tänker på huru du har slagit Edom, och däröver förhäver du dig
ditt hjärta och vill vinna ännu mer ära. Men stanna nu hemma.
Varför utmanar du olyckan, dig själv och Juda med dig till
fall?»
20. Men Amasja ville icke höra härpå, ty Gud skickade det så, för
att de skulle bliva givna i fiendehand, eftersom de hade sökt
Edoms gudar.
21. Så drog då Joas, Israels konung, upp, och de drabbade samman med
varandra, han och Amasja, Juda konung, vid det Bet-Semes som hör
till Juda.
22. Och Juda män blevo slagna av Israels män och flydde, var och en
till sin hydda.
23. Och Amasja, Juda konung, son till Joas, son till Joahas, blev
tagen till fånga i Bet-Semes av Joas, Israels konung. Och när
denne hade fört honom till Jerusalem, bröt han ned ett stycke av
Jerusalems mur, från Efraimsporten ända till Poneporten, fyra
hundra alnar.
24. Och han tog allt guld och silver och alla kärl som funnos i Guds
hus, hos Obed-Edom, och konungshusets skatter, därtill ock
gisslan, och vände så tillbaka till Samaria.
>1 Krön. 26,15.

25. Men Amasja, Joas' son, Juda konung, levde i femton år efter
Joas', Joahas' sons, Israels konungs, död.
>2 Kon. 14,17 f.
26. Vad nu mer är att säga om Amasja, om hans första tid såväl som
om hans sista, det finnes upptecknat i boken om Judas och
Israels konungar.
27. Och från den tid då Amasja vek av ifrån HERREN begynte man
anstifta en sammansvärjning mot honom i Jerusalem, så att han
måste fly till Lakis. Då sändes män efter honom till Lakis, och
dessa dödade honom där.
28. Sedan förde man honom därifrån på hästar och begrov honom hos
hans fäder i Juda huvudstad.
*14/26 Andra Krönikeboken, 26 Kapitlet
Andra Krönikeboken, 26 Kapitlet

Ussia (Asarja) konung i Juda. Hans
krigshär och hans makt. Hans förbrytelse
mot Herren och hans spetälska.

1. Och allt folket i Juda tog Ussia, som då var sexton år gammal,
och gjorde honom till konung i hans fader Amasjas ställe.
>Kon. 14,21 f.
2. Det var han som befäste Elot, och han lade det åter under Juda,
sedan konungen hade gått till vila hos sina fäder.
3. Ussia var sexton år gammal, när han blev konung, och han
regerade femtiotvå år i Jerusalem. Hans moder hette Jekilja,
från Jerusalem.
>2 Kon. 15,2 f.
4. Han gjorde vad rätt var i HERRENS ögon, alldeles såsom hans
fader Amasja hade gjort.
>2 Krön. 25,2.
5. Och han sökte Gud, så länge Sakarja levde, han som aktade på
Guds syner. Och så länge han sökte HERREN, lät Gud det gå honom
väl.
6. Han drog ut och stridde mot filistéerna och bröt ned Gats,
Jabnes och Asdods murar; och han byggde städer på Asdods område
och annorstädes i filistéernas land.
7. Och Gud hjälpte honom mot filistéerna och mot de araber som
bodde i Gur-Baal och mot maoniterna.
8. Och ammoniterna måste giva skänker åt Ussia, och ryktet om honom
sträckte sig ända till Egypten, ty han blev övermåttan mäktig.

9. Och Ussia byggde torn i Jerusalem över Hörnporten och över
Dalporten och över Vinkeln och befäste dem.
10. Han byggde ock torn i öknen och högg ut många brunnar, ty han
hade mycken boskap, både i låglandet och på slätten. Jordbruks-
och vingårdsarbetare hade han i bergsbygden och på de bördiga
fälten, ty han var en vän av åkerbruk.
11. Och Ussia hade en krigshär som drog ut till strid i avdelade
skaror, med en mansstyrka som hade blivit fastställd vid
mönstring genom sekreteraren Jeguel och tillsyningsmannen
Maaseja, under överinseende av Hananja, en av konungens
hövitsmän.
12. Hela antalet av de tappra stridsmän som voro huvudmän för
familjerna var två tusen sex hundra.
13. Under deras befäl stod en krigshär av tre hundra sju tusen fem
hundra män, som stridde med kraft och mod och voro konungens
hjälp mot fienden.
14. Och Ussia försåg hela denna här med sköldar, spjut, hjälmar,
pansar och bågar, så ock med slungstenar.
15. Och han lät i Jerusalem göra krigsredskap, konstmässigt
uttänkta, till att sätta upp på tornen och på murarnas hörn, för
att med dem avskjuta pilar och stora stenar. Och ryktet om honom
gick ut vida omkring, ty underbart hjälptes han fram till makt.
16. Men när han nu var så mäktig, blev hans hjärta högmodigt, så att
han gjorde vad fördärvligt var; han förbröt sig trolöst mot
HERREN, sin Gud, i det att han gick in i HERRENS tempel för att
antända rökelse på rökelsealtaret.
17. Då gick prästen Asarja ditin efter honom, åtföljd av åttio
HERRENS präster, oförskräckta män.
>1 Krön. 6,10.
18. Dessa trädde fram mot konung Ussia och sade till honom: »Det hör
icke dig till, Ussia, att antända rökelse åt HERREN, utan det
tillhör prästerna, Arons söner, som är helgade till att antända
rökelse. Gå ut ur helgedomen, ty du har begått en förbrytelse,
och HERREN Gud skall icke låta detta lända dig till ära.»
>2 Mos. 30,7 f. 4 Mos. 18,7 f.
19. Då for Ussia ut i vrede, där han stod med ett rökelsekar i sin
hand för att antända rökelse. Men just som han for ut mot
prästerna, slog spetälska ut på hans panna, i prästernas
närvaro, inne i HERRENS hus, bredvid rökelsealtaret.
20. Och när översteprästen Asarja och alla prästerna vände sig till
honom och fingo se att han var spetälsk i pannan, drevo de honom
strax ut därifrån. Själv skyndade han också ut, eftersom HERREN
så hemsökte honom.
21. Sedan var konung Ussia spetälsk för hela sitt liv och bodde i
ett särskilt hus såsom spetälsk, ty han var utesluten från
HERRENS hus. Hans son Jotam förestod då konungens hus och dömde
folket i landet.
>2 Kon. 15,5 f.

22. Vad nu mer är att säga om Ussia, om hans första tid såväl som om
hans sista, det har profeten Jesaja, Amos' son, tecknat upp.
23. Och Ussia gick till vila hos sina fäder, och man begrov honom
hos hans fäder, ute på konungagravens mark, detta med tanke
därpå att han hade varit spetälsk. Och hans son Jotam blev
konung efter honom.
*14/27 Andra Krönikeboken, 27 Kapitlet
Andra Krönikeboken, 27 Kapitlet

Jotam konung i Juda.

1. Jotam var tjugufem år gammal när han blev konung, och han
regerade sexton år i Jerusalem. Hans moder hette Jerusa, Sadoks
dotter.
>2 Kon. 15,32 f.
2. Han gjorde vad rätt var i HERRENS ögon, alldeles såsom hans
fader Ussia hade gjort, vartill kom att han icke trängde in i
HERRENS tempel; men folket gjorde ännu vad fördärvligt var.
>2 Krön. 26,16.
3. Han byggde Övre porten till HERRENS hus, och på Ofelmuren
utförde han stora byggnadsarbeten.
>Neh. 3,26. 11,21.
4. Därtill byggde han städer i Juda bergsbygd, och i skogarna
byggde han borgar och torn.
>2 Krön. 26,10.
5. Och när han så kom i strid med Ammons barns konung, blev han dem
övermäktig, så att Ammons barn det året måste giva honom ett
hundra talenter silver, tio tusen korer vete och tio tusen korer
korn. Lika mycket måste Ammons barn erlägga åt honom också nästa
år och året därpå.
6. Så mäktig blev Jotam, därför att han vandrade ståndaktigt inför
HERREN, sin Gud.

7. Vad nu mer är att säga om Jotam och om alla hans krig och andra
företag, det finnes upptecknat i boken om Israels och Juda
konungar.
8. Han var tjugufem år gammal, när han blev konung, och han
regerade sexton år i Jerusalem.
9. Och Jotam gick till vila hos sina fäder, och man begrov honom i
Davids stad. Och hans son Ahas blev konung efter honom.
*14/28 Andra Krönikeboken, 28 Kapitlet
Andra Krönikeboken, 28 Kapitlet

Ahas konung i Juda. Araméernas och
israeliternas anfall på Juda. Ahas'
misslyckade försök att få hjälp av
Assyrien. Hans avguderi.

1. Ahas var tjugu år gammal när han blev konung, och han regerade
sexton år i Jerusalem. Han gjorde icke vad rätt var i HERRENS
ögon, såsom hans fader David,
>2 Kon. 16,1 f.
2. utan vandrade på Israels konungars väg; ja, han lät ock göra
gjutna beläten åt Baalerna.
3. Och själv tände han offereld i Hinnoms sons dal och brände upp
sina barn i eld, efter den styggeliga seden hos de folk som
HERREN hade fördrivit för Israels barn.
>5 Mos. 18,10. Jer. 7,30 f. 19,2 f.
4. Och han frambar offer och tände offereld på höjderna och
kullarna och under alla gröna träd.

5. Därför gav HERREN, hans Gud, honom i den arameiske konungens
hand; de slogo honom och togo av hans folk en stor hop fångar
och förde dem till Damaskus. Han blev ock given i Israels
konungs hand, så att denne tillfogade honom ett stort nederlag.
>Jes. 7,1.
6. Ty Peka, Remaljas son, dräpte av Juda ett hundra tjugu tusen man
på en enda dag, allasammans stridbara män. Detta skedde därför
att de hade övergivit HERREN, sina fäders Gud.
7. Och Sikri, en tapper man från Efraim, dräpte Maaseja,
konungasonen, och Asrikam, slottshövdingen, och Elkana,
konungens närmaste man.
8. Och Israels barn bortförde från sina bröder två hundra tusen
fångar, nämligen deras hustrur, söner och döttrar, och togo
därjämte mycket byte från dem och förde bytet till Samaria.

9. Men där var en HERRENS profet som hette Oded; denne gick ut mot
hären, när den kom till Samaria, och sade till dem: »Se, i sin
vrede över Juda har HERREN, edra fäders Gud, givit dem i eder
hand, men I haven dräpt dem med en hätskhet som har nått upp
till himmelen.
10. Och nu tänken I göra Judas och Jerusalems barn till trälar och
trälinnor åt eder. Därmed dragen I ju allenast skuld över eder
själva inför HERREN, eder Gud.
11. Så hören mig nu: Sänden tillbaka fångarna som I haven tagit från
edra bröder; ty HERRENS vrede är upptänd mot eder.»

12. Några av huvudmännen bland Efraims barn, nämligen Asarja,
Johanans son, Berekja, Mesillemots son, Hiskia, Sallums son, och
Amasa, Hadlais son, stodo då upp och gingo emot dem som kommo
från kriget
13. och sade till dem: »I skolen icke föra dessa fångar hitin; ty I
förehaven något som drager skuld över oss inför HERREN, och
varigenom I ytterligare föröken våra synder och vår skuld. Vår
skuld är ju redan stor nog, och vrede är upptänd mot Israel.»
14. Då lämnade krigsfolket ifrån sig fångarna och bytet inför de
överste och hela församlingen.
15. Och de nämnda männen stodo upp och togo sig an fångarna. Alla
som voro nakna bland dem klädde de upp med vad de hade tagit
såsom byte; de gåvo dem kläder och skor, mat och dryck, och
smorde dem med olja, och alla som icke orkade gå läto de sätta
sig upp på åsnor, och förde dem så till Jeriko, Palmstaden, till
deras bröder där. Sedan vände de tillbaka till Samaria.

16. Vid samma tid sände konung Ahas bud till konungarna i Assyrien,
med begäran att de skulle hjälpa honom.
>2 Kon. 16,7 f.
17. Ty förutom allt annat hade edoméerna kommit och slagit Juda och
tagit fångar.
18. Och filistéerna hade fallit in i städerna i Juda lågland och
sydland och hade intagit Bet-Semes, Ajalon och Gederot, så ock
Soko med underlydande orter, Timna med underlydande orter och
Gimso med underlydande orter, och hade bosatt sig i dem.
19. Ty HERREN ville förödmjuka Juda, för Ahas', den israelitiske
konungens, skull, därför att denne hade vållat oordning i Juda
och varit otrogen mot HERREN.
20. Men Tillegat-Pilneeser, konungen i Assyrien, drog emot honom och
angrep honom, i stället för att understödja honom.
21. Ty fastän Ahas plundrade HERRENS hus och konungshuset och de
överstes hus och gav allt åt konungen i Assyrien, så hjälpte det
honom dock icke.
22. Och i sin nöd försyndade sig samme konung Ahas ännu mer genom
otrohet mot HERREN.
23. Han offrade nämligen åt gudarna i Damaskus, som hade slagit
honom; ty han tänkte: »Eftersom de arameiska konungarnas gudar
hava förmått hjälpa dem, vill jag offra åt dessa gudar, för att
de ock må hjälpa mig.» Men i stället var det dessa som kommo
honom och hela Israel på fall.
>2 Kon. 16,10 f.
24. Ahas samlade ihop de kärl som funnos i Guds hus och bröt sönder
kärlen i Guds hus och stängde igen dörrarna till HERRENS hus,
och gjorde sig altaren i vart hörn i Jerusalem.
>2 Kon. 16,17.
25. Och i var och en av Juda städer uppförde han offerhöjder för att
där tända offereld åt andra gudar, och han förtörnade så HERREN,
sina fäders Gud.

26. Vad nu mer är att säga om honom och om alla hans företag, under
hans första tid såväl som under hans sista, det finnes
upptecknat i boken om Judas och Israels konungar.
>2 Kon. 16,19 f.
27. Och Ahas gick till vila hos sina fäder, och man begrov honom i
Jerusalem, inne i själva staden; de lade honom nämligen icke i
Israels konungars gravar. Och hans son Hiskia blev konung efter
honom.
>2 Krön. 21,20. 24,25.
*14/29 Andra Krönikeboken, 29 Kapitlet
Andra Krönikeboken, 29 Kapitlet

Hiskia bliver konung i Juda.
Gudstjänsten återställes.

1. Hiskia var tjugufem år gammal, när han blev konung, och han
regerade tjugunio år i Jerusalem. Hans moder hette Abia,
Sakarjas dotter.
>2 Kon. 18,1 f.
2. Han gjorde vad rätt var i HERRENS ögon, alldeles såsom hans
fader David hade gjort.

3. I sitt första regeringsår, i första månaden, öppnade han
dörrarna till HERRENS hus och satte dem i stånd
>2 Krön. 28,24.
4. Och han lät hämta prästerna och leviterna och församlade dem på
den öppna platsen mot öster.
5. Och han sade till dem: »Hören mig, I leviter. Helgen nu eder
själva, och helgen HERRENS, edra fäders Guds, hus, och skaffen
orenheten ut ur helgedomen.
6. Ty våra fäder voro otrogna och gjorde vad ont var i HERRENS, vår
Guds, ögon och övergåvo honom; de vände sitt ansikte bort ifrån
HERRENS boning och vände honom ryggen.
7. De stängde ock igen dörrarna till förhuset, släckte ut lamporna,
tände ingen rökelse och offrade inga brännoffer i helgedomen åt
Israels Gud.
8. Därför har HERRENS förtörnelse kommit över Juda och Jerusalem,
och han har gjort dem till en varnagel, till ett föremål för
häpnad och begabberi, såsom I sen med egna ögon.
>5 Mos. 28,25.
9. Ja, därför hava ock våra fäder fallit för svärd, och våra söner
och döttrar och hustrur hava fördenskull kommit i fångenskap.
>2 Krön. 28,5 f.
10. Men nu har jag i sinnet att sluta ett förbund med HERREN,
Israels Gud, för att hans vredes glöd må vända sig ifrån oss.
11. Så varen nu icke försumliga, mina barn, ty eder har HERREN
utvalt till att stå inför hans ansikte och göra tjänst inför
honom, till att vara hans tjänare och antända rökelse åt
honom.»
>2 Mos. 28,1. 4 Mos. 3,6 f.

12. Då stodo leviterna upp: Mahat, Amasais son, och Joel, Asarjas
son, av kehatiternas barn; av Meraris barn Kis, Abdis son, och
Asarja, Jehallelels son; av gersoniterna Joa, Simmas son, och
Eden, Joas son;
13. av Elisafans barn Simri och Jeguel; av Asafs barn Sakarja och
Mattanja;
14. av Hemans barn Jehuel och Simei; av Jedutuns barn Semaja och
Ussiel.
15. Dessa församlade nu sina bröder och helgade sig och gingo, såsom
konungen hade bjudit i kraft av HERRENS ord, sedan in för att
rena HERRENS hus.
16. Men prästerna gingo in i det inre av HERRENS hus för att rena
det, och all orenhet som de funno i HERRENS tempel buro de ut på
förgården till HERRENS hus; där togo leviterna emot den och buro
ut den i Kidrons dal.
17. De begynte att helga templet på första dagen i första månaden,
och på åttonde dagen i månaden hade de hunnit till HERRENS
förhus och helgade sedan HERRENS hus under åtta dagar; och på
sextonde dagen i första månaden hade de fullgjort sitt arbete.
18. Då gingo de in till konung Hiskia och sade: »Vi hava renat hela
HERRENS hus och brännoffersaltaret med alla dess tillbehör och
skådebrödsbordet med alla dess tillbehör.
19. Och alla de kärl som konung Ahas under sin regering i sin
otrohet förkastade, dem hava vi återställt och helgat, och de
stå nu framför HERRENS altare.»

20. Då lät konung Hiskia bittida om morgonen församla de överste i
staden och gick upp i HERRENS hus.
21. Och man förde fram sju tjurar, sju vädurar och sju lamm, så ock
sju bockar till syndoffer för riket och för helgedomen och för
Juda; och han befallde Arons söner, prästerna, att offra detta
på HERRENS altare.
>3 Mos. 4,14.
22. Då slaktade de fäkreaturen, och prästerna togo upp blodet och
stänkte det på altaret; därefter slaktade de vädurarna och
stänkte blodet på altaret; sedan slaktade de lammen och stänkte
blodet på altaret.
>3 Mos. 8,15, 19, 24. Hebr. 9,21.
23. Därefter förde de syndoffersbockarna fram inför konungen och
församlingen, och de lade sina händer på dem.
>2 Mos. 29,10. 3 Mos. 4,15.
24. Och prästerna slaktade dem och läto deras blod såsom syndoffer
komma på altaret, till försoning för hela Israel; ty konungen
hade befallt att offra dessa brännoffer och syndoffer för hela
Israel.

25. Och han lät leviterna ställa upp sig till tjänstgöring i HERRENS
hus med cymbaler, psaltare och harpor, såsom David och Gad,
konungens siare, och profeten Natan hade bjudit; ty budet härom
var givet av HERREN genom hans profeter.
>1 Krön. 6,31 f. 16,4 f. 23,6 f. 25,1 f., 6.
26. Och leviterna ställde upp sig med Davids instrumenter, och
prästerna med trumpeterna.
>4 Mos. 10,8 f.
27. Och Hiskia befallde att man skulle offra brännoffret på altaret;
och på samma gång som offret begynte, begynte ock HERRENS sång
ljuda jämte trumpeterna, och detta under ledning av Davids,
Israels konungs, instrumenter.
28. Och hela församlingen föll ned, under det att sången sjöngs och
trumpeterna skallade -- allt detta ända till dess brännoffret
var fullbordat.
29. Och när de hade offrat brännoffret, knäböjde konungen och alla
som voro där tillstädes med honom, och tillbådo.
30. Och konung Hiskia och de överste befallde leviterna att lova
HERREN med Davids och siaren Asafs ord; och de sjöngo hans lov
med glädje och böjde sig ned och tillbådo.

31. Och Hiskia tog till orda och sade: »I haven nu tagit
handfyllning till HERRENS tjänst. Så träden nu hit och fören
fram slaktoffer och lovoffer till HERRENS hus.» Då förde
församlingen fram slaktoffer och lovoffer, och var och en som av
sitt hjärta manades därtill offrade brännoffer.
>3 Mos. 7,12 f.
32. Antalet av de brännoffersdjur som församlingen förde fram var
sjuttio tjurar, ett hundra vädurar och två hundra lamm, alla
dessa till brännoffer åt HERREN.
33. Och tackoffren utgjordes av sex hundra tjurar och tre tusen djur
av småboskapen.
34. Men prästerna voro för få, så att de icke kunde draga av huden
på alla brännoffersdjuren; därför understöddes de av sina bröder
leviterna, till dess detta göromål var fullgjort, och till dess
prästerna hade helgat sig. Ty i fråga om att helga sig hade
leviterna visat sig mer rättsinniga än prästerna.
>2 Krön. 30,3.
35. Också var antalet stort av brännoffer, vartill kommo
fettstyckena från tackoffren, så ock de drickoffer som hörde
till brännoffren.

Så blev det ordnat med tjänstgöringen i HERRENS hus.
36. Och Hiskia och allt folket gladde sig över vad Gud hade berett
åt folket; ty helt oväntat hade detta kommit till stånd.
*14/30 Andra Krönikeboken, 30 Kapitlet
Andra Krönikeboken, 30 Kapitlet

Hiskias påskhögtid.

1. Därefter sände Hiskia ut bud till hela Israel och Juda och skrev
också brev till Efraim och Manasse, att de skulle komma till
HERRENS hus i Jerusalem för att hålla HERRENS, Israels Guds,
påskhögtid.
>2 Kon. 23,21. 2 Krön. 35,1.
2. Och konungen och hans förnämsta män och hela församlingen i
Jerusalem enade sig om att hålla påskhögtiden i andra månaden;
>2 Mos. 12,2 f. 4 Mos. 9,10 f.
3. ty de kunde icke hålla den nu genast, eftersom prästerna ännu
icke hade helgat sig i tillräckligt antal och folket icke hade
hunnit församla sig till Jerusalem.
>2 Krön. 29,34.
4. Därför syntes det konungen och hela församlingen rätt att göra
så.
5. Och de beslöto att låta utropa i hela Israel, från Beer-Seba
ända till Dan, att man skulle komma och hålla HERRENS, Israels
Guds, påskhögtid i Jerusalem; ty man hade icke eljest hållit den
samfällt, såsom föreskrivet var.

6. Så begåvo sig då ilbuden åstad med breven från konungen och hans
förnämsta män och drogo genom hela Israel och Juda, enligt
konungens befallning, och sade: »I Israels barn, vänden om till
HERREN, Abrahams, Isaks och Israels Gud, på det att han må vända
om till den kvarleva av eder, som har räddats undan de assyriska
konungarnas hand.
>2 Krön. 28,20 f. Mal. 3,7.
7. Och varen icke såsom edra fäder och bröder, som voro otrogna mot
HERREN, sina fäders Gud, så att han prisgav dem åt förödelse,
såsom I själva haven sett.
>2 Krön. 29,8 f.
8. Varen alltså nu icke hårdnackade såsom edra fäder, utan
underkasten eder HERREN och kommen till hans helgedom, den som
han har helgat för evig tid, och tjänen HERREN, eder Gud, på det
att hans vredes glöd må vända sig ifrån eder.
9. Ty om I vänden om till HERREN, skola edra bröder och edra barn
finna barmhärtighet inför dem som hålla dem fångna, så att de få
vända tillbaka till detta land; ty HERREN, eder Gud, är nådig
och barmhärtig, och han skall icke vända sitt ansikte ifrån
eder, om I vänden om till honom.»
>2 Mos. 34,7.
10. Och ilbuden foro ifrån stad till stad i Efraims och Manasse land
och ända till Sebulon; men man gjorde spe av dem och bespottade
dem.
11. Dock funnos några i Aser, Manasse och Sebulon, som ödmjukade sig
och kommo till Jerusalem.
12. Också i Juda verkade Guds hand, så att han gav dem ett
endräktigt hjärta till att göra efter vad konungen och de
överste hade bjudit i kraft av HERRENS ord.

13. Och mycket folk kom tillhopa i Jerusalem för att hålla det
osyrade brödets högtid i andra månaden, en mycket stor
församling.
14. Och de stodo upp och skaffade bort de altaren som funnos i
Jerusalem; också alla offereldsaltarna skaffade de bort och
kastade dem i Kidrons dal.
15. Och de slaktade påskalammet på fjortonde dagen i andra månaden;
prästerna och leviterna, som nu kände blygsel och därför hade
helgat sig, förde därvid fram brännoffer till HERRENS hus.
>2 Krön. 29,34.
16. Och de inställde sig till tjänstgöring på sina platser, såsom
det var föreskrivet för dem, efter gudsmannen Moses lag; och
prästerna stänkte med blodet, sedan de hade tagit emot det av
leviterna.
17. Ty många funnos i församlingen, som icke hade helgat sig; därför
måste leviterna slakta påskalammen för alla som icke voro rena,
och så helga dem åt HERREN.
18. Det var nämligen en myckenhet av folket, många från Efraim och
Manasse, Isaskar och Sebulon, som icke hade renat sig, utan åto
påskalammet på annat sätt än föreskrivet var. Men Hiskia hade
bett för dem och sagt: »HERREN, den gode, förlåte var och en
>3 Mos. 7,21. 4 Mos. 9,6 f.
19. som har vänt sitt hjärta till att söka Gud, HERREN, sina fäders
Gud, om han än icke är ren efter helgedomens ordning.»
20. Och HERREN hörde Hiskia och skonade folket.

21. Så höllo Israels barn, de som då voro tillstädes i Jerusalem,
det osyrade brödets högtid i sju dagar med stor glädje; och
leviterna och prästerna lovade HERREN var dag med kraftiga
instrumenter, HERREN till ära.
22. Och Hiskia talade vänligt till alla de leviter som voro väl
förfarna i HERRENS tjänst. Och de åto av högtidsoffren under de
sju dagarna, i det att de offrade tackoffer och prisade HERREN,
sina faders Gud.
23. Och hela församlingen enade sig om att hålla högtid under ännu
sju dagar; och så höll man högtid med glädje också under de sju
dagarna.
24. Ty Hiskia, Juda konung, hade såsom offergärd givit åt
församlingen ett tusen tjurar och av småboskapen sju tusen djur,
och de överste hade såsom offergärd givit åt församlingen ett
tusen tjurar och av småboskapen tio tusen djur. Och ett stort
antal präster helgade sig.
>2 Krön. 35,7 f.
25. Och hela Juda församling gladde sig med prästerna och leviterna,
så ock hela församlingen av dem som hade kommit från Israel,
ävensom de främlingar som hade kommit från Israels land, eller
som bodde i Juda.
26. Och i Jerusalem var stor glädje; ty alltsedan Salomos, Davids
sons, Israels konungs, tid hade icke något sådant som detta
skett i Jerusalem.
27. Och de levitiska prästerna stodo upp och välsignade folket, och
deras röst blev hörd, och deras bön kom till himmelen, hans
heliga boning.
>4 Mos. 6,23 f.
*14/31 Andra Krönikeboken, 31 Kapitlet
Andra Krönikeboken, 31 Kapitlet

Prästernas och leviternas underhåll.

1. När nu allt detta var till ända, drogo alla israeliter som hade
varit där tillstädes ut till Juda städer och slogo sönder
stoderna, höggo ned Aserorna och bröto ned offerhöjderna och
altarna i hela Juda och Benjamin och i Efraim och Manasse, till
dess att de hade gjort ände på dem; sedan vände alla Israels
barn tillbaka till sina städer, var och en till sin egendom.
>2 Kon. 18,4. 2 Krön. 32,12.

2. Och Hiskia förordnade om prästernas och leviternas avdelningar,
alltefter som de tillhörde den ena eller den andra avdelningen,
så att var och en av såväl prästerna som leviterna fick sitt
bestämda göromål, när brännoffer och tackoffer skulle offras,
till att därvid göra tjänst och tacka och lovsjunga i portarna
till HERRENS läger.
>3 Mos. 8,35. 4 Mos. 4,3 f.
3. Och konungen anslog en del av sin egendom till brännoffren,
nämligen till att offra brännoffer morgon och afton, och till
att offra brännoffer på sabbaterna, vid nymånaderna och vid
högtiderna, såsom det var föreskrivet i HERRENS lag.
>4 Mos. 28,1 f.
4. Och han befallde folket som bodde i Jerusalem att giva prästerna
och leviterna deras del, för att de skulle kunna hålla fast vid
HERRENS lag.
>4 Mos. 18,8 f. Neh. 13,10 f.
5. Och när denna befallning blev känd, gåvo Israels barn rikligen
en förstling av säd, vin, olja och honung och av all markens
avkastning; och tionde av allt förde de fram i myckenhet.
>2 Mos. 23,19. 5 Mos. 14,22.
6. Och de av Israels och Juda barn, som bodde i Juda städer, förde
ock fram tionde av fäkreatur och små boskap, så ock tionde av
de heliga gåvor som helgades åt HERRENS, deras Gud, och lade upp
dem i särskilda högar.
7. I tredje månaden begynte de att lägga upp högarna, och i sjunde
månaden hade de slutat därmed.
8. När då Hiskia och de överste kommo och sågo högarna, prisade de
HERREN och hans folk Israel.
9. Och Hiskia frågade prästerna och leviterna om högarna.
10. Då svarade honom översteprästen Asarja, av Sadoks hus, och sade;
»Alltsedan man begynte föra fram offergärden till HERRENS hus,
hava vi ätit och blivit mätta och dock fått mycket kvar; ty
HERREN har välsignat sitt folk, och vad som är kvar är denna
stora rikedom.»

11. Och Hiskia befallde att man skulle inreda förrådskamrar i
HERRENS hus, och man inredde sådana.
12. Och i dem förde man in offergärden och tionden och de heliga
gåvorna, allt på heder och tro. Och överuppsyningsman däröver
var leviten Konanja, och hans närmaste man var hans broder
Simei.
13. Men Jehiel, Asasja, Nahat, Asael, Jerimot, Josabad, Eliel,
Jismakja, Mahat och Benaja voro tillsyningsmän under Konanja och
hans broder Simei, efter förordnande av konung Hiskia och
Asarja, fursten i Guds hus.
14. Och leviten Kore, Jimnas son, som var dörrvaktare på östra
sidan, hade uppsikten över de frivilliga gåvorna åt Gud och
skulle fördela HERRENS offergärd och det högheliga av offren.
15. Och under honom sattes Eden, Minjamin, Jesua, Semaja, Amarja och
Sekanja till förtroendemän i präststäderna för att ombesörja
utdelningen åt sina bröder, efter deras avdelningar, åt den
minste såväl som åt den störste.
>5 Mos. 18,8. Jos. 21,9 f.
16. Härifrån voro undantagna alla sådana i sina släktregister
upptecknade personer av mankön, från tre års ålder och
därutöver, som skulle infinna sig i HERRENS hus, där var dag de
för den dagen bestämda sysslorna skulle utföras genom dem som
hade tjänstgöringen, med de särskilda åligganden de hade efter
sina avdelningar.
17. Och vad angick prästernas släktregister, så var det uppgjort
efter deras familjer; och av leviterna voro de upptagna, som
voro tjugu år gamla eller därutöver, efter sina särskilda
åligganden, alltefter sina avdelningar.
>1 Krön. 23,27 f.
18. Och i släktregistret skulle de vara upptecknade jämte alla sina
späda barn, hustrur, söner och döttrar, så många de voro. Ty på
heder och tro skulle de förvalta det heliga såsom heligt.
19. Och för dem av Arons söner, prästerna, som bodde på sina städers
utmarker, voro i var särskild stad namngivna män tillsatta, som
åt allt mankön bland prästerna och åt alla de leviter som voro
upptecknade i släktregistret skulle utdela vad dem tillkom.

20. Så förfor Hiskia i hela Juda, och han gjorde inför HERREN, sin
Gud, vad gott och rätt och sant var.
21. Och allt som han företog sig, när han nu sökte sin Gud, allt,
vare sig det angick tjänstgöringen i Guds hus eller det angick
lagen och budorden, det gjorde han av allt sitt hjärta, och det
lyckades honom väl.
*14/32 Andra Krönikeboken, 32 Kapitlet
Andra Krönikeboken, 32 Kapitlet

Sanheribs tåg mot Juda. Hans tjänares
tal. Sanheribs fall. Hiskias sjukdom.
Hans rikedom och sändebuden från Babel.
Hiskias död.

1. Sedan han hade utfört detta och bevisat sådan trohet, kom
Sanherib, konungen i Assyrien, och drog in i Juda och belägrade
dess befästa städer och tänkte erövra dem åt sig.
>2 Kon. 18,13 f. Jes. 36,1 f. Syr. 48,17 f.
2. Då nu Hiskia såg att Sanherib kom, i avsikt att belägra
Jerusalem,
3. rådförde han sig med sina förnämsta män och sina hjältar om att
täppa för vattnet i de källor som lågo utom staden; och de
hjälpte honom härmed.
4. Mycket folk församlades och täppte till alla källorna och dämde
för bäcken som flöt mitt igenom trakten, ty de sade: »När de
assyriska konungarna komma, böra de icke finna vatten i sådan
myckenhet.»
5. Och han tog mod till sig och byggde upp muren överallt där den
var nedbruten, och byggde tornen högre, och förde upp en annan
mur därutanför, och befäste Millo i Davids stad, och lät göra
skjutvapen i myckenhet, så ock sköldar.
>2 Krön. 25,23.
6. Och han tillsatte krigshövitsmän över folket och församlade dem
till sig på den öppna platsen vid stadsporten, och talade
uppmuntrande till dem och sade:
7. »Varen frimodiga och oförfärade, frukten icke och varen icke
förskräckta för konungen i Assyrien och för hela den hop han har
med sig; ty med oss är en som är större än den som är med honom.
>2 Kon. 6,16. 1 Joh. 4,4.
8. Med honom är en arm av kött, men med oss är HERREN, vår Gud, och
han skall hjälpa oss och föra våra krig. Och folket tryggade sig
vid Hiskias, Juda konungs, ord.
>Jer. 17,5, 7.

9. Därefter sände Sanherib, konungen i Assyrien -- som nu med hela
sin härsmakt låg framför Lakis -- sina tjänare till Jerusalem,
till Hiskia, Juda konung, och till alla dem av Juda, som voro i
Jerusalem, och lät säga:
10. »Så säger Sanherib, konungen i Assyrien: Varpå förtrösten I,
eftersom I stannen kvar i det belägrade Jerusalem?
11. Se, Hiskia uppeggar eder, så att I kommen att dö genom hunger
och törst; han säger: 'HERREN, vår Gud, skall rädda oss ur den
assyriske konungens hand.'
12. Har icke denne samme Hiskia avskaffat hans offerhöjder och
altaren och sagt till Juda och Jerusalem: 'Inför ett enda altare
skolen I tillbedja, och på detta skolen I tända offereld'?
>2 Krön. 31,1.
13. Veten I icke vad jag och mina fäder hava gjort med andra länders
alla folk? Hava väl de gudar som dyrkas av folken i dessa andra
länder någonsin förmått rädda sina länder ur min hand?
14. Ja, vilket bland alla dessa folk som mina fäder hava givit till
spillo har väl haft någon gud som har förmått rädda sitt folk ur
min hand eftersom I menen att eder Gud förmår rädda eder ur min
hand!»
15. Nej, låten nu icke Hiskia så bedraga och uppegga eder, och tron
honom icke; ty ingen gud hos något folk eller i något rike har
förmått rädda sitt folk ur min hand eller ur mina fäders
hand. Huru mycket mindre skall då eder Gud kunna rädda eder ur
min hand!»
16. Och hans tjänare talade ännu mer mot HERREN Gud och mot hans
tjänare Hiskia.
17. Han hade ock skrivit ett brev vari han smädade HERREN, Israels
Gud, och talade mot honom så: »Lika litet som de gudar som
dyrkas av folken i de andra länderna hava kunnat rädda sina folk
ur min hand, lika litet skall Hiskias Gud kunna rädda sitt folk
ur min hand.»
18. Och till Jerusalems folk, dem som stodo på muren, ropade de med
hög röst på judiska för att göra dem modlösa och förskräckta, så
att man sedan skulle kunna intaga staden.
19. Och de talade om Jerusalems Gud på samma sätt som om de
främmande folkens gudar, vilka äro verk av människohänder.

20. Men vid allt detta bådo konung Hiskia och profeten Jesaja, Amos'
son, och ropade till himmelen.
>2 Kon. 19,14 f.
21. Då sände HERREN en ängel, som förgjorde alla de tappra
stridsmännen och furstarna och hövitsmännen i den assyriske
konungens läger, så att han med skam måste draga tillbaka till
sitt land. Och när han en gång gick in i sin guds hus, blev han
där nedhuggen med svärd av sina egna söner.
>2 Kon. 19,35 f. Jes. 37,36 f.
22. Så frälste HERREN Hiskia och Jerusalems invånare ur Sanheribs,
den assyriske konungens, hand och ur alla andras hand; och han
beskyddade dem på alla sidor.
23. Och många förde skänker till HERREN i Jerusalem och dyrbara
gåvor till Hiskia, Juda konung; och han blev härefter högt aktad
av alla folk.

24. Vid den tiden blev Hiskia dödssjuk. Då bad han till HERREN, och
han svarade honom och gav honom ett undertecken.
>2 Kon. 20,1 f. Jes. 38,1 f.
25. Dock återgäldade Hiskia icke det goda som hade blivit honom
bevisat, utan hans hjärta blev högmodigt; därför kom förtörnelse
över honom och över Juda och Jerusalem.
26. Men då Hiskia ödmjukade sig, mitt i sitt hjärtas högmod, och
Jerusalems invånare med honom, drabbade HERRENS förtörnelse dem
icke, så länge Hiskia levde.

27. Och Hiskias rikedom och härlighet var mycket stor; han hade
byggt sig skattkamrar för silver och guld och ädla stenar, och
för välluktande kryddor, och för sköldar och för allahanda
dyrbara håvor av andra slag,
28. så ock förrådshus för vad som kom in av säd, vin och olja,
ävensom stall för allt slags boskap; och hjordar hade han
skaffat för sina fållor.
29. Och han hade byggt sig städer och förvärvat sig stor rikedom på
får och fäkreatur; ty Gud hade givit honom mycket stora
ägodelar.
30. Det var ock Hiskia som täppte till Gihonsvattnets övre källa och
ledde vattnet nedåt, väster om Davids stad. Och Hiskia var
lyckosam i allt vad han företog sig.
31. Jämväl när från Babels furstar de sändebud kommo, som voro
skickade till honom för att fråga efter det under som hade skett
i landet, övergav Gud honom allenast för att pröva honom, på det
att han skulle förnimma allt vad som var i hans hjärta.
>5 Mos. 8,2. 2 Kon. 20,12 f. Jes. 39,1 f.

32. Vad nu mer är att säga om Hiskia och om hans fromma gärningar,
det finnes upptecknat i »Profeten Jesajas, Amos' sons, syner», i
boken om Judas och Israels konungar.
>2 Kon. 20,20 f.
33. Och Hiskia gick till vila hos sina fäder, och han begrov honom
på den plats där man går upp till Davids hus' gravar; och hela
Juda och Jerusalems invånare bevisade honom ära vid hans
död. Och hans son Manasse blev konung efter honom.
*14/33 Andra Krönikeboken, 33 Kapitlet
Andra Krönikeboken, 33 Kapitlet

Manasse och Amon konungar i Juda.

1. Manasse var tolv år gammal, när han blev konung, och han
regerade femtiofem år i Jerusalem.
>2 Kon. 21,1 f.
2. Han gjorde vad ont var i HERRENS ögon, efter den styggeliga
seden hos de folk som HERREN hade fördrivit för Israels barn.
3. Han byggde åter upp de offerhöjder som hans fader Hiskia hade
brutit ned, och reste altaren åt Baalerna och gjorde Aseror, och
tillbad och tjänade himmelens hela härskara.
>2 Krön. 31,1.
4. Ja, han byggde altaren i HERRENS hus, det om vilket HERREN hade
sagt: »I Jerusalem skall mitt namn vara till evig tid.»
>5 Mos. 12,5. 2 Sam. 7,10, 13. 1 Kon. 8,29, 9,3. 2 Krön. 7,12.
5. Han byggde altaren åt himmelens hela härskara på de båda
förgårdarna till HERRENS hus.
6. Han lät ock sina barn gå genom eld i Hinnoms sons dal och övade
teckentyderi, svartkonst och trolldom och skaffade sig
andebesvärjare och spåmän och gjorde mycket som var ont i
HERRENS ögon, så att han förtörnade honom.
7. Och avgudabelätet som han hade låtit göra satte han i Guds hus,
om vilket Gud hade sagt till David och till hans son Salomo:
»Vid detta hus och vid Jerusalem, som jag har utvalt bland alla
Israels stammar, vill jag fästa mitt namn för evig tid.
>2 Krön. 7,16.
8. Och jag skall icke mer låta Israel vandra bort ifrån det land
som jag har bestämt åt edra fäder, om de allenast hålla och göra
allt vad jag har bjudit dem, alldeles efter den lag, de stadgar
och rätter som de hava fått genom Mose.»
9. Men Manasse förförde Juda och Jerusalems invånare, så att de
gjorde mer ont än de folk som HERREN hade förgjort för Israels
barn.

10. Och HERREN talade till Manasse och hans folk, men de aktade icke
därpå.
>2 Kon. 21,10 f.
11. Då lät HERREN den assyriske konungens härhövitsmän komma över
dem; de slogo Manasse i bojor och fängslade honom med
kopparfjättrar och förde honom till Babel.
>5 Mos. 28,36. 2 Kon. 19,28. Hes. 19,4.
12. Men när han nu var i nöd, bön föll han inför HERREN, sin Gud,
och ödmjukade sig storligen för sina fäders Gud.
13. Och när han så bad till honom, lät han beveka sig och hörde hans
bön och lät honom komma tillbaka till Jerusalem såsom
konung. Och då besinnade Manasse att HERREN är Gud.
14. Därefter byggde han en yttre mur till Davids stad västerut mot
Gihon i dalen, intill Fiskporten, och runt omkring Ofel, och
gjorde den mycket hög. Och han insatte krigshövitsmän i alla
befästa städer i Juda.
15. Och han skaffade bort de främmande gudarna och avgudabelätet ur
HERRENS hus, så ock alla de altaren som han hade byggt på det
berg där HERRENS hus stod och i Jerusalem, och kastade dem
utanför staden.
16. Och han upprättade HERRENS altare och offrade tackoffer och
lovoffer därpå, och uppmanade Juda att tjäna HERREN, Israels
Gud.
17. Men folket offrade ännu på höjderna, dock allenast åt HERREN,
sin Gud.
>1 Kon. 3,2.

18. Vad nu mer är att säga om Manasse och om hans bön till sin Gud
och om de ord som siarna talade till honom i HERRENS, Israels
Guds, namn, det står i Israels konungars krönika.
>2 Kon. 21,17 f.
19. Och om hans bön och huru han blev bönhörd, och om all hans synd
och otrohet, och om de platser på vilka han byggde offerhöjder
och ställde upp sina Aseror och beläten, innan han ödmjukade sig,
härom är skrivet i Hosais krönika.
20. Och Manasse gick till vila hos sina fäder, och man begrov honom
där han bodde. Och hans son Amon blev konung efter honom.

21. Amon var tjugutvå år gammal, när han blev konung, och han
regerade två år i Jerusalem.
>2 Kon, 21,19 f.
22. Han gjorde vad ont var i HERRENS ögon, såsom hans fader Manasse
hade gjort; åt alla de beläten som hans fader Manasse hade låtit
göra offrade Amon, och han tjänade dem.
23. Men han ödmjukade sig icke för HERREN, såsom hans fader Manasse
hade gjort, utan denne Amon hopade skuld på skuld.
24. Och hans tjänare sammansvuro sig mot honom och dödade honom
hemma i hans hus.
25. Men folket i landet dräpte alla som hade sammansvurit sig mot
konung Amon. Därefter gjorde folket i landet hans son Josia till
konung efter honom.
*14/34 Andra Krönikeboken, 34 Kapitlet
Andra Krönikeboken, 34 Kapitlet

Josia konung i Juda. Begynnelsen av hans
reformation. Anordningar för att sätta
templet i stånd. Lagboken funnen av
översteprästen Hilkia. Profetissan
Huldas svar till konungen.
Fortsättningen av Josias reformation.

1. Josia var åtta år gammal, när han blev konung, och han regerade
trettioett år i Jerusalem.
>2 Kon. 22,1 f.
2. Han gjorde vad rätt var i HERRENS ögon och vandrade på sin fader
Davids vägar och vek icke av vare sig till höger eller till
vänster.

3. I sitt åttonde regeringsår, medan han ännu var en yngling,
begynte han att söka sin fader Davids Gud; och i det tolfte året
begynte han att rena Juda och Jerusalem från offerhöjderna och
Aserorna och från de skurna och gjutna belätena.
4. Men Baalsaltarna brötos ned i hans åsyn, och solstoderna som
voro uppställda på dem högg han ned, och Aserorna och de skurna
och gjutna belätena slog han sönder och krossade dem till stoft
och strödde ut stoftet på de mäns gravar, som hade offrat åt
dem.
>2 Kon. 23,6.
5. Och prästernas ben brände han upp på deras altaren. Så renade
han Juda och Jerusalem.
>2 Kon. 23,16.
6. Och i Manasses, Efraims och Simeons städer ända till Naftali
genomsökte han överallt husen.
7. Och sedan han hade brutit ned altarna och krossat Aserorna och
belätena sönder till stoft och huggit ned alla solstoder i hela
Israels land, vände han tillbaka till Jerusalem.

8. Och i sitt adertonde regeringsår, medan han höll på med att rena
landet och templet, sände han Safan, Asaljas son, och Maaseja,
hövitsmannen i staden, och kansleren Joa, Joahas' son, för att
sätta HERRENS, sin Guds, hus i stånd.
9. Och de gingo till översteprästen Hilkia och avlämnade de
penningar som hade influtit till Guds hus, sedan de av de
leviter som höllo vakt vid tröskeln hade blivit insamlade från
Manasse, Efraim och hela det övriga Israel, så ock från hela
Juda och Benjamin och från Jerusalems invånare;
10. de överlämnade dem åt de män som förrättade arbete såsom
tillsyningsmän vid HERRENS hus. Sedan gåvos penningarna av dessa
män, som förrättade arbete och hade befattning vid HERRENS hus
med att laga huset och sätta det i stånd,
11. de gåvos åt timmermännen och byggningsmännen, till att inköpa
huggen sten och trävirke till stockar, för att man därmed skulle
timra upp de hus som Juda konungar hade förstört.
>2 Krön. 24,7.
12. Och männen fingo vid sitt arbete handla på heder och tro; och
tillsyningsmän över dem och föreståndare för arbetet voro Jahat
och Obadja, leviter av Meraris barn, och Sakarja och Mesullam,
av kehatiternas barn, så ock alla de leviter som voro kunniga på
musikinstrumenter.
13. De hade ock tillsynen över bärarna, så att föreståndare funnos för
alla arbetarna vid de särskilda göromålen. Av leviterna togos
ock skrivare, uppsyningsmän och dörrvaktare.

14. När de nu togo ut penningarna som hade influtit till HERRENS
hus, fann prästen Hilkia HERRENS lagbok, den som hade blivit
given genom Mose
15. Då tog Hilkia till orda och sade till sekreteraren Safan: »Jag
har funnit lagboken i HERRENS hus.» Och Hilkia gav boken åt
Safan.
16. Och Safan bar boken till konungen och avgav därjämte sin
berättelse inför konungen och sade: »Allt vad dina tjänare hava
fått i uppdrag att göra, det göra de.
17. Och de hava tömt ut de penningar som funnos i HERRENS hus, och
hava överlämnat dem åt tillsyningsmännen och åt arbetarna.»
18. Vidare berättade sekreteraren Safan för konungen och sade:
»Prästen Hilkia har givit mig en bok.» Och Safan föreläste därur
för konungen
19. När konungen nu hörde lagens ord, rev han sönder sina kläder.
20. Och konungen bjöd Hilkia och Ahikam, Safans son, och Abdon,
Mikas son, och sekreteraren Safan och Asaja, konungens tjänare,
och sade:
21. »Gån och frågen HERREN för mig och för dem som äro kvar av
Israel och Juda, angående det som står i den bok som nu har
blivit funnen. Ty stor är HERRENS vrede, den som är utgjuten
över oss, därför att våra fäder icke hava hållit HERRENS ord och
icke hava gjort allt som är föreskrivet i denna bok.»

22. Då gick Hilkia, tillika med andra som konungen sände åstad, till
profetissan Hulda, hustru åt Sallum, klädkammarvaktaren, som var
son till Tokehat, Hasras son; hon bodde i Jerusalem, i Nya
staden. Och de talade med henne såsom dem bjudet var.
23. Då svarade hon dem: »Så säger HERREN, Israels Gud: Sägen till
den man som har sänt eder till mig:
24. Så säger HERREN: Se, över denna plats och över dess invånare
skall jag låta olycka komma, alla de förbannelser som äro
skrivna i den bok som man har föreläst för Juda konung --
>3 Mos. 26,14 f. 5 Mos. 28,15 f.
25. detta därför att de hava övergivit mig och tänt offereld åt
andra gudar, och så hava förtörnat mig med alla sina händers
verk. Min vrede skall utgjutas över denna plats och skall icke
bliva utsläckt.
26. Men till Juda konung, som har sänt eder för att fråga HERREN,
till honom skolen I säga så: Så säger HERREN, Israels Gud,
angående de ord som du har hört:
27. Eftersom ditt hjärta blev bevekt och du ödmjukade dig inför Gud,
när du hörde hans ord mot denna plats och mot dess invånare, ja,
ödmjukade dig inför mig och rev sönder dina kläder och grät
inför mig, fördenskull har jag ock hört dig, säger HERREN.
28. Se, jag vill samla dig till dina fäder, så att du får samlas
till dem i din grav med frid, och dina ögon skola slippa att se
all den olycka som jag skall låta komma över denna plats och
dess invånare.» Och de vände tillbaka till konungen med detta
svar.

29. Då sände konungen åstad och lät församla alla de äldste i Juda
och Jerusalem.
>2 Kon. 23,1 f.
30. Och konungen gick upp i HERRENS hus med alla Juda män och
Jerusalems invånare, också prästerna och leviterna, ja, allt
folket, ifrån den störste till den minste. Och han läste upp för
dem allt vad som stod i förbundsboken, som hade blivit funnen i
HERRENS hus.
31. Och konungen trädde fram på sin plats och slöt inför HERRENS
ansikte det förbundet, att de skulle följa efter HERREN och
hålla hans bud, hans vittnesbörd och hans stadgar, av allt sitt
hjärta och av all sin själ, och göra efter förbundets ord, dem
som voro skrivna i denna bok.
>2 Krön. 15,12.
32. Och han lät alla som funnos i Jerusalem och Benjamin träda in i
förbundet Och Jerusalems invånare gjorde efter Guds, sina fäders
Guds, förbund.
33. Och Josia skaffade bort alla styggelser ur Israels barns alla
landområden, och tillhöll alla dem som funnos i Israel att tjäna
HERREN, sin Gud. Så länge han levde, veko de icke av ifrån
HERREN, sina fäders Gud.
*14/35 Andra Krönikeboken, 35 Kapitlet
Andra Krönikeboken, 35 Kapitlet

Josias påskhögtid. Hans död vid Megiddo.

1. Därefter höll Josia HERRENS påskhögtid i Jerusalem; man slaktade
påskalammet på fjortonde dagen i första månaden.
>2 Mos. 12,6. 2 Kon. 23,21 f. 2 Krön. 30,1.
2. Och han fastställde prästernas åligganden och styrkte dem till
tjänstgöringen i HERRENS hus.
3. Och han sade till leviterna som undervisade hela Israel, och som
voro helgade åt HERREN: »Sätten den heliga arken i det hus som
Salomo, Davids son, Israels konung, har byggt. Den skall icke
mer vara en börda på edra axlar. Tjänen nu HERREN, eder Gud, och
hans folk Israel.
>4 Mos. 7,9.
4. Gören eder redo efter edra familjer, i edra avdelningar, enligt
vad David, Israels konung, har föreskrivit, och enligt hans son
Salomos föreskrifter,
5. och inställen eder i helgedomen, ordnade efter edra bröders, det
meniga folkets, familjeskiften, så att en avdelning av en
levitisk familj kommer på vart skifte.
6. Och slakten påskalammet och helgen eder och reden till det för
edra bröder, så att I gören efter HERRENS ord genom Mose.»

7. Och Josia gav åt det meniga folket såsom offergärd småboskap,
dels lamm och dels killingar, till ett antal av trettio tusen,
alltsammans till påskoffer, åt alla som voro där tillstädes, så
ock tre tusen fäkreatur, detta allt av konungens enskilda
egendom.
>2 Krön. 30,24.
8. Och hans förnämsta män gåvo efter sin fria vilja offergåvor åt
folket, åt prästerna och leviterna. Hilkia, Sakarja och Jehiel,
furstarna i Guds hus, gåvo åt prästerna två tusen sex hundra
lamm och killingar till påskoffer, så ock tre hundra fäkreatur.
9. Men Konanja och hans bröder, Semaja och Netanel, jämte Hasabja,
Jegiel och Josabad, de översta bland leviterna, gåvo åt
leviterna såsom offergärd fem tusen lamm och killingar till
påskoffer, så ock fem hundra fäkreatur.

10. Så blev det då ordnat för gudstjänsten; och prästerna inställde
sig till tjänstgöring på sina platser och likaledes leviterna,
efter sina avdelningar, såsom konungen hade bjudit.
11. Därefter slaktade de påskalammet, och prästerna stänkte med
blodet som de togo emot av leviterna; och dessa drogo av huden.
12. Och de avskilde brännoffersstyckena och delade ut dem åt det
meniga folket, efter deras familjeskiften, för att de skulle
offra dem åt HERREN, såsom det var föreskrivet i Moses bok. På
samma sätt gjorde de ock med fäkreaturen.
>3 Mos. 3,14 f.
13. Och de stekte påskalammet på eld, på föreskrivet sätt; men
tackoffersköttet kokade de i grytor, pannor och kittlar och
delade ut det med hast åt allt det meniga folket.
>2 Mos. 12,8 f.
14. Sedan redde de till åt sig själva och åt prästerna; ty
prästerna, Arons söner, voro upptagna ända till natten med att
offra brännoffret och fettstyckena; därför måste leviterna reda
till både åt sig och åt prästerna, Arons söner.
15. Och sångarna, Asafs barn, stodo på sin plats, såsom David och
Asaf och Heman och konungens siare Jedutun hade bjudit, och
dörrvaktarna stodo var och en vid sin port; de behövde icke gå
ifrån sin tjänstgöring, ty deras bröder, de andra leviterna,
redde till åt dem.
>1 Krön. 25,1 f.

16. Så blev allt ordnat för HERRENS tjänst på den dagen, i det att
man höll påskhögtid och offrade brännoffer på HERRENS altare,
såsom konung Josia hade bjudit.
17. De israeliter som voro där tillstädes höllo nu påskhögtid och
firade det osyrade brödets högtid i sju dagar.
18. En påskhögtid lik denna hade icke blivit hållen i Israel sedan
profeten Samuels tid; ty ingen av Israels konungar hade hållit
en sådan påskhögtid som den vilken nu hölls av Josia jämte
prästerna och leviterna och hela Juda och dem av Israel, som
voro där tillstädes, jämväl Jerusalems invånare.
19. I Josias adertonde regeringsår hölls denna påskhögtid.

20. Efter allt detta, sedan Josia hade försatt templet i gott stånd,
drog Neko, konungen i Egypten, upp för att strida vid Karkemis,
som ligger vid Frat; och Josia drog ut mot honom.
>2 Kon. 23,29 f.
21. Då skickade denne sändebud till honom och lät säga: »Vad har du
med mig att göra, du Juda konung? Det är icke mot dig jag nu
kommer, utan mot min arvfiende, och Gud har befallt mig att
skynda. Hör upp att trotsa Gud, som är med mig, och tag dig
till vara, så att han icke fördärvar dig.»
22. Men i stället för att vända om och lämna honom i fred förklädde
Josia sig och gick att strida mot honom, utan att höra på Nekos
ord, som dock kommo från Guds mun. Och det kom till strid på
Megiddos slätt.
23. Men skyttarnas skott träffade konung Josia; och konungen sade
till sina tjänare: »Bären mig undan, ty jag är svårt sårad.»
24. Då buro hans tjänare honom från stridsvagnen och satte honom i
hans andra vagn och förde honom till Jerusalem; och han gav upp
andan och blev begraven där hans fäder voro begravna. Och hela
Juda och Jerusalem sörjde Josia.
>Sak. 12,11.
25. Och Jeremia sjöng en klagosång över Josia. Och alla sångare och
sångerskor talade sedan i sina klagosånger om Josia, såsom man
gör ännu i dag; och dessa sånger blevo allmänt gängse i
Israel. De finnas upptecknade bland »Klagosångerna».

26. Vad nu mer är att säga om Josia och om de fromma gärningar han
gjorde, efter vad föreskrivet var i HERRENS lag,
27. och om annat som han företog sig under sin första tid såväl som
under sin sista, det finnes upptecknat i boken om Israels och
Juda konungar
*14/36 Andra Krönikeboken, 36 Kapitlet
Andra Krönikeboken, 36 Kapitlet

Joahas, Jojakim, Jojakin och Sidkia
konungar i Juda. Jerusalems förstöring
genom Nebukadnessar. och Juda rikes
undergång. Kores' påbud.

1. Och folket i landet tog Josias son Joahas och gjorde honom till
konung i Jerusalem efter hans fader.
>2 Kon. 23,30 f.
2. Joahas var tjugutre år gammal, när han blev konung, och han
regerade tre månader i Jerusalem.
3. Konungen i Egypten avsatte honom i Jerusalem och pålade landet
en skatt av ett hundra talenter silver och en talent guld.
4. Och konungen i Egypten gjorde hans broder Eljakim till konung
över Juda och Jerusalem och förändrade hans namn till Jojakim
men hans broder Joahas, honom tog Neko med sig, och han förde
honom till Egypten.

5. Jojakim var tjugufem år gammal när han blev konung, och han
regerade elva år i Jerusalem. Han gjorde vad ont var i HERRENS,
sin Guds, ögon.
6. Och Nebukadnessar, konungen i Babel, drog upp mot honom och
fängslade honom med kopparfjättrar och förde honom bort till
Babel.
>2 Kon. 24,1 f.
7. Och en del av kärlen i HERRENS hus förde Nebukadnessar till
Babel, och han satte in dem i sitt tempel i Babel.
>Dan. 1,2.

8. Vad nu mer är att säga om Jojakim och om de styggelser som han
gjorde, och om vad han eljest har befunnits vara skyldig till,
det finnes upptecknat i boken om Israels och Juda konungar. Och
hans son Jojakin blev konung efter honom.
>2 Kon. 24,5 f.

9. Jojakin var åtta år gammal, när han blev konung, och han
regerade tre månader och tio dagar i Jerusalem. Han gjorde vad
ont var i HERRENS ögon.
>2 Kon. 24,8 f.
10. Och vid följande års början sände konung Nebukadnessar och lät
hämta honom till Babel, tillika med de dyrbara kärlen i HERRENS
hus; och han gjorde hans broder Sidkia till konung över Juda och
Jerusalem.

11. Sidkia var tjuguett år gammal, när han blev konung, och han
regerade elva år i Jerusalem.
>2 Kon. 24,18 f. Jer. 37,1 f. 52,1 f.
12. Han gjorde vad ont var i HERRENS, sin Guds, ögon; han ödmjukade
sig icke för profeten Jeremia, som talade HERRENS ord.
13. Han avföll från konung Nebukadnessar, som hade tagit ed av honom
vid Gud. Och han var hårdnackad och förstockade sitt hjärta, så
att han icke omvände sig till HERREN, Israels Gud.
>Hes. 17,13 f.
14. Alla de översta bland prästerna och folket försyndade sig ock
storligen i otrohet mot Gud med hedningarnas alla styggelser och
orenade HERRENS hus, som han hade helgat i Jerusalem.
15. Och HERREN, deras faders Gud, skickade sina budskap till dem
titt och ofta genom sina sändebud, ty han ömkade sig över sitt
folk och sin boning.
16. Men de begabbade Guds sändebud och föraktade hans ord och
bespottade hans profeter, till dess HERRENS vrede över hans folk
växte så, att ingen bot mer fanns.
17. Då sände han emot dem kaldéernas konung, och denne dräpte deras
unga män med svärd i deras helgedomshus och skonade varken
ynglingar eller jungfrur, ej heller gamla och gråhårsmän; allt
blev givet i hans hand.
>2 Kon. 25.1 f.
18. Och alla kärl i Guds hus, både stora och små, och skatterna i
HERRENS hus, så ock konungens och hans förnämsta mäns skatter,
allt förde han till Babel.
19. Och man brände upp Guds hus och bröt ned Jerusalems mur, och
alla dess palats brände man upp i eld och förstörde alla de
dyrbara föremål som funnos där.
20. Och dem som hade undsluppit svärdet förde han bort i fångenskap
till Babel, och de blevo tjänare åt honom och åt hans söner,
till dess att perserna kommo till väldet --
21. för att HERRENS ord genom Jeremias mun skulle uppfyllas --
alltså till dess att landet hade fått gottgörelse för sina
sabbater. Ty medan det låg öde, hade det sabbat -- till dess att
sjuttio år hade gått till ända.
>3 Mos. 26,34 f. Jer. 25,12. 29,10. Dan. 9,2.

22. Men i den persiske konungens Kores' första regeringsår uppväckte
HERREN -- för att HERRENS ord genom Jeremias mun skulle
fullbordas -- den persiske konungen Kores' ande, så att denne
lät utropa över hela sitt rike och tillika skriftligen kungöra
följande:
>Esr. 1,1 f. Jes. 44,28.
23. »Så säger Kores, konungen i Persien: Alla riken på jorden har
HERREN, himmelens Gud, givit mig; och han har anbefallt mig att
bygga honom ett hus i Jerusalem i Juda. Vemhelst nu bland eder,
som tillhör hans folk, med honom vare HERREN, hans Gud, och han
drage ditupp.»
@c -*- 1917 -*-
*15/ Esra
*15/01 Esra, 1 Kapitlet
Esra, 1 Kapitlet

Kores' påbud. Judarnas tillredelser för
hemfärden. Tempelkärlen.

1. Men i den persiske konungen Kores' första regeringsår uppväckte
HERREN -- för att HERRENS ord från Jeremias mun skulle
fullbordas -- den persiske konungen Kores' ande, så att denne
lät utropa över hela sitt rike och tillika skriftligen kungöra
följande:
>2 Krön. 36,22 f. Jer. 25,12. 29,10.
2. »Så säger Kores, konungen i Persien: Alla riken på jorden har
HERREN, himmelens Gud, givit mig; och han har anbefallt mig att
bygga honom ett hus i Jerusalem i Juda.
3. Vemhelst nu bland eder, som tillhör hans folk, med honom vare
hans Gud, och han drage upp till Jerusalem i Juda för att bygga
på HERRENS, Israels Guds, hus; han är den Gud som bor i
Jerusalem.
>Esr. 4,3. 5,13. Ps. 76,2 f.
4. Och varhelst någon ännu finnes kvar, må han av folket på den ort
där han bor såsom främling få hjälp med silver och guld, med
gods och boskap, detta jämte vad som frivilligt gives till Guds
hus i Jerusalem.»

5. Då stodo huvudmännen för Judas och Benjamins familjer upp,
ävensom prästerna och leviterna, alla de vilkas ande Gud
uppväckte till att draga upp och bygga på HERRENS hus i
Jerusalem.
6. Och alla de som bodde i deras grannskap understödde dem med
silverkärl, med guld, med gods och boskap och med dyrbara
skänker, detta förutom allt vad man eljest frivilligt gav.

7. Och konung Kores utlämnade de kärl till HERRENS hus, som
Nebukadnessar hade fört bort ifrån Jerusalem och låtit sätta in
i sin guds hus.
>2 Kon. 24,13. 25,14 f. 2 Krön. 36,7, 18. Esr. 5,14.
8. Dem utlämnade nu Kores, konungen i Persien, åt skattmästaren
Mitredat, och denne räknade upp den åt Sesbassar, hövdingen för
Juda.
9. Och detta var antalet av dem: trettio bäcken av guld, ett tusen
bäcken av silver, tjugunio andra offerkärl,
10. trettio bägare av guld, fyra hundra tio silverbägare av ringare
slag, därtill ett tusen andra kärl.
11. Kärlen av guld och silver utgjorde tillsammans fem tusen fyra
hundra. Allt detta förde Sesbassar med sig, när de som hade
varit i fångenskapen drogo upp från Babel till Jerusalem.
*15/02 Esra, 2 Kapitlet
Esra, 2 Kapitlet

Förteckning på dem som återvände med
Serubbabel. Gåvor till templet.

1. Och dessa voro de män från hövdingdömet, som drogo upp ur den
landsflykt och fångenskap i Babel, till vilken de hade blivit
bortförda av Nebukadnessar, konungen i Babel, och som vände
tillbaka till Jerusalem och Juda, var och en till sin stad,
>Esr. 8,1 f. Neh. 7,5 f.
2. i det att de följde med Serubbabel, Jesua, Nehemja, Seraja,
Reelaja, Mordokai, Bilsan, Mispar, Bigvai, Rehum och Baana.

Detta var antalet män av Israels meniga folk:
3. Pareos' barn: två tusen ett hundra sjuttiotvå;
4. Sefatjas barn: tre hundra sjuttiotvå;
5. Aras barn: sju hundra sjuttiofem;
6. Pahat-Moabs barn, av Jesuas och Joabs barn: två tusen åtta
hundra tolv;
7. Elams barn: ett tusen två hundra femtiofyra;
8. Sattus barn: nio hundra fyrtiofem;
9. Sackais barn: sju hundra sextio;
10. Banis barn: sex hundra fyrtiotvå;
11. Bebais barn: sex hundra tjugutre;
12. Asgads barn: ett tusen två hundra tjugutvå;
13. Adonikams barn: sex hundra sextiosex;
14. Bigvais barn: två tusen femtiosex;
15. Adins barn: fyra hundra femtiofyra;
16. Aters barn av Hiskia: nittioåtta;
17. Besais barn: tre hundra tjugutre;
18. Joras barn: ett hundra tolv;
19. Hasums barn: två hundra tjugutre;
20. Gibbars barn: nittiofem;
21. Bet-Lehems barn: ett hundra tjugutre;
22. männen från Netofa: femtiosex;
23. männen från Anatot: ett hundra tjuguåtta;
24. Asmavets barn: fyrtiotvå;
25. Kirjat-Arims, Kefiras och Beerots barn: sju hundra fyrtiotre;
26. Ramas och Gebas barn: sex hundra tjuguen;
27. männen från Mikmas: ett hundra tjugutvå;
28. männen från Betel och Ai: två hundra tjugutre;
29. Nebos barn: femtiotvå;
30. Magbis' barn: ett hundra femtiosex;
31. den andre Elams barn: ett tusen två hundra femtiofyra;
32. Harims barn: tre hundra tjugu;
33. Lods, Hadids och Onos barn: sju hundra tjugufem;
34. Jerikos barn: tre hundra fyrtiofem;
35. Senaas barn: tre tusen sex hundra trettio.

36. Av prästerna: Jedajas barn av Jesuas hus: nio hundra sjuttiotre;
37. Immers barn: ett tusen femtiotvå;
38. Pashurs barn: ett tusen två hundra fyrtiosju;
39. Harims barn: ett tusen sjutton.

40. Av leviterna: Jesuas och Kadmiels barn, av Hodaujas barn:
sjuttiofyra;
41. av sångarna: Asafs barn: ett hundra tjuguåtta;
42. av dörrvaktarnas barn: Sallums barn, Aters barn, Talmons barn,
Ackubs barn, Hatitas barn, Sobais barn: alla tillsammans ett
hundra trettionio.

43. Av tempelträlarna: Sihas barn, Hasufas barn, Tabbaots barn,
44. Keros' barn, Siahas barn, Padons barn,
45. Lebanas barn, Hagabas barn, Ackubs barn,
46. Hagabs barn, Samlais barn, Hanans barn,
47. Giddels barn, Gahars barn, Reajas barn,
48. Resins barn, Nekodas barn, Gassams barn,
49. Ussas barn, Paseas barn, Besais barn,
50. Asnas barn, Meunims barn, Nefisims barn,
51. Bakbuks barn, Hakufas barn, Harhurs barn,
52. Basluts barn, Mehidas barn, Harsas barn,
53. Barkos' barn, Siseras barn, Temas barn,
54. Nesias barn, Hatifas barn.

55. Av Salomos tjänares barn: Sotais barn, Hassoferets barn, Perudas
barn,
56. Jaalas barn, Darkons barn, Giddels barn,
57. Sefatjas barn, Hattils barn, Pokeret-Hassebaims barn, Amis barn.

58. Tempelträlarna och Salomos tjänares barn utgjorde tillsammans
tre hundra nittiotvå.

59. Och dessa voro de som drogo åstad från Tel-Mela, Tel-Harsa,
Kerub, Addan och Immer, men som icke kunde uppgiva sina familjer
och sin släkt och huruvida de voro av Israel:
60. Delajas barn, Tobias barn, Nekodas barn, sex hundra femtiotvå.
61. Och av prästernas barn: Habajas barn, Hackos' barn, Barsillais
barn, hans som tog en av gileaditen Barsillais döttrar till
hustru och blev uppkallad efter deras namn.
>2 Sam. 19,31 f.
62. Dessa sökte efter sina släktregister, men kunde icke finna dem;
därför blevo de såsom ovärdiga uteslutna från prästadömet.
63. Och ståthållaren tillsade dem att de icke skulle få äta av det
högheliga, förrän en präst uppstode med urim och tummim.
>2 Mos. 28,30. 4 Mos. 27,21.

64. Hela församlingen utgjorde sammanräknad fyrtiotvå tusen tre
hundra sextio,
65. förutom deras tjänare och tjänarinnor, som voro sju tusen tre
hundra trettiosju. Och till dem hörde två hundra sångare och
sångerskor.
66. De hade sju hundra trettiosex hästar, två hundra fyrtiofem
mulåsnor,
67. fyra hundra trettiofem kameler och sex tusen sju hundra tjugu
åsnor.

68. Och somliga av huvudmännen för familjerna gåvo, när de kommo
till HERRENS hus i Jerusalem, frivilliga gåvor till Guds hus,
för att det åter skulle byggas upp på samma plats.
69. De gåvo, efter som var och en förmådde, till arbetskassan i guld
sextioett tusen dariker och i silver fem tusen minor, så ock ett
hundra prästerliga livklädnader.
70. Och prästerna, leviterna, en del av meniga folket, sångarna,
dörrvaktarna och tempelträlarna bosatte sig i sina städer: hela
Israel i sina städer.
*15/03 Esra, 3 Kapitlet
Esra, 3 Kapitlet

Brännoffersaltaret. Lövhyddohögtiden.
Templets grundläggning.

1. När sjunde månaden nalkades och Israels barn nu voro bosatta i
sina städer, församlade sig folket såsom en man till Jerusalem.
>Dom. 20,1. Neh. 8,1.
2. Och Jesua, Josadaks son, och hans bröder, prästerna, och
Serubbabel, Sealtiels son, och hans bröder stodo upp och byggde
Israels Guds altare för att offra brännoffer därpå, såsom det
var föreskrivet i gudsmannen Moses lag.
>3 Mos. 6,9 f. 5 Mos. 12,13 f. Matt. 1,12.
3. De uppförde altaret på dess plats, ty en förskräckelse hade
kommit över dem för de främmande folken; och de offrade åt
HERREN brännoffer därpå, morgonens och aftonens brännoffer.
>4 Mos. 28,3 f.

4. Och de höllo lövhyddohögtiden, såsom det var föreskrivet, och
offrade brännoffer för var dag till bestämt antal, på stadgat
sätt, var dag det för den dagen bestämda antalet,
>3 Mos. 23,34 f. 4 Mos. 29,12 f.
5. och därefter det dagliga brännoffret och de offer som hörde till
nymånaderna och till alla HERRENS övriga helgade högtider, så
ock alla de offer som man frivilligt frambar åt HERREN.
>Neh. 10,32 f.

6. På första dagen i sjunde månaden begynte de att offra brännoffer
åt HERREN, innan grunden till HERRENS tempel ännu var lagd.
7. Och de gåvo penningar åt stenhuggare och timmermän, så ock
matvaror, dryckesvaror och olja åt sidonierna och tyrierna, för
att dessa sjöledes skulle föra cederträ från Libanon till Jafo,
i enlighet med den tillåtelse som Kores, konungen i Persien,
hade givit dem.
>2 Krön. 2,16.

8. Och året näst efter det då de hade kommit till Guds hus i
Jerusalem, i andra månaden, begyntes verket av Serubbabel,
Sealtiels son, och Jesua, Josadaks son, och deras övriga bröder,
prästerna och leviterna, och av alla dem som ur fångenskapen
hade kommit till Jerusalem; det begyntes därmed att de anställde
leviterna, dem som voro tjugu år gamla eller därutöver, till att
förestå arbetet på HERRENS hus.
9. Och Jesua med sina söner och bröder och Kadmiel med sina söner,
Judas söner, allasammans, blevo anställda till att hava uppsikt
över dem som utförde arbetet på Guds hus, sammaledes ock
Henadads söner med sina söner och bröder, leviterna.
>Esr. 2,40.

10. Och när byggningsmännen lade grunden till HERRENS tempel,
ställdes prästerna upp i ämbetsskrud med trumpeter, så ock
leviterna, Asafs barn, med cymbaler, till att lova HERREN, efter
Davids, Israels konungs, anordning.
>2 Krön. 29,25 f.
11. Och de sjöngo, under lov och tack till HERREN, därför att han är
god, och därför att hans nåd varar evinnerligen över Israel.
Och allt folket jublade högt till HERRENS lov, därför att
grunden till HERRENS hus var lagd.
>2 Krön. 5,13. 7,3. Ps. 136,1.
12. Men många av prästerna och leviterna och huvudmännen för
familjerna, de gamle som hade sett det förra huset, gräto
högljutt, när de sågo grunden läggas till detta hus, många åter
jublade och voro så glada att de ropade med hög röst.
>Hagg. 2,2 f.
13. Och man kunde icke skilja mellan det högljudda, glada jubelropet
och folkets högljudda gråt; ty folket ropade så högt att ljudet
därav hördes vida omkring.
*15/04 Esra, 4 Kapitlet
Esra, 4 Kapitlet

Tempelbygget förhindrat.

1. Men när ovännerna till Juda och Benjamin fingo höra att de som
hade återkommit ifrån fångenskapen höllo på att bygga ett tempel
åt HERREN, Israels Gud,
2. gingo de till Serubbabel och till huvudmännen för familjerna och
sade till dem: »Vi vilja bygga tillsammans med eder, ty vi söka
eder Gud, likasom I, och åt honom offra vi alltsedan den tid då
den assyriske konungen Esarhaddon lät föra oss hit.»
>2 Kon. 17,24 f.
3. Men Serubbabel och Jesua och de övriga huvudmännen för Israels
familjer sade till dem: »Det är icke tillbörligt att I
tillsammans med oss byggen ett hus åt vår Gud, utan vi vilja för
oss själva med varandra bygga huset åt HERREN, Israels Gud,
såsom konung Kores, konungen i Persien, har bjudit oss.»
>Esr. 1,3. 5,13.
4. Men folket i landet bedrev det så, att judafolkets mod föll och
de avskräcktes från att bygga vidare.
5. Och de lejde mot dem män som genom sina råd gjorde deras rådslag
om intet, så länge Kores, konungen i Persien, levde, och sedan
ända till dess att Darejaves, konungen i Persien, kom till
regeringen.

6. (Sedermera, under Ahasveros' regering, redan i begynnelsen av
hans regering, skrev man en anklagelseskrift mot dem som bodde i
Juda och Jerusalem.
7. Och i Artasastas tid skrevo Bislam, Mitredat och Tabeel samt
dennes övriga medbröder till Artasasta, konungen i Persien. Och
det som stod i skrivelsen var skrivet med arameiska bokstäver
och avfattat på arameiska.
8. Likaledes skrevo rådsherren Rehum och sekreteraren Simsai ett
brev om Jerusalem till konung Artasasta av följande innehåll.
9. De skrevo då, rådsherren Rehum och sekreteraren Simsai och de
andra, deras medbröder: diniterna och afaresatkiterna,
tarpeliterna, afaresiterna, arkeviterna, babylonierna,
susaniterna, dehaviterna, elamiterna
10. och de andra folk som den store och mäktige Asenappar hade fört
bort och låtit bosätta sig i staden Samaria och annorstädes i
landet på andra sidan floden o. s. v.
11. Och detta är vad som stod skrivet i det brev som de sände till
konung Artasasta: »Dina tjänare, männen på andra sidan floden
o. s. v.
12. Det vare veterligt för konungen att de judar som drogo upp från
dig hava kommit hit till oss i Jerusalem, och de hålla nu på att
bygga upp den upproriska och onda staden, att sätta murarna i
stånd och att förbättra grundvalarna.
13. Så må nu konungen veta, att om denna stad bliver uppbyggd och
murarna bliva satta i stånd, skola de varken giva skatt eller
tull eller vägpenningar, och sådant skall bliva till men för
konungarnas inkomster.
14. Alldenstund vi nu äta palatsets salt[1], och det icke är
tillbörligt att vi åse huru skada tillskyndas konungen, därför
sända vi nu och låta konungen veta detta,
15. för att man må göra efterforskningar i dina fäders krönikor; ty
av dessa krönikor skall du finna och erfara att denna stad har
varit en upprorisk stad, till förfång för konungar och länder,
och att man i den har anstiftat oroligheter ända ifrån äldsta
tider, varför ock denna stad har blivit förstörd.
16. Så låta vi nu konungen veta, att om denna stad bliver uppbyggd
och dess murar bliva satta i stånd, så skall du i följd härav
icke mer hava någon del i landet på andra sidan floden.»
17. Då sände konungen följande svar till rådsherren Rehum och
sekreteraren Simsai och de andra, deras medbröder, som bodde i
Samaria och i det övriga landet på andra sidan floden: »Frid
o. s. v.
18. Den skrivelse som I haven sänt till oss har noggrant blivit
uppläst för mig.
19. Och sedan jag hade givit befallning att man skulle göra
efterforskningar, fann man att denna stad ända ifrån äldsta
tider har plägat sätta sig upp mot konungar, och att uppror och
oroligheter där hava anstiftats.
20. I Jerusalem hava ock funnits mäktiga konungar, som hava varit
herrar över allt land som ligger på andra sidan floden, och
skatt, tull och vägpenningar hava blivit dem givna.
>1 Kon. 4,21.
21. Så utfärden nu en befallning att man förhindrar dessa män att
bygga upp denna stad, till dess jag giver befallning därom.
22. Och sen till, att I icke handlen försumligt i denna sak, så att
skadan icke växer, konungarna till förfång.»
23. Så snart nu vad som stod i konung Artasastas skrivelse hade
blivit läst för Rehum och sekreteraren Simsai och deras
medbröder, gingo de med hast till judarna i Jerusalem och
hindrade dem med våld och makt.)

24. Så förhindrades nu arbetet på Guds hus i Jerusalem. Och det
blev förhindrat ända till den persiske konungen Darejaves' andra
regeringsår.

[1] Se Salt i Ordförkl.
*15/05 Esra, 5 Kapitlet
Esra, 5 Kapitlet

Arbetet på tempelbyggnaden ånyo
upptaget. Brev till konung Darejaves.

1. Men profeten Haggai och Sakarja, Iddos son, profeterna,
profeterade för judarna i Juda och Jerusalem, i Israels Guds
namn, efter vilket de voro uppkallade.
>Hagg. 1,1 f. Sak. 1,1 f. 6,11 f.
2. Och Serubbabel, Sealtiels son, och Jesua, Josadaks son, stodo då
upp och begynte bygga på Guds hus i Jerusalem, och med dem Guds
profeter, som understödde dem.
>Syr. 49,12.
3. Vid samma tid kommo till dem Tattenai, ståthållaren i landet på
andra sidan floden, och Setar-Bosenai och dessas medbröder, och
sade så till dem: »Vem har givit eder tillåtelse att bygga detta
hus och att sätta denna mur i stånd?»
4. Då sade vi dem vad de män hette, som uppförde byggnaden.
5. Och över judarnas äldste vakade deras Guds öga, så att man
lovade att icke lägga något hinder i vägen för dem, till dess
saken hade kommit inför Darejaves; sedan skulle man sända dem en
skrivelse härom.
>Ps. 33,18. 34,16.

6. Detta är nu vad som stod skrivet i det brev som Tattenai,
ståthållaren i landet på andra sidan floden, och Setar-Bosenai
och hans medbröder, afarsekiterna, som bodde på andra sidan
floden, sände till konung Darejaves;
7. de sände nämligen till honom en berättelse, och däri var så
skrivet:

»Frid vare i allo med konung Darejaves.
8. Det vare veterligt för konungen att vi kommo till det judiska
hövdingdömet, till den store Gudens hus. Detta håller man nu på
att bygga upp med stora stenar, och i väggarna lägger man in
trävirke; och arbetet bedrives med omsorg och har god framgång
under deras händer.
9. Då frågade vi de äldste där och sade till dem så: 'Vem har givit
eder tillåtelse att bygga detta hus och att sätta denna mur i
stånd?'
10. Vi frågade dem ock huru de hette, för att kunna underrätta dig
därom, och för att teckna upp namnen på de män som stodo i
spetsen för dem.
11. Och detta var det svar som de gåvo oss: 'Vi äro himmelens och
jordens Guds tjänare, och vi bygga nu upp det hus som fordom,
för många år sedan, var uppbyggt här, och som en stor konung i
Israel hade byggt och fulländat.
>1 Kon. 6,1 f.
12. Men eftersom våra fäder förtörnade himmelens Gud, gav han dem i
kaldéen Nebukadnessars, den babyloniske konungens, hand; och han
förstörde detta hus och förde folket bort till Babel.
>2 Kon. 25,8 f. 2 Krön. 36,16 f.
13. Men i den babyloniske konungen Kores' första regeringsår gav
konung Kores befallning att man åter skulle bygga upp detta Guds
hus.
>2 Krön. 36,22 f. Esr. 1,3.
14. Och tillika tog konung Kores ur templet i Babel de kärl av guld
och silver, som hade tillhört Guds hus, men som Nebukadnessar
hade tagit ur templet i Jerusalem och fört till templet i Babel;
och de överlämnades åt en man vid namn Sesbassar, som han hade
satt till ståthållare.
>Esr. 1,8. 6,5.
15. Och till honom sade han: Tag dessa kärl och far åstad och sätt
in dem i templet i Jerusalem; ty Guds hus skall åter byggas upp
på sin plats.
16. Så kom då denne Sesbassar hit och lade grunden till Guds hus i
Jerusalem. Och från den tiden och intill nu har man byggt
därpå, och det är ännu icke färdigt.'
17. Om det nu täckes konungen, må man göra efterforskningar i
konungens skattkammare därborta i Babel om det är så, att konung
Kores har givit tillåtelse att bygga detta Guds hus i Jerusalem;
därefter må konungen meddela oss sin vilja härom.»
*15/06 Esra, 6 Kapitlet
Esra, 6 Kapitlet

Svar från konung Darejaves.
Tempelbyggnadens fullbordan och
invigning. Påskhögtid.

1. Då gav konung Darejaves befallning att man skulle göra
efterforskningar i kansliet i Babel, där skatterna nedlades.
2. Och i Ametas borg, i hövdingdömet Medien, fann man en bokrulle i
vilken följande var upptecknat till hågkomst:
3. »I konung Kores' första regeringsår gav konung Kores denna
befallning: 'Guds hus i Jerusalem, det huset skall byggas upp
till att vara en plats där man frambär offer; och dess
grundvalar skola göras fasta. Det skall byggas sextio alnar
högt och sextio alnar brett,
>2 Krön. 36,22 f. Esr. 1,1 f.
4. med tre varv stora stenar och med ett varv nytt trävirke; och
vad som fordras för omkostnaderna skall utgivas från konungens
hus.
>1 Kon. 6,36.
5. De kärl av guld och silver i Guds hus, som Nebukadnessar tog ur
templet i Jerusalem och förde till Babel, skall man ock giva
tillbaka, så att de komma åter till sin plats i templet i
Jerusalem, och man skall sätta in dem i Guds hus.' --
>Esr. 1,7. 5,14.
6. Alltså, du Tattenai, som är ståthållare i landet på andra sidan
floden, och du Setar-Bosenai, och I afarsekiter, de nämndas
medbröder på andra sidan floden: hållen eder fjärran därifrån.
>Esr. 5,3.
7. Lämnen arbetet på detta Guds hus ostört. Judarnas ståthållare
och judarnas äldste må bygga detta Guds hus på dess plats.
8. Och härmed giver jag befallning om huru I skolen förfara med
dessa judarnas äldste, när de bygga på detta Guds hus. Av de
penningar som givas åt konungen i skatt från landet på andra
sidan floden skall vad som fordras för omkostnaderna redligt
utgivas åt dessa män, så att hinder icke uppstår i arbetet.
9. Och vad de behöva, ungtjurar, vädurar och lamm till brännoffer
åt himmelens Gud, så och vete, salt, vin och olja, det skall,
efter uppgift av prästerna i Jerusalem, utgivas åt dem dag för
dag utan någon försummelse,
10. för att de må kunna frambära offer, till en välbehaglig lukt åt
himmelens Gud, och för att de må bedja för konungens och hans
söners liv.
11. Och härmed giver jag befallning, att om någon överträder denna
förordning, så skall en bjälke brytas ut ur hans hus, och på den
skall man upphänga och fästa honom, och hans hus skall göras
till en plats för orenlighet, därför att han har så gjort.
12. Och må den Gud som har låtit sitt namn bo där slå ned alla
konungar och folk som uträcka sin hand till att överträda denna
förordning, och till att förstöra detta Guds hus i Jerusalem.
Jag, Darejaves, giver denna befallning. Blive den redligt
fullgjord!»

13. Alldenstund nu konung Darejaves hade sänt ett sådant bud, blev
detta redligt fullgjort av Tattenai, ståthållaren i landet på
andra sidan floden, och av Setar-Bosenai, så ock av deras
medbröder.
14. Och judarnas äldste byggde vidare och hade god framgång i
arbetet genom profeten Haggais och Sakarjas, Iddos sons,
profetiska tal; man byggde och fullbordade det såsom Israels Gud
hade befallt, och såsom Kores och Darejaves och Artasasta, den
persiske konungen, hade befallt.
>Esr. 5,1.

15. Och huset blev färdigt till den tredje dagen i månaden Adar, i
konung Darejaves' sjätte regeringsår.
16. Och Israels barn, prästerna och leviterna och de övriga som hade
återkommit ifrån fångenskapen, firade invigningen av detta Guds
hus med glädje.
17. Och till invigningen av detta Guds hus offrade de ett hundra
tjurar, två hundra vädurar och fyra hundra lamm, så ock till
syndoffer för hela Israel tolv bockar, efter antalet av Israels
stammar.
>4 Mos. 7,10 f. Esr. 8,35.
18. Och man anställde prästerna, efter deras skiften, och leviterna,
efter deras avdelningar, till att förrätta Guds tjänst i
Jerusalem, såsom det var föreskrivet i Moses bok.
>4 Mos. 3,6. 8,9 f.

19. Och de som hade återkommit ifrån fångenskapen höllo påskhögtid
på fjortonde dagen i första månaden.
>2 Mos. 12,6.
20. Ty prästerna och leviterna hade då allasammans renat sig, så att
de alla voro rena; och de slaktade påskalammet för alla dem som
hade återkommit ifrån fångenskapen, också för sina bröder,
prästerna, likasåväl som för sig själva.
21. Och de israeliter som hade återvänt ifrån fångenskapen åto
därav, jämte alla sådana som hade avskilt sig från den hedniska
landsbefolkningens orenhet och slutit sig till dem för att söka
HERREN, Israels Gud.
22. Och de höllo det osyrade brödets högtid i sju dagar med glädje;
ty HERREN hade berett dem glädje, i det att han hade vänt den
assyriske konungens hjärta till dem, så att han understödde dem
i arbetet på Guds, Israels Guds, hus.
*15/07 Esra, 7 Kapitlet
Esra, 7 Kapitlet

Esras avresa till Jerusalem. Konung
Artasastas skrivelse.

1. Efter en tids förlopp, under den persiske konungen Artasastas
regering, hände sig att Esra, son till Seraja, son till Asarja,
son till Hilkia,
2. son till Sallum, son till Sadok, son till Ahitub,
3. son till Amarja, son till Asarja, son till Merajot,
4. son till Seraja, son till Ussi, son till Bucki,
5. son till Abisua, son till Pinehas, son till Eleasar, son till
Aron, översteprästen --
6. det hände sig att denne Esra drog upp från Babel; han var en
skriftlärd, väl förfaren i Moses lag, den som HERREN, Israels
Gud, hade utgivit. Och konungen gav honom allt vad han begärde,
eftersom HERRENS, hans Guds, hand var över honom.
7. Också en del av Israels barn och av prästerna, leviterna,
sångarna, dörrvaktarna och tempelträlarna drog upp till
Jerusalem i Artasastas sjunde regeringsår.
8. Och han kom till Jerusalem i femte månaden, i konungens sjunde
regeringsår.
9. Ty på första dagen i första månaden blev det bestämt att man
skulle draga upp från Babel; och på första dagen i femte månaden
kom han till Jerusalem, eftersom Guds goda hand var över honom.
>Esr. 8,18, 31.
10. Ty Esra hade vänt sitt hjärta till att begrunda HERRENS lag och
göra efter den, och till att i Israel undervisa i lag och rätt.

11. Så stod nu skrivet i den skrivelse som konung Artasasta gav åt
prästen Esra, den skriftlärde, som var lärd i det som HERREN
hade bjudit och stadgat för Israel:
12. »Artasasta, konungarnas konung, till prästen Esra, den i
himmelens Guds lag lärde, o. s. v. med övlig fortsättning.
13. Jag giver härmed befallning att var och en i mitt rike av
Israels folk och av dess präster och leviter, som är villig att
fara till Jerusalem, må fara med dig,
14. alldenstund du är sänd av konungen och hans sju rådgivare till
att hålla undersökning om Juda och Jerusalem efter din Guds lag,
som är i din hand,
>Est. 1,10, 14.
15. och till att föra dit det silver och guld som konungen och hans
rådgivare av fritt beslut hava givit åt Israels Gud, vilken har
sin boning i Jerusalem,
>Esr. 8,25.
16. så ock allt det silver och guld som du kan få i hela Babels
hövdingdöme, tillika med de frivilliga gåvor som folket och
prästerna giva till sin Guds hus i Jerusalem.
17. Alltså skall du nu för dessa penningar såsom en redlig man köpa
tjurar, vädurar och lamm, jämte sådant som behöves till
dithörande spisoffer och drickoffer; och detta skall du offra på
altaret i eder Guds hus i Jerusalem.
>Esr. 6,9.
18. Och vad du och dina bröder finnen för gott att göra med det
silver och guld som bliver över, det mån I göra efter eder Guds
vilja.
19. Och alla de kärl som givas dig till tempeltjänsten i din Guds
hus skall du avlämna inför Jerusalems Gud.
20. Och vad du måste utbetala för det som härutöver behöves till din
Guds hus, det må du låta utbetala ur konungens skattkammare.
21. Och jag, konung Artasasta, giver härmed befallning till alla
skattmästare i landet på andra sidan floden att allt vad prästen
Esra, den i himmelens Guds lag lärde, begär av eder, det skall
redligt göras och givas,
22. ända till hundra talenter silver, hundra korer vete, hundra bat
vin och hundra bat olja, så ock salt utan särskild föreskrift.
23. Allt vad himmelens Gud befaller skall noggrant göras och givas
till himmelens Guds hus, för att icke vrede må komma över
konungens och hans söners rike.
24. Och vi göra eder veterligt att ingen skall hava makt att lägga
skatt, tull eller vägpenningar på någon präst eller levit,
sångare, dörrvaktare, tempelträl eller annan tjänare i detta
Guds hus.
25. Och du, Esra, må, efter din Guds vishet, den som har blivit dig
betrodd, förordna domare och lagkloke till att döma allt folket
i landet på andra sidan floden, alla dem som känna din Guds
lagar; och om någon icke känner dessa, skolen I lära honom dem.
26. Och var och en som icke gör efter din Guds lag och konungens
lag, över honom skall dom fällas med rättvisa, vare sig till död
eller till landsförvisning eller till penningböter eller till
fängelse.»

27. Lovad vare HERREN, våra fäders Gud, som ingav konungen sådant i
hjärtat, nämligen att han skulle förhärliga HERRENS hus i
Jerusalem,
28. och som lät mig finna nåd inför konungen och hans rådgivare och
inför alla konungens mäktiga hövdingar!

29. Och jag kände mig frimodig, eftersom HERRENS, min Guds, hand var
över mig, och jag församlade en del av huvudmännen i Israel till
att draga upp med mig.
*15/08 Esra, 8 Kapitlet
Esra, 8 Kapitlet

Förteckning på dem som återvände med
Esra. Leviter som följde med. Fasta.
Guld och silver till templet. Ankomst
till Jerusalem. Offer.

1. Och dessa voro de huvudmän för familjerna, som under konung
Artasastas regering med mig drogo upp från Babel, och så förhöll
det sig med deras släkter:
>Esr. 2,1 f. Neh. 7,5 f.
2. Av Pinehas' barn Gersom; av Itamars barn Daniel; av Davids barn
Hattus;
3. av Sekanjas barn, av Pareos' barn, Sakarja och med honom i
släktregistret upptagna män, ett hundra femtio;
4. av Pahat-Moabs barn Eljoenai, Serajas son, och med honom två
hundra män;
5. av Sekanjas barn Jahasiels son och med honom tre hundra män;
6. av Adins barn Ebed, Jonatans son, och med honom femtio män;
7. av Elams barn Jesaja, Ataljas son, och med honom sjuttio män;
8. av Sefatjas barn Sebadja, Mikaels son, och med honom åttio män;
9. av Joabs barn Obadja, Jehiels son och med honom två hundra
aderton män;
10. av Selomits barn Josifjas son och med honom ett hundra sextio
män;
11. av Bebais barn Sakarja, Bebais son, och med honom tjuguåtta män;
12. av Asgads barn Johanan, Hackatans son, och med honom ett hundra
tio män;
13. av Adonikams barn de sistkomna, vilka hette Elifelet, Jegiel och
Semaja, och med dem sextio män;
14. av Bigvais barn Utai och Sabbud och med dem sjuttio män.

15. Och jag församlade dessa till den ström som flyter till Ahava,
och vi voro lägrade där i tre dagar. Men när jag närmare gav
akt på folket och prästerna, fann jag där ingen av Levi barn.
16. Då sände jag åstad huvudmännen Elieser, Ariel, Semaja, Elnatan,
Jarib, Elnatan, Natan, Sakarja och Mesullam och lärarna Jojarib
och Elnatan;
17. jag bjöd dem gå till Iddo, huvudmannen i Kasifja, och jag lade
dem i munnen de ord som de skulle tala till Iddo och hans broder
och till tempelträlarna i Kasifja, på det att man skulle sända
till oss tjänare för vår Guds hus.
18. Och eftersom vår Guds goda hand var över oss, sände de till oss
en förståndig man av Mahelis, Levis sons, Israels sons, barn,
ävensom Serebja med hans söner och bröder, aderton män,
19. vidare Hasabja och med honom Jesaja, av Meraris barn, med dennes
bröder och deras söner, tjugu män,
20. så ock två hundra tjugu tempelträlar, alla namngivna, av de
tempelträlar som David och hans förnämsta män hade givit till
leviternas tjänst.

21. Och jag lät där, vid Ahavaströmmen, lysa ut en fasta, för att vi
skulle ödmjuka oss inför vår Gud, till att av honom utbedja oss
en lyckosam resa för oss och våra kvinnor och barn och all vår
egendom.
22. Ty jag blygdes för att av konungen begära krigsfolk och ryttare
till att hjälpa oss mot fiender på vägen, eftersom vi hade sagt
till konungen: »Vår Guds hand är över alla dem som söka honom,
och så går det dem väl, men hans makt och hans vrede äro emot
alla dem som övergiva honom.»
23. Därför fastade vi och sökte hjälp av vår Gud, och han bönhörde
oss.

24. Och jag avskilde tolv av de översta bland prästerna, så ock
Serebja och Hasabja och med dem tio av deras bröder.
25. Och jag vägde upp åt dem silvret och guldet och kärlen, den gärd
till vår Guds hus, som hade blivit given av konungen och hans
rådgivare och hövdingar och av alla de israeliter som voro där.
>Esr. 7,15.
26. Jag vägde upp åt dem sex hundra femtio talenter silver jämte
silverkärl till ett värde av ett hundra talenter, så ock ett
hundra talenter guld,
27. därtill tjugu bägare av guld, till ett värde av tusen dariker,
samt två kärl av fin, glänsande koppar, dyrbara såsom guld.
28. Och jag sade till dem: »I ären helgade åt HERREN, och kärlen äro
helgade, och silvret och guldet är en frivillig gåva åt HERREN,
edra fäders Gud.
29. Så vaken däröver och bevaren det, till dess I fån väga upp det i
Jerusalem inför de översta bland prästerna och leviterna och de
översta inom Israels familjer, i kamrarna i HERRENS hus.»
>Neh. 10,39. 12,44.
30. Då togo prästerna och leviterna emot det uppvägda, silvret och
guldet och kärlen, för att de skulle föra det till Jerusalem,
till vår Guds hus.

31. Och vi bröto upp från Ahavaströmmen på tolfte dagen i första
månaden för att draga till Jerusalem; och vår Guds hand var över
oss och räddade oss undan fiender och försåt på vägen.
32. Och vi kommo till Jerusalem och blevo stilla där i tre dagar.
33. Men på fjärde dagen uppvägdes silvret och guldet och kärlen i
vår Guds hus, och överlämnades åt prästen Meremot, Urias son,
och jämte honom åt Eleasar, Pinehas' son, och jämte dessa åt
leviterna Josabad, Jesuas son, och Noadja, Binnuis som --
34. alltsammans efter antal och vikt, och hela vikten blev då
upptecknad.

35. De landsflyktiga som hade återkommit ifrån fångenskapen offrade
nu till brännoffer åt Israels Gud tolv tjurar för hela Israel,
nittiosex vädurar, sjuttiosju lamm och tolv syndoffersbockar,
alltsammans till brännoffer åt HERREN.
>Esr. 6,17.
36. Och de överlämnade konungens påbud åt konungens satraper och åt
ståthållarna i landet på andra sidan floden, och dessa gåvo
understöd åt folket och åt Guds hus.
*15/09 Esra, 9 Kapitlet
Esra, 9 Kapitlet

Israels äktenskapsförbindelser med
främmande kvinnor. Esras klagan inför
Gud över folkets otrohet.

1. Sedan allt detta hade skett, trädde några av furstarna fram till
mig och sade: »Varken folket i Israel eller prästerna och
leviterna hava hållit sig avskilda från de främmande folken,
såsom tillbörligt hade varit för de styggelsers skull som hava
bedrivits av dem, av kananéerna, hetiterna, perisséerna,
jebuséerna, ammoniterna, moabiterna, egyptierna och amoréerna.
2. Ty av deras döttrar hava de tagit hustrur åt sig och åt sina
söner, och så har det heliga släktet blandat sig med de
främmande folken; och furstarna och föreståndarna hava varit de
första att begå sådan otrohet.»
>2 Mos. 34,15 f. 5 Mos. 7,3. Dom. 3,6.
3. När jag nu hörde detta, rev jag sönder min livrock och min kåpa
och ryckte av mig huvudhår och skägg och blev sittande i djup
sorg.
4. Och alla de som fruktade för vad Israels Gud hade talat mot
sådan otrohet som den de återkomna fångarna hade begått, de
församlade sig till mig, under det att jag förblev sittande i
min djupa sorg ända till tiden för aftonoffret.

5. Men vid tiden för aftonoffret stod jag upp från min bedrövelse
och rev sönder min livrock och min kåpa; därefter föll jag ned
på mina knän och uträckte mina händer till HERREN, min Gud,
6. och sade: »Min Gud, jag skämmes och blyges för att upplyfta mitt
ansikte till dig, min Gud, ty våra missgärningar hava växt oss
över huvudet, och vår skuld är stor allt upp till himmelen.
>1 Mos. 18,20 f. 2 Krön. 28,9. Ps. 38,5. Dan. 9,7 f.
>Bar. 1,15 f.
7. Från våra fäders dagar ända till denna dag hava vi varit i stor
skuld, och genom våra missgärningar hava vi, med våra konungar
och präster, blivit givna i främmande konungars hand, och hava
drabbats av svärd, fångenskap, plundring och skam, såsom det går
oss ännu i dag.
8. Men nu har ett litet ögonblick nåd vederfarits oss från HERREN,
vår Gud, så att han har låtit en räddad skara bliva kvar av oss,
och givit oss fotfäste på sin heliga plats, för att han, vår
Gud, så skulle låta ljus gå upp för våra ögon och giva oss något
litet andrum i vår träldom.
9. Ty trälar äro vi, men i vår träldom har vår Gud icke övergivit
oss, utan han har låtit oss finna nåd inför Persiens konungar,
så att de hava givit oss andrum till att upprätta vår Guds hus
och bygga upp dess ruiner och bereda oss en hägnad plats i Juda
och Jerusalem.
10. Och vad skola vi nu säga, o vår Gud, efter allt detta? Vi hava
ju övergivit dina bud,
11. dem som du gav genom dina tjänare profeterna, i det du sade:
'Det land dit I nu kommen, för att taga det i besittning, är ett
besmittat land, genom de främmande folkens besmittelse, och
genom de styggelser med vilka de i sin orenhet hava uppfyllt det
från den ena ändan till den andra.
>3 Mos. 18,25 f. 20,23.
12. Så given nu icke edra döttrar åt deras söner, och tagen icke
deras döttrar till hustrur åt edra söner. Ja, I skolen aldrig
fråga efter deras välfärd och lycka -- detta på det att I mån
bliva starka, så att I fån äta av landets goda och lämna det
till besittning åt edra barn för evärdlig tid.'
>5 Mos. 7,2 f. 23,6.
13. Skulle vi väl nu, efter allt vad som har kommit över oss genom
våra onda gärningar och genom den stora skuld vi hava ådragit
oss, och sedan du, vår Gud, har skonat oss mer än våra
missgärningar förtjänade, och låtit en skara av oss, sådan som
denna, bliva räddad --
14. skulle vi väl nu på nytt bryta mot dina bud och befrynda oss med
folk som bedriva sådana styggelser? Skulle du då icke vredgas
på oss, ända därhän att du förgjorde oss, så att intet mer vore
kvar och ingen räddning funnes?
15. HERRE, Israels Gud, du är rättfärdig, ty av oss har allenast
blivit kvar en räddad skara, såsom i dag nogsamt synes. Och se,
nu ligga vi här i vår skuld inför dig, ty vid sådant kan ingen
bestå inför dig.»
*15/10 Esra, 10 Kapitlet
Esra, 10 Kapitlet

Israel renar sig genom att avlägsna de
främmande kvinnorna.

1. Då nu Esra så bad och bekände, där han låg gråtande framför Guds
hus, församlade sig till honom av Israel en mycket stor skara,
män, kvinnor och barn; ty också folket grät bitterligen.
2. Och Sekanja, Jehiels son, av Ulams barn, tog till orda och sade
till Esra: »Ja, vi hava varit otrogna mot vår Gud, i det att vi
hava tagit till oss främmande kvinnor från de andra folken här i
landet. Dock finnes ännu hopp för Israel.
3. Så låt oss nu sluta ett förbund med vår Gud, att vi, i kraft av
Herrens rådslut och de mäns som frukta för vår Guds bud, vilja
avlägsna ifrån oss alla sådana kvinnor jämte deras barn; så bör
ju ske efter lagen.
4. Stå upp, ty dig åligger denna sak, och vi vilja vara med dig.
Var frimodig och grip verket an.»

5. Då stod Esra upp och tog en ed av de översta bland prästerna,
leviterna och hela Israel, att de skulle göra såsom det var
sagt; och de gingo eden.
6. Och Esra stod upp från platsen framför Guds hus och gick in i
Johanans, Eljasibs sons, tempelkammare. Och när han hade kommit
dit, kunde han varken äta eller dricka; så sörjde han över den
otrohet som de återkomna fångarna hade begått.

7. Och man lät utropa i Juda och Jerusalem, bland alla dem som hade
återkommit ifrån fångenskapen, att de skulle församla sig i
Jerusalem;
8. och vilken som icke komme till den tredje dagen därefter, i
enlighet med furstarnas och de äldstes beslut, hans hela egendom
skulle givas till spillo, och han själv skulle avskiljas från de
återkomna fångarnas församling.
>3 Mos. 27,28.
9. Så församlade sig då alla Judas och Benjamins män i Jerusalem
till den tredje dagen, det är på tjugonde dagen i nionde
månaden; och allt folket stannade på den öppna platsen vid Guds
hus, skälvande både på grund av den sak som förelåg och på grund
av det starka regnet.
10. Och prästen Esra stod upp och sade till dem: »I haven varit
otrogna, i det att I haven tagit till eder främmande kvinnor och
därigenom ökat Israels skuld.
11. Men bekännen det nu, HERREN, edra fäders Gud, till pris, och
gören hans vilja: skiljen eder från de andra folken här i landet
och från de främmande kvinnorna.»
12. Då svarade hela församlingen och sade med hög röst: »Såsom du
har sagt, så tillkommer det oss att göra.
13. Men folket är talrikt, och regntiden är nu inne, och man kan
icke stå härute; detta ärende kan ej heller avslutas på en dag
eller två, ty vi hava mycket förbrutit oss härutinnan.
14. Må därför våra furstar stå redo för hela församlingen, och må
alla i våra städer, som hava tagit till sig främmande kvinnor,
infinna sig på bestämda tider, och med dem de äldste i var stad
och domarna där, till dess att vi hava avvänt ifrån oss vår Guds
vredes glöd i denna sak.»
15. Allenast Jonatan, Asaels son, och Jaseja, Tikvas son, trädde upp
häremot, och Mesullam jämte leviten Sabbetai understödde dem.
16. Men de som hade återkommit ifrån fångenskapen gjorde såsom det
var sagt. Och man utsåg prästen Esra och några av huvudmännen
för familjerna, efter de särskilda familjerna, alla namngivna;
och på första dagen i tionde månaden satte de sig att rannsaka
härom.
17. Och till första dagen i första månaden hade de avslutat
rannsakningen om allt som angick de män vilka hade tagit till
sig främmande kvinnor.

18. Bland prästernas söner befunnos följande hava tagit till sig
främmande kvinnor: Av Jesuas, Josadaks sons, barn och hans
bröder: Maaseja, Elieser, Jarib och Gedalja,
19. vilka nu gåvo sin hand därpå att de skulle avlägsna ifrån sig
sina kvinnor; och de skulle frambära en vädur såsom skuldoffer
för den skuld de hade ådragit sig;
20. av Immers barn: Hanani och Sebadja;
21. av Harims barn: Maaseja, Elia, Semaja, Jehiel och Ussia;
22. av Pashurs barn: Eljoenai, Maaseja, Ismael, Netanel, Josabad och
Eleasa.
23. Av leviterna: Josabad, Simei och Kelaja, som ock hette Kelita,
Petaja, Juda och Elieser;
24. av sångarna: Eljasib; av dörrvaktarna: Sallum, Telem och Uri.
25. Av det övriga Israel: av Pareos' barn: Ramja, Issia, Malkia
Mijamin, Eleasar, Malkia och Benaja;
26. av Elams barn: Mattanja, Sakarja, Jehiel, Abdi, Jeremot och
Elia;
27. av Sattus barn: Eljoenai, Eljasib, Mattanja, Jeremot, Sabad och
Asisa;
28. av Bebais barn: Johanan, Hananja, Sabbai, Atlai;
29. av Banis barn: Mesullam, Malluk, Adaja, Jasub, Seal och Jeremot;
30. av Pahat-Moabs barn: Adna och Kelal, Benaja, Maaseja, Mattanja,
Besalel, Binnui och Manasse;
31. vidare Harims barn: Elieser, Issia, Malkia, Semaja, Simeon,
32. Benjamin, Malluk, Semarja;
33. av Hasums barn: Mattenai, Mattatta, Sabad, Elifelet, Jeremai,
Manasse, Simei;
34. av Banis barn: Maadai, Amram och Uel,
35. Benaja, Bedeja, Keluhi,
36. Vanja, Meremot, Eljasib,
37. Mattanja, Mattenai och Jaasu,
38. vidare Bani, Binnui, Simei,
39. vidare Selemja, Natan och Adaja,
40. Maknaddebai, Sasai, Sarai,
41. Asarel, Selemja, Semarja,
42. Sallum, Amarja, Josef;
43. av Nebos barn: Jegiel, Mattitja, Sabad, Sebina, Jaddu, Joel och
Benaja.
44. Alla dessa hade tagit främmande kvinnor till hustrur; och bland
dessa funnos kvinnor som hade fött barn.
@c -*- 1917 -*-
*16/ Nehemja
*16/01 Nehemja, 1 Kapitlet
Nehemja, 1 Kapitlet

Nehemjas bön vid underrättelsen om
tillståndet i Jerusalem.

1. Nehemjas, Hakaljas sons, berättelse.

I månaden Kisleu, i det tjugonde året, när jag var i Susans
borg,
2. hände sig att Hanani, en av mina bröder, och några andra män
kommo från Juda. Och jag frågade dem om judarna, den räddade
skara som fanns kvar efter fångenskapen, och om Jerusalem.
3. De sade till mig: »De kvarblivna, de som efter fångenskapen
finnas kvar i hövdingdömet, lida stor nöd och smälek, och
Jerusalems mur är nedbruten, och dess portar äro uppbrända i
eld.»
4. När jag hade hört detta, satt jag gråtande och sörjande i flera
dagar och fastade och bad inför himmelens Gud.
5. Och jag sade: »Ack HERRE, himmelens Gud, du store och
fruktansvärde Gud, du som håller förbund och bevarar nåd mot dem
som älska dig och hålla dina bud,
6. låt ditt öra akta härpå, och låt dina ögon vara öppna, och hör
din tjänares bön, den som jag nu beder inför dig både dag och
natt, för Israels barn, dina tjänare, i det att jag bekänner
Israels barns synder, dem som vi hava begått mot dig; ty också
jag och min faders hus hava syndat.
7. Vi hava svårt förbrutit oss mot dig; vi hava icke hållit de bud
och stadgar och rätter som du gav din tjänare Mose.
8. Men tänk på det ord som du gav din tjänare Mose, när du sade:
'Om I ären otrogna, så skall jag förströ eder bland folken;
9. men om I vänden om till mig och hållen mina bud och gören efter
dem, då vill jag, om än edra fördrivna vore vid himmelens ända,
likväl församla dem därifrån och låta dem komma till den plats
som jag har utvalt till boning åt mitt namn.'
10. De äro ju dina tjänare och ditt folk, som du har förlossat genom
din stora kraft och din starka hand.
11. Ack Herre, låt ditt öra akta på din tjänares bön, ja, på vad
dina tjänare bedja, de som vilja frukta ditt namn; låt nu din
tjänare vara lyckosam och låt honom finna barmhärtighet inför
denne man.»

Jag var då munskänk hos konungen.
*16/02 Nehemja, 2 Kapitlet
Nehemja, 2 Kapitlet

Nehemja får tillstånd att bygga upp
Jerusalems murar och vidtager
förberedelser därtill.

1. I månaden Nisan, i Artasastas tjugonde regeringsår, vid ett
tillfälle då vin stod framsatt för konungen, tog jag vinet och
gav det åt honom. Och jag hade icke förr visat mig sorgsen inför
honom;
2. men nu sade konungen till mig: »Varför ser du så sorgsen ut? Du
är ju icke sjuk; du måste hava någon hjärtesorg.» Då blev jag
övermåttan häpen.
3. Och jag sade till konungen: »Må konungen leva evinnerligen!
Skulle jag icke se sorgsen ut, då den stad där mina fäders
gravar äro ligger öde och dess portar äro förtärda av eld?»
4. Konungen sade till mig: »Vad är det då du begär?» Då bad jag en
bön till himmelens Gud
5. och sade till konungen: »Om det så täckes konungen, och om du
finner behag i din tjänare, så beder jag att du ville låta mig
fara till Juda, till den stad där mina fäders gravar äro, på det
att jag åter må bygga upp den.»
6. Då frågade konungen mig, allt under det att drottningen satt vid
hans sida: »Huru länge kan din resa räcka, och när kan du komma
tillbaka?» Då det nu alltså täcktes konungen att låta mig fara,
uppgav jag för honom en bestämd tid.
7. Och jag sade till konungen: »Om det så täckes konungen, så må
brev givas mig till ståthållarna i landet på andra sidan floden,
att de låta mig fara därigenom, till dess jag kommer till Juda,
8. så ock ett brev till Asaf, uppsyningsmannen över den kungliga
skogsparken, att han låter mig få virke för att därmed timra upp
portarna till borgen som hör till templet, ävensom virke till
stadsmuren, så ock till det hus där jag själv skall hava min
bostad.» Och konungen beviljade mig detta, eftersom min Guds
goda hand var över mig.

9. När jag så kom till ståthållarna i landet på andra sidan floden,
gav jag dem konungens brev. Och konungen hade sänt med mig
härhövitsmän och ryttare.
10. Men då horoniten Sanballat och Tobia, den ammonitiske
tjänstemannen, hörde detta, förtröt det dem högeligen att någon
hade kommit för att se Israels barn till godo.

11. När jag sedan hade kommit till Jerusalem och varit där i tre
dagar,
12. stod jag upp om natten jämte några få män, utan att hava omtalat
för någon människa vad min Gud ingav mig i hjärtat att göra för
Jerusalem; och det djur som jag red på var det enda jag hade med
mig.
13. Och jag drog om natten ut genom Dalporten fram emot Drakkällan
och Dyngporten och besåg Jerusalems murar, huru de voro
nedbrutna, och huru dess portar voro förtärda av eld.
14. Och jag drog vidare till Källporten och till Konungsdammen, men
där var det icke möjligt för djuret att komma fram med mig.
15. Då begav jag mig uppför dalen om natten och besåg muren och
vände sedan åter in genom Dalporten och kom så tillbaka.

16. Och föreståndarna hade icke fått veta vart jag hade gått, och
vad jag ville göra, ty jag hade ännu icke omtalat något för
judarna, prästerna, ädlingarna, föreståndarna och de övriga, som
skulle få med arbetet att göra.
17. Men nu sade jag till dem: »I sen själva i vilken nöd vi äro,
huru Jerusalem ligger öde, och huru dess portar äro uppbrända i
eld. Välan då, låt oss bygga upp Jerusalems mur, för att vi icke
längre må vara till smälek.»
18. Och jag omtalade för dem huru min Guds hand hade varit mig
nådig, så ock vad konungen hade lovat mig. Då sade de: »Vi vilja
stå upp och bygga.» Och de togo mod till sig för det goda
verket.

19. Men när horoniten Sanballat och Tobia, den ammonitiske
tjänstemannen, och araben Gesem hörde detta, bespottade de oss
och visade förakt för oss; och de sade: »Vad är det I gören?
Viljen I sätta eder upp mot konungen?»
20. Då gav jag dem detta svar: »Himmelens Gud skall låta det gå oss
väl, och vi, hans tjänare, vilja stå upp och bygga; men I haven
ingen del eller rätt eller åminnelse i Jerusalem.»
*16/03 Nehemja, 3 Kapitlet
Nehemja, 3 Kapitlet

Jerusalems murar och portar sättas i
stånd.

1. Och översteprästen Eljasib och hans bröder, prästerna, stodo upp
och byggde Fårporten, vilken de helgade, och i vilken de sedan
satte in dörrarna. Vidare byggde de ända fram till Hammeatornet,
som de helgade, och vidare fram till Hananeltornet.
2. Därbredvid byggde Jerikos män; och därbredvid byggde Sackur,
Imris son.
3. Fiskporten byggdes av Hassenaas barn; de timrade upp den och
satte in dess dörrar, dess riglar och bommar.
4. Därbredvid arbetade Meremot, son till Uria, son till Hackos, på
att sätta muren i stånd; därbredvid arbetade Mesullam, son till
Berekja, son till Mesesabel; och därbredvid arbetade Sadok,
Baanas son.
5. Därbredvid arbetade tekoaiterna, men de förnämsta bland dem
ville icke böja sin hals till att tjäna sin Herre.
6. Gamla porten sattes i stånd av Jojada, Paseas son, och Mesullam,
Besodjas son; de timrade upp den och satte in dess dörrar, dess
riglar och bommar.
7. Därbredvid arbetade gibeoniten Melatja och meronotiten Jadon
jämte männen från Gibeon och Mispa, som lydde under ståthållaren
i landet på andra sidan floden.
8. Därbredvid arbetade Ussiel, Harhajas son, jämte guldsmederna;
och därbredvid arbetade Hananja, en av salvoberedarna. Det
nästföljande stycket av Jerusalem lät man vara, ända till Breda
muren.
9. Därbredvid arbetade Refaja, Hurs son, hövdingen över ena hälften
av Jerusalems område.
10. Därbredvid arbetade Jedaja, Harumafs son, mitt emot sitt eget
hus; och därbredvid arbetade Hattus, Hasabnejas son.
11. En annan sträcka sattes i stånd av Malkia, Harims son, och av
Hassub, Pahat-Moabs son, och därjämte Ugnstornet.
12. Därbredvid arbetade Sallum, Hallohes' son, hövdingen över andra
hälften av Jerusalems område, han själv med sina döttrar.
13. Dalporten sattes i stånd av Hanun och Sanoas invånare; de byggde
upp den och satte in dess dörrar, dess riglar och bommar. De
byggde ock ett tusen alnar på muren, ända fram till Dyngporten.
14. Och Dyngporten sattes i stånd av Malkia, Rekabs son, hövdingen
över Bet-Hackerems område; han byggde upp den och satte in dess
dörrar, dess riglar och bommar.
15. Och Källporten sattes i stånd av Sallun, Kol-Hoses son,
hövdingen över Mispas område; han byggde upp den och lade tak
därpå och satte in dess dörrar, dess riglar och bommar. Han
byggde ock muren vid Vattenledningsdammen, invid den kungliga
trädgården, ända fram till trapporna som föra ned från Davids
stad.
16. Därnäst sattes ett stycke i stånd av Nehemja, Asbuks son,
hövdingen över ena hälften av Bet-Surs område, nämligen stycket
ända fram till platsen mitt emot Davidsgravarna och vidare fram
till den grävda dammen och till Hjältehuset.
17. Därnäst arbetade leviterna under Rehum, Banis son; därbredvid
arbetade Hasabja, hövdingen över ena hälften av Kegilas område,
för sitt område.
18. Därnäst arbetade deras bröder under Bavai, Henadads son,
hövdingen över andra hälften av Kegilas område.
19. Därbredvid sattes en annan sträcka i stånd av Eser, Jesuas son,
hövdingen över Mispa, nämligen från platsen mitt emot uppgången
till tyghuset i Vinkeln.
20. Därnäst sattes, under ivrigt arbete, en annan sträcka i stånd av
Baruk, Sabbais son, från Vinkeln ända fram till ingången till
översteprästen Eljasibs hus.
21. Därnäst sattes en annan sträcka i stånd av Meremot, son till
Uria, son till Hackos, från ingången till Eljasibs hus ända dit
där Eljasibs hus slutar.
22. Därnäst arbetade prästerna, männen från Jordanslätten.
23. Därnäst arbetade Benjamin och Hassub, mitt emot sitt eget hus;
därnäst arbetade Asarja, son till Maaseja, son till Ananja,
utmed sitt eget hus.
24. Därnäst sattes en annan sträcka i stånd av Binnui, Henadads son,
från Asarjas hus ända fram till Vinkeln och vidare fram till
Hörnet.
25. Palal, Usais son, satte i stånd stycket från platsen mitt emot
Vinkeln och det torn som skjuter ut från det övre konungshuset,
vid fängelsegården; därnäst kom Pedaja, Pareos' son.
26. (Men tempelträlarna bodde på Ofel ända fram till platsen mitt
emot Vattenporten mot öster och det utskjutande tornet.)
27. Därnäst sattes en annan sträcka i stånd av tekoaiterna, från
platsen mitt emot det stora utskjutande tornet ända fram till
Ofelmuren.
28. Ovanför Hästporten arbetade prästerna, var och en mitt emot sitt
eget hus.
29. Därnäst arbetade Sadok, Immers son, mitt emot sitt eget hus; och
därnäst arbetade Semaja, Sekanjas son, som hade vakten vid Östra
porten.
30. Därnäst sattes en annan sträcka i stånd av Hananja, Selemjas
son, och Hanun, Salafs sjätte son; därnäst arbetade Mesullam,
Berekjas son, mitt emot sin tempelkammare.
31. Därnäst sattes ett stycke i stånd av Malkia, en av guldsmederna,
ända fram till tempelträlarnas och köpmännens hus, mitt emot
Mönstringsporten och vidare fram till Hörnsalen.
32. Och mellan Hörnsalen och Fårporten arbetade guldsmederna och
köpmännen på att sätta muren i stånd.
*16/04 Nehemja, 4 Kapitlet
Nehemja, 4 Kapitlet

Svårigheter vid bygget.

1. När nu Sanballat hörde att vi höllo på att bygga upp muren,
vredgades han och blev högeligen förtörnad. Och han bespottade
judarna
2. och talade så inför sina bröder och inför Samariens krigsfolk:
»Vad är det dessa vanmäktiga judar göra? Skall man låta dem
hållas? Skola de få offra? Skola de kanhända i sinom tid
fullborda sitt verk? Skola de kunna giva liv åt stenarna i
grushögarna, där de ligga förbrända?»
3. Och ammoniten Tobia, som stod bredvid honom sade: »Huru de än
bygga, skall dock en räv komma deras stenmur att rämna, blott
han hoppar upp på den.»

4. Hör, vår Gud, huru föraktade vi äro. Låt deras smädelser falla
tillbaka på deras egna huvuden. Ja, låt dem bliva utplundrade i
ett land dit de föras såsom fångar.
5. Överskyl icke deras missgärningar, och låt deras synd icke varda
utplånad ur din åsyn, eftersom de hava varit de byggande till
förargelse.

6. Och vi byggde på muren, och hela muren blev hopfogad till sin
halva höjd; och folket arbetade med gott mod.

7. Men när Sanballat och Tobia och araberna, ammoniterna och
asdoditerna hörde att man alltjämt höll på med att laga upp
Jerusalems murar, och att rämnorna begynte igentäppas, då blevo
de mycket vreda.
8. Och de sammansvuro sig allasammans att gå åstad och angripa
Jerusalem och störa folket i deras arbete.
9. Då bådo vi till vår Gud; och vi läto hålla vakt mot dem både dag
och natt för att skydda oss mot dem.
10. Men judarna sade: »Bärarnas kraft sviker, och gruset är alltför
mycket; vi förmå icke mer att bygga på muren.»
11. Våra ovänner åter sade: »Innan de få veta eller se något, skola
vi stå mitt ibland dem och dräpa dem; så skola vi göra slut på
arbetet.»
12. När nu de judar som bodde i deras grannskap kommo och från alla
håll uppmanade oss, väl tio gånger, att vi skulle draga oss
tillbaka till dem,
13. då ställde jag upp folket i de lägsta och mest öppna delarna av
staden bakom muren; jag ställde upp dem efter släkter, med sina
svärd, spjut och bågar.
14. Och sedan jag hade besett allt, stod jag upp och sade till
ädlingarna och föreståndarna och det övriga folket: »Frukten
icke för dem; tänken på Herren, den store och fruktansvärde, och
striden för edra bröder, edra söner och döttrar, edra hustrur
och edra hus.»

15. Sedan våra fiender sålunda hade fått förnimma att saken var oss
bekant, och att Gud hade gjort deras råd om intet, kunde vi alla
vända tillbaka till muren, var och en till sitt arbete.
16. Från den dagen var ena hälften av mina tjänare sysselsatt med
arbetet, under det att andra hälften stod väpnad med sina spjut,
sköldar, bågar och pansar, medan furstarna stodo bakom hela Juda
hus.
17. De som byggde på muren och de som lassade på och buro bördor
gjorde sitt arbete med den ena handen, och med den andra höllo
de vapnet.
18. Och de som byggde hade var och en sitt svärd bundet vid sin
länd, under det att de byggde; och bredvid mig stod en
basunblåsare.
19. Jag hade nämligen sagt till ädlingarna och föreståndarna och det
övriga folket: »Arbetet är stort och vidsträckt, och vi äro
spridda över muren, långt ifrån varandra.
20. Där I nu hören basunen ljuda, dit skolen I församla eder till
oss; vår Gud skall strida för oss.»
21. Så gjorde ock vi vårt arbete, under det att hälften av folket
stod väpnad med sina spjut från morgonrodnadens uppgång, till
dess att stjärnorna kommo fram.
22. Vid samma tid sade jag ock till folket att var och en med sin
tjänare skulle stanna över natten inne i Jerusalem, så att vi om
natten kunna hava dem till vakt och om dagen till arbete.
23. Och varken jag eller mina bröder eller mina tjänare eller de som
gjorde vakt hos mig lade av kläderna; vapnen höllos av var och
en för lika nödvändiga som vatten.
*16/05 Nehemja, 5 Kapitlet
Nehemja, 5 Kapitlet

Ockrarnas bestraffning. De rikas och
Nehemjas uppoffringar för
byggnadsarbetet.

1. Och männen av folket med sina hustrur hovo upp ett stort rop mot
sina judiska bröder.
2. Några sade: »Vi med våra söner och döttrar äro många; låt oss få
säd, så att vi hava att äta och kunna bliva vid liv.»
3. Och några sade: »Våra åkrar, vingårdar och hus måste vi
pantsätta; låt oss få säd till att stilla vår hunger.»
4. Och andra sade: »Vi hava måst låna penningar på våra åkrar och
vingårdar till skatten åt konungen.
5. Nu äro ju våra kroppar lika goda som våra bröders kroppar, och
våra barn lika goda som deras barn; men ändå måste vi giva våra
söner och döttrar i träldom, ja, några av våra döttrar hava
redan blivit givna i träldom, utan att vi förmå göra något
därvid, eftersom våra åkrar och vingårdar äro i andras händer.»

6. När jag nu hörde deras rop och hörde dessa ord, blev jag mycket
vred.
7. Och sedan jag hade gått till råds med mig själv, förebrådde jag
ädlingarna och föreståndarna och sade till dem: »Det är ocker I
bedriven mot varandra.» Därefter sammankallade jag en stor
folkförsamling emot dem.
8. Och jag sade till dem: »Vi hava efter förmåga friköpt våra
judiska bröder som voro sålda åt hedningarna. Skolen nu I sälja
edra bröder? Skola de behöva sälja sig åt oss?» Då tego de och
hade intet att svara.
9. Och jag sade: »Vad I gören är icke rätt. I borden ju vandra i
vår Guds fruktan, så att våra fiender, hedningarna, ej finge
orsak att smäda oss.
10. Också jag och mina bröder och mina tjänare hava penningar och
säd att fordra av dem; låt oss nu avstå från vår fordran.
11. Given dem redan i dag tillbaka deras åkrar, vingårdar,
olivplanteringar och hus, och skänken efter den ränta på
penningarna, på säden, på vinet och oljan, som I haven att
fordra av dem.»
12. De svarade: »Vi vilja giva det tillbaka och icke utkräva något
av dem; vi vilja göra såsom du har sagt.» Och jag tog en ed av
dem, sedan jag hade tillkallat prästerna, att de skulle göra så.
13. Därjämte skakade jag fånget på min mantel och sade: »Var och en
som icke håller detta sitt ord, honom må Gud så skaka bort ifrån
hans hus och hans gods; ja, varde han så utskakad och tom på
allt.» Och hela församlingen sade: »Amen», och lovade HERREN.
Därefter gjorde folket såsom det var sagt.

14. Ytterligare är att nämna att från den dag då jag förordnades att
vara ståthållare över dem i Juda land, alltså från Artasastas
tjugonde regeringsår ända till hans trettioandra, tolv hela år,
varken jag eller mina bröder åto av ståthållarkosten.
15. De förra ståthållarna, de som hade varit före mig, hade betungat
folket och tagit av dem mat och vin till ett värde av mer än
fyrtio siklar silver, och jämväl deras tjänare hade förfarit
hårt mot folket. Men så gjorde icke jag, ty jag fruktade Gud.
16. Dessutom höll jag i att arbeta på muren, och ingen åker köpte vi
oss; och alla mina tjänare voro församlade vid arbetet där.
17. Och av judarna och deras föreståndare åto ett hundra femtio man
vid mitt bord, förutom dem som kommo till oss ifrån folken runt
omkring oss.
18. Och vad som tillreddes för var dag, nämligen en oxe och sex
utsökta får, förutom fåglar, det tillreddes på min bekostnad;
och var tionde dag anskaffades mycket vin av alla slag. Men
likväl krävde jag icke ut ståthållarkosten, eftersom arbetet
tyngde så svårt på folket.

19. Tänk, min Gud, på allt vad jag har gjort för detta folk, och
räkna mig det till godo!
*16/06 Nehemja, 6 Kapitlet
Nehemja, 6 Kapitlet

Försåtliga anslag mot Nehemja. Muren
färdig.

1. När nu Sanballat och Tobia och araben Gesem och våra övriga
fiender hörde att jag hade byggt upp muren, och att det icke mer
fanns någon rämna i den -- om jag ock vid den tiden ännu icke
hade satt in dörrar i portarna --
2. då sände Sanballat och Gesem bud till mig och läto säga: »Kom,
låt oss träda tillsammans i Kefirim i Onos dal.» De tänkte
nämligen göra mig något ont.
3. Men jag skickade bud till dem och lät säga: »Jag har ett stort
arbete för händer och kan icke komma ned. Arbetet kan ju icke
vila, såsom dock måste ske, om jag lämnade det och komme ned
till eder.»
4. Och de sände samma bud till mig fyra gånger; men var gång gav
jag dem samma svar som förut.
5. Då sände Sanballat för femte gången till mig sin tjänare med
samma bud, och denne hade nu med sig ett öppet brev.
6. Däri var skrivet: »Det förljudes bland folken, och påstås jämväl
av Gasmu, att du och judarna haven i sinnet att avfalla, och att
det är därför du bygger upp muren, ja, att du vill bliva deras
konung -- sådant säger man.
7. Du lär ock hava beställt profeter som i Jerusalem skola utropa
och förkunna att du är konung i Juda. Eftersom nu konungen nog
får höra talas härom, därför må du nu komma, så att vi få rådslå
med varandra.»
8. Då sände jag bud till honom och lät svara: »Intet av det du
säger har någon grund, utan det är dina egna påfund.»
9. De ville nämligen alla skrämma oss, i tanke att vi då skulle
förlora allt mod till arbetet, och att detta så skulle bliva
ogjort.

Styrk du nu i stället mitt mod!

10. Men jag gick hem till Semaja, son till Delaja, son till
Mehetabel; han höll sig då inne. Och han sade: »Låt oss
tillsammans gå till Guds hus, in i templet, och sedan stänga
igen templets dörrar. Ty de skola komma för att dräpa dig; om
natten skola de komma för att dräpa dig.»
11. Men jag svarade: »Skulle en man sådan som jag vilja fly? Eller
kan väl en man av mitt slag gå in i templet och dock bliva vid
liv? Nej, jag vill icke gå dit.»
12. Jag förstod nämligen att Gud icke hade sänt honom, utan att han
förebådade mig sådant, blott därför att Tobia och Sanballat hade
lejt honom.
13. Han var lejd, för att jag skulle låta skrämma mig till att göra
såsom han sade och därmed försynda mig; på detta sätt ville de
framkalla ont rykte om mig, för att sedan kunna smäda mig.

14. Tänk, min Gud på Tobia, ävensom Sanballat, efter dessa hans
gärningar, så ock på profetissan Noadja och de andra profeterna
som ville skrämma mig!

15. Och muren blev färdig på tjugufemte dagen i månaden Elul, efter
femtiotvå dagar.
16. När nu alla våra fiender hörde detta, betogos de, alla de
kringboende folken, av fruktan, och sågo att de hade kommit illa
till korta; ty de förstodo nu att detta arbete var vår Guds
verk.

17. Vid denna tid sände ock Juda ädlingar många brev till Tobia, och
brev från Tobia ankommo ock till dem.
18. Ty många i Juda voro genom ed förbundna med honom; han var
nämligen måg till Sekanja, Aras son, och hans son Johanan hade
tagit till hustru en dotter till Mesullam, Berekjas son.
19. Dessa plägade också inför mig tala gott om honom, och vad jag
sade buro de fram till honom. Tobia sände ock brev för att
skrämma mig.
*16/07 Nehemja, 7 Kapitlet
Nehemja, 7 Kapitlet

Bevakningen av Jerusalem. Förteckning på
de med Serubbabel återkomna.

1. När nu muren var uppbyggd, satte jag in dörrarna; och
dörrvaktare, sångare och leviter blevo anställda.
2. Och till befälhavare över Jerusalem satte jag min broder Hanani
jämte Hananja, hövitsman i borgen, ty denne hölls för en
pålitlig man och var gudfruktig mer än många andra.
3. Och jag sade till dem: »Jerusalems portar må icke öppnas, förrän
solen är högt uppe; och medan vakten ännu står kvar, skall man
stänga dörrarna och sätta bommarna för. Och I skolen ställa ut
vakter av Jerusalems invånare, var och en på hans post, så att
envar får stå framför sitt eget hus.»

4. Och staden var vidsträckt och stor, men där fanns icke mycket
folk, och husen voro icke uppbyggda.

5. Och min Gud ingav mig i hjärtat att jag skulle församla
ädlingarna, föreståndarna och folket för att upptecknas i
släktregister. Då fann jag släktförteckningen över dem som först
hade dragit upp, och jag fann däri så skrivet:

6. »Dessa voro de män från hövdingdömet, som drogo upp ur den
landsflykt och fångenskap till vilken de hade blivit bortförda
av Nebukadnessar, konungen i Babel, och som vände tillbaka till
Jerusalem och till Juda, var och en till sin stad,
7. i det att de följde med Serubbabel, Jesua, Nehemja, Asarja,
Raamja, Nahamani, Mordokai, Bilsan, Misperet, Bigvai, Nehum och
Baana.

Detta var antalet män av Israels meniga folk:
8. Pareos' barn: två tusen ett hundra sjuttiotvå;
9. Sefatjas barn: tre hundra sjuttiotvå;
10. Aras barn: sex hundra femtiotvå;
11. Pahat-Moabs barn, av Jesuas och Joabs barn: två tusen åtta
hundra aderton;
12. Elams barn: ett tusen två hundra femtiofyra;
13. Sattus barn: åtta hundra fyrtiofem;
14. Sackais barn: sju hundra sextio;
15. Binnuis barn: sex hundra fyrtioåtta;
16. Bebais barn: sex hundra tjuguåtta;
17. Asgads barn: två tusen tre hundra tjugutvå;
18. Adonikams barn: sex hundra sextiosju;
19. Bigvais barn: två tusen sextiosju;
20. Adins barn: sex hundra femtiofem;
21. Aters barn av Hiskia: nittioåtta;
22. Hasums barn: tre hundra tjuguåtta;
23. Besais barn: tre hundra tjugufyra;
24. Harifs barn: ett hundra tolv;
25. Gibeons barn: nittiofem;
26. männen från Bet-Lehem och Netofa: ett hundra åttioåtta;
27. männen från Anatot: ett hundra tjuguåtta;
28. männen från Bet-Asmavet: fyrtiotvå;
29. männen från Kirjat-Jearim, Kefira och Beerot: sju hundra
fyrtiotre;
30. männen från Rama och Geba: sex hundra tjuguen;
31. männen från Mikmas: ett hundra tjugutvå;
32. männen från Betel och Ai: ett hundra tjugutre;
33. männen från det andra Nebo: femtiotvå;
34. den andre Elams barn: ett tusen två hundra femtiofyra;
35. Harims barn: tre hundra tjugu;
36. Jerikos barn: tre hundra fyrtiofem;
37. Lods, Hadids och Onos barn: sju hundra tjuguen;
38. Senaas barn: tre tusen nio hundra trettio.

39. Av prästerna: Jedajas barn av Jesuas hus: nio hundra sjuttiotre;
40. Immers barn: ett tusen femtiotvå;
41. Pashurs barn: ett tusen två hundra fyrtiosju;
42. Harims barn: ett tusen sjutton.

43. Av leviterna: Jesuas barn av Kadmiel, av Hodevas barn:
sjuttiofyra;
44. av sångarna: Asafs barn: ett hundra fyrtioåtta;
45. av dörrvaktarna: Sallums barn, Aters barn, Talmons barn, Ackubs
barn, Hatitas barn, Sobais barn: ett hundra trettioåtta.

46. Av tempelträlarna: Sihas barn, Hasufas barn, Tabbaots barn,
47. Keros' barn, Sias barn, Padons barn,
48. Lebanas barn, Hagabas barn, Salmais barn,
49. Hanans barn, Giddels barn, Gahars barn,
50. Reajas barn, Resins barn, Nekodas barn,
51. Gassams barn, Ussas barn, Paseas barn,
52. Besais barn, Meunims barn, Nefusesims barn,
53. Bakbuks barn, Hakufas barn, Harhurs barn,
54. Basluts barn, Mehidas barn, Harsas barn,
55. Barkos' barn, Siseras barn, Temas barn,
56. Nesias barn, Hatifas barn.

57. Av Salomos tjänares barn: Sotais barn, Soferets barn, Peridas
barn,
58. Jaalas barn, Darkons barn, Giddels barn,
59. Sefatjas barn, Hattils barn, Pokeret-Hassebaims barn, Amons
barn.

60. Tempelträlarna och Salomos tjänares barn utgjorde tillsammans
tre hundra nittiotvå.

61. Och dessa voro de som drogo åstad från Tel-Mela, Tel-Harsa,
Kerub, Addon och Immer, men som icke kunde uppgiva sina familjer
och sin släkt, och huruvida de voro av Israel:
62. Delajas barn, Tobias barn, Nekodas barn, sex hundra fyrtiotvå.
63. Och av prästerna: Habajas barn, Hackos' barn, Barsillais barn,
hans som tog en av gileaditen Barsillais döttrar till hustru och
blev uppkallad efter deras namn.
64. Dessa sökte efter sina släktregister, men man kunde icke finna
dem; därför blevo de såsom ovärdiga uteslutna från prästadömet.
65. Och ståthållaren tillsade dem att de icke skulle få äta av det
högheliga, förrän en präst uppstode med urim och tummim.

66. Hela församlingen utgjorde sammanräknad fyrtiotvå tusen tre
hundra sextio,
67. förutom deras tjänare och tjänarinnor, som voro sju tusen tre
hundra trettiosju. Och till dem hörde två hundra fyrtiofem
sångare och sångerskor.
68. [1]
69. Och de hade fyra hundra trettiofem kameler och sex tusen sju
hundra tjugu åsnor.

70. Och somliga bland huvudmännen för familjerna gåvo skänker till
arbetet. Ståthållaren gav till kassan i guld ett tusen dariker,
därtill femtio skålar och fem hundra trettio prästerliga
livklädnader.
71. Och somliga bland huvudmännen för familjerna gåvo till
arbetskassan i guld tjugu tusen dariker och i silver två tusen
två hundra minor.
72. Och det övriga folkets gåvor utgjorde i guld tjugu tusen dariker
och i silver två tusen minor, så ock sextiosju prästerliga
livklädnader.
73. Och prästerna, leviterna, dörrvaktarna, sångarna, en del av
meniga folket samt tempelträlarna, korteligen hela Israel,
bosatte sig i sina städer.»

[1] V. 68 se Gamla testamentets text i Ordförkl.
*16/08 Nehemja, 8 Kapitlet
Nehemja, 8 Kapitlet

Lagen föreläses. Lövhyddohögtiden firas.

1. När sjunde månaden nalkades och Israels barn voro bosatta i sina
städer, församlade sig folket, alla såsom en man, på den öppna
platsen framför Vattenporten; och de bådo Esra, den skriftlärde,
att hämta fram Moses lagbok, den som HERREN hade givit åt
Israel.
2. Då framlade prästen Esra lagen för församlingen, för både män
och kvinnor, alla som kunde förstå vad de hörde; detta var på
första dagen i sjunde månaden.
3. Och han föreläste därur vid den öppna platsen framför
Vattenporten, från dagningen till middagen, för män och kvinnor,
dem som kunde förstå det; och allt folket lyssnade till
lagboken.
4. Och Esra, den skriftlärde, stod på en hög träställning som man
hade gjort för det ändamålet; och bredvid honom stodo Mattitja,
Sema, Anaja, Uria, Hilkia och Maaseja på hans högra sida, och
till vänster om honom Pedaja, Misael, Malkia, Hasum, Hasbaddana,
Sakarja och Mesullam.
5. Och Esra öppnade boken, så att allt folket såg det, ty han stod
högre än allt folket; och när han öppnade den, stod allt folket
upp.
6. Och Esra lovade den store HERREN Gud, och allt folket svarade:
»Amen, Amen», med uppräckta händer; och de böjde sig ned och
tillbådo HERREN med ansiktet mot jorden.
7. Och Jesua, Bani, Serebja, Jamin, Ackub, Sabbetai, Hodia,
Maaseja, Kelita, Asarja, Josabad, Hanan, Pelaja och de andra
leviterna undervisade folket i lagen, medan folket stod där, var
och en på sin plats.
8. Och de föreläste tydligt ur boken, ur Guds lag; och de utlade
meningen, så att man förstod det som lästes.

9. Och Nehemja, han som var ståthållare, och prästen Esra, den
skriftlärde, och leviterna, som undervisade folket, sade till
allt folket: »Denna dag är helgad åt HERREN, eder Gud; sörjen
icke och gråten icke.» Ty allt folket grät, när de hörde lagens
ord.
10. Och han sade ytterligare till dem: »Gån bort och äten eder bästa
mat och dricken edert sötaste vin, och sänden omkring gåvor
därav till dem som icke hava något tillrett åt sig, ty denna dag
är helgad åt vår Herre. Och varen icke bedrövade, ty fröjd i
HERREN är eder starkhet.»
11. Också leviterna lugnade allt folket och sade: »Varen stilla, ty
dagen är helig; varen icke bedrövade.»
12. Och allt folket gick bort och åt och drack; de sände ock omkring
gåvor av den mat de hade tillagat och gjorde sig mycket glada;
ty de hade aktat på det som man hade kungjort för dem.

13. Dagen därefter församlade sig huvudmännen för hela folkets
familjer, så ock prästerna och leviterna, till Esra, den
skriftlärde, för att giva närmare akt på lagens ord.
14. Och de funno skrivet i lagen att HERREN genom Mose hade bjudit
att Israels barn skulle bo i lövhyddor under högtiden i sjunde
månaden,
15. och att man skulle kungöra och låta utropa i alla deras städer
och i Jerusalem och säga: »Gån ut på bergen och hämten löv av
olivträd, planterade eller vilda, och löv av myrten, palmträd
och andra lummiga träd, och gören lövhyddor, såsom det är
föreskrivet.»
16. Då gick folket ut och hämtade sådant och gjorde sig hyddor på
tak och på gårdar, var och en åt sig, så ock på gårdarna till
Guds hus och på den öppna platsen vid Vattenporten och på den
öppna platsen vid Efraimsporten.
17. Och hela församlingen, så många som hade kommit tillbaka ifrån
fångenskapen, gjorde sig lövhyddor och bodde i dessa hyddor. Ty
från Jesuas, Nuns sons, dagar ända till den dagen hade Israels
barn icke gjort så. Och där rådde mycket stor glädje.
18. Och man föreläste ur Guds lagbok var dag, från den första dagen
till den sista. Och de höllo högtid i sju dagar, och på åttonde
dagen hölls en högtidsförsamling på föreskrivet sätt.
*16/09 Nehemja, 9 Kapitlet
Nehemja, 9 Kapitlet

Faste-, bot- och bönedag.

1. Men på tjugufjärde dagen i samma månad församlade sig Israels barn
och höllo fasta och klädde sig i sorgdräkt och strödde jord på sina
huvuden.
2. Och de som voro av Israels släkt avskilde sig från alla främlingar
och trädde så fram och bekände sina synder och sina fäders
missgärningar.
3. Och de stodo upp, var och en på sin plats, och man föreläste ur
HERRENS, deras Guds, lagbok under en fjärdedel av dagen; och under
en annan fjärdedel bekände de sina synder och tillbådo HERREN, sin
Gud.
4. Och Jesua och Bani, Kadmiel, Sebanja, Bunni, Serebja, Bani och
Kenani trädde upp på leviternas upphöjning och ropade med hög röst
till HERREN, sin Gud.
5. Och leviterna Jesua och Kadmiel, Bani, Hasabneja, Serebja, Hodia,
Sebanja och Petaja sade:

»Stån upp och loven HERREN, eder Gud, från evighet till evighet.
Ja, lovat vare ditt härliga namn, som är upphöjt över allt lov
och pris.
6. Du allena är HERREN. Du har gjort himlarna och himlarnas himmel och
hela deras härskara, jorden och allt vad därpå är, haven och allt
vad som är i dem, och det är du som behåller det allt vid liv; och
himmelens härskara tillbeder dig.
7. Du är HERREN Gud, som utvalde Abram och förde honom ut från det
kaldeiska Ur och gav honom namnet Abraham.
8. Och du fann hans hjärta fast i tron inför dig, och du slöt med
honom det förbundet att du skulle giva åt hans säd kananéernas,
hetiternas, amoréernas, perisséernas, jebuséernas och girgaséernas
land, ja, giva det åt dem; och du uppfyllde dina ord, ty du är
rättfärdig.

9. Och du såg till våra fäders betryck i Egypten och hörde deras rop
vid Röda havet.
10. Du gjorde tecken och under på Farao och på alla hans tjänare och på
allt folket i hans land; ty du förnam att dessa handlade övermodigt
mot dem, och du gjorde dig ett namn, som är detsamma än i dag.
11. Havet klöv du itu för dem, så att de gingo mitt igenom havet på
torr mark; men deras förföljare lät du sjunka i djupet såsom
stenar, i väldiga vatten.
12. Du ledde dem om dagen med en molnstod, och om natten med en
eldstod, för att lysa dem på den väg de skulle gå.
13. Och du steg ned på berget Sinai och talade till dem från himmelen
och gav dem rättfärdiga rätter och riktiga lagar, goda stadgar och
bud.
14. Du gav dem kunskap om din heliga sabbat och gav dem bud och stadgar
och lag genom din tjänare Mose.
15. Och du gav dem bröd från himmelen, när de hungrade, och lät vatten
komma ut ur klippan, när de törstade; och du tillsade dem att gå
och taga i besittning det land som du med upplyft hand hade lovat
giva åt dem.

16. Men våra fäder, de voro övermodiga; de voro hårdnackade, så att de
icke hörde på dina bud.
17. De ville icke höra och tänkte icke på de under som du hade gjort
med dem, utan voro hårdnackade och valde i sin gensträvighet en
anförare, för att vända tillbaka till sin träldom. Men du är en
förlåtande Gud, nådig och barmhärtig, långmodig och stor i mildhet;
och du övergav dem icke.
18. Nej, fastän de gjorde åt sig en gjuten kalv och sade: 'Detta är din
Gud, han som har fört dig upp ur Egypten', och fastän de gjorde sig
skyldiga till stora hädelser,
19. så övergav du dem likväl icke i öknen, efter din stora
barmhärtighet. Molnstoden vek om dagen icke ifrån dem, utan ledde
dem på vägen, ej heller eldstoden om natten, utan lyste dem på den
väg de skulle gå.
20. Din gode Ande sände du att undervisa dem, och ditt manna förvägrade
du icke deras mun, och vatten gav du dem, när de törstade.
21. I fyrtio år försörjde du dem i öknen, så att intet fattades dem;
deras kläder blevo icke utslitna, och deras fötter svullnade icke.
22. Och du gav dem riken och folk och utskiftade lotter åt dem på
skilda håll; och de intogo Sihons land, det land som tillhörde
konungen i Hesbon, och det land som tillhörde Og, konungen i Basan
23. Och du lät deras barn bliva talrika såsom stjärnorna på himmelen,
och förde dem in i det land varom du hade sagt till deras fäder att
de skulle komma dit och taga det i besittning.
24. Så kommo då barnen och togo landet i besittning, och du kuvade för
dem landets inbyggare, kananéerna, och gav dessa i deras hand, både
konungarna och folken där i landet, så att de gjorde med dem vad de
ville.
25. Och de intogo befästa städer och ett bördigt land och kommo i
besittning av hus, fulla med allt gott, och av uthuggna brunnar,
vingårdar, olivplanteringar och fruktträd i myckenhet; och de åto
och blevo mätta och feta och gjorde sig glada dagar av ditt myckna
goda.

26. Men de blevo gensträviga och satte sig upp mot dig och kastade din
lag bakom sin rygg och dräpte dina profeter, som varnade dem och
ville omvända dem till dig; och de gjorde sig skyldiga till stora
hädelser.
27. Då gav du dem i deras ovänners hand, så att dessa förtryckte dem;
men när de i sin nöds tid ropade till dig, hörde du det från
himmelen, och efter din stora barmhärtighet gav du dem frälsare,
som frälste dem ur deras ovänners hand.
28. När de så kommo till ro, gjorde de åter vad ont var inför dig. Då
överlämnade du dem i deras fienders hand, så att dessa fingo råda
över dem; men när de åter ropade till dig, då hörde du det från
himmelen och räddade dem efter din barmhärtighet, många gånger.
29. Och du varnade dem och ville omvända dem till din lag; men de voro
övermodiga och hörde icke på dina bud, utan syndade mot dina
rätter, om vilka det gäller att den människa som gör efter dem får
leva genom dem; de spjärnade emot i gensträvighet och voro
hårdnackade och ville icke höra.
30. Du hade fördrag med dem i många år och varnade dem med din Ande
genom dina profeter, men de lyssnade icke därtill; då gav du
dem i de främmande folkens hand.
31. Men i din stora barmhärtighet gjorde du icke alldeles ände på dem
och övergav dem icke; ty du är en nådig och barmhärtig Gud.

32. Och nu, vår Gud, du store, väldige och fruktansvärde Gud, du som
håller förbund och bevarar nåd, nu må du icke akta för ringa all
den vedermöda som har träffat oss, våra konungar, våra furstar,
våra präster, våra fäder och hela ditt folk, ifrån de assyriska
konungarnas dagar ända till denna dag.
33. Nej, du är rättfärdig vid allt det som har kommit över oss; ty du
har visat dig trofast, men vi hava varit ogudaktiga.
34. Och våra konungar, våra furstar, våra präster och våra fäder
hava icke gjort efter din lag och icke aktat på dina bud och på de
varningar som du har låtit komma till dem.
35. Och fastän de sutto i sitt eget rike i det myckna goda som du hade
givit dem, och i det rymliga och bördiga land som du hade upplåtit
för dem, hava de ändå icke tjänat dig och icke omvänt sig från sina
onda gärningar.
36. Se, vi äro nu andras tjänare; i det land som du gav åt våra fäder,
för att de skulle äta dess frukt och dess goda, just där äro vi
andras tjänare,
37. och sin rika avkastning giver det åt de konungar som du för våra
synders skull har satt över oss. Och de råda över våra kroppar och
vår boskap såsom de vilja, och vi äro i stor nöd.»

Nehemja, 10 Kapitlet

Förbundets förnyelse och innehåll.

38. På grund av allt detta slöto vi ett fast förbund och uppsatte det
skriftligen; och på skrivelsen, som försågs med sigill, stodo våra
furstars, våra leviters och våra prästers namn.
*16/10 Nehemja, 10 Kapitlet
1. Följande namn stodo på skrivelserna som buro sigillen: Nehemja,
ståthållaren, Hakaljas son, och Sidkia,
2. Seraja, Asarja, Jeremia,
3. Pashur, Amarja, Malkia,
4. Hattus, Sebanja, Malluk,
5. Harim, Meremot, Obadja,
6. Daniel, Ginneton, Baruk,
7. Mesullam, Abia, Mijamin,
8. Maasja, Bilgai, Semaja; dessa voro prästerna.
9. Och leviterna voro: Jesua, Asanjas son, Binnui, av Henadads barn,
Kadmiel,
10. så ock deras bröder: Sebanja, Hodia, Kelita, Pelaja, Hanan,
11. Mika, Rehob, Hasabja,
12. Sackur, Serebja, Sebanja,
13. Hodia, Bani och Beninu.
14. Folkets huvudmän voro: Pareos, Pahat-Moab, Elam, Sattu, Bani,
15. Bunni, Asgad, Bebai,
16. Adonia, Bigvai, Adin,
17. Ater, Hiskia, Assur,
18. Hodia, Hasum, Besai,
19. Harif, Anatot, Nobai,
20. Magpias, Mesullam, Hesir,
21. Mesesabel, Sadok, Jaddua,
22. Pelatja, Hanan, Anaja,
23. Hosea, Hananja, Hassub,
24. Hallohes, Pilha, Sobek,
25. Rehum, Hasabna, Maaseja,
26. Ahia, Hanan, Anan,
27. Malluk, Harim och Baana.

28. Och det övriga folket, prästerna, leviterna, dörrvaktarna,
sångarna, tempelträlarna och alla de som hade avskilt sig från de
främmande folken och vänt sig till Guds lag, så ock deras hustrur,
söner och döttrar, alla som hade kommit till moget förstånd,
29. dessa slöto sig till sina förnämligare bröder och gingo ed och
svuro att de skulle vandra efter Guds lag, den som hade blivit
given genom Guds tjänare Mose, och att de skulle hålla och göra
efter alla HERRENS, vår HERRES, bud och rätter och stadgar,
30. att vi icke skulle giva våra döttrar åt de främmande folken, ej
heller taga deras döttrar till hustrur åt våra söner.
31. Och när de främmande folken förde in handelsvaror eller något slags
säd till salu på sabbatsdagen, skulle vi icke köpa det av dem på
sabbat eller helgdag; och vi skulle låta vart sjunde år vara friår
och då avstå från alla slags krav.
32. Och vi fastställde för oss den förpliktelsen att såsom vår gärd
årligen erlägga en tredjedels sikel till tjänsten i vår Guds hus,
33. nämligen till skådebröden, och till det dagliga brännoffret, och
till offren på sabbaterna, vid nymånaderna och högtiderna, och till
tackoffren, och till syndoffren för Israels försoning, och till
allt arbete i vår Guds hus.
34. Och vi, prästerna, leviterna och folket, kastade lott angående
vedoffret, huru man årligen skulle föra det till vår Guds hus på
bestämda tider, efter våra familjer, för att antändas på HERRENS,
vår Guds, altare, såsom det är föreskrivet i lagen.
35. Och vi skulle årligen föra till HERRENS hus förstlingen av vår
mark, och förstlingen av all frukt på alla slags träd,
36. och de förstfödda av våra söner och av vår boskap, såsom det är
föreskrivet i lagen; vi skulle föra till vår Guds hus de förstfödda
både av våra fäkreatur och av vår småboskap, till prästerna som
gjorde tjänst i vår Guds hus.
37. Och förstlingen av vårt mjöl och våra offergärder, så ock av allt
slags trädfrukt, av vin och olja skulle vi föra till prästerna, in
i kamrarna i vår Guds hus, och tionden av vår jord till leviterna;
ty det var leviterna som skulle uppbära tionden i alla de städer
vid vilka vi brukade jorden.
38. Och en präst, en av Arons söner, skulle vara med leviterna, när
leviterna uppburo tionden; och själva skulle leviterna föra tionden
av sin tionde upp till vår Guds hus, in i förrådshusets kamrar.
39. Ty såväl de övriga israeliterna som Levi barn skulle föra sin
offergärd av säd, vin och olja in i dessa kamrar, där helgedomens
kärl och de tjänstgörande prästerna, ävensom dörrvaktarna och
sångarna voro. Alltså skulle vi icke försumma vår Guds hus.
*16/11 Nehemja, 11 Kapitlet
Nehemja, 11 Kapitlet

Folkets fördelning på Jerusalem och
landets övriga orter.

1. Och folkets furstar bodde i Jerusalem; men det övriga folket
kastade lott, för att så var tionde man skulle utses att bo i
Jerusalem, den heliga staden, medan nio tiondedelar skulle bo i de
andra städerna.
2. Och folket välsignade alla de män som frivilligt bosatte sig i
Jerusalem.

3. Och de huvudmän i hövdingdömet, som bodde i Jerusalem, bodde var
och en där han hade sin arvsbesittning, i sin stad; vanliga
israeliter, präster, leviter och tempelträlar, så ock Salomos
tjänares barn.
4. I Jerusalem bodde en del av Juda barn och en del av Benjamins barn,
nämligen:

Av Juda barn: Ataja, son till Ussia, son till Sakarja, son till
Amarja, son till Sefatja, son till Mahalalel, av Peres' barn,
5. så ock Maaseja, son till Baruk, son till Kol-Hose, son till Hasaja,
son till Adaja, son till Jojarib, son till Sakarja, silonitens son.
6. Peres' barn som bodde i Jerusalem utgjorde tillsammans fyra hundra
sextioåtta stridbara män.
7. Och Benjamins barn voro dessa: Sallu, son till Mesullam, son till
Joed, son till Pedaja, son till Kolaja, son till Maaseja, son till
Itiel, son till Jesaja,
8. och näst honom Gabbai och Sallai, nio hundra tjuguåtta.
9. Joel, Sikris son, var tillsyningsman över dem, och Juda, Hassenuas
son, var den andre i befälet över staden.

10. Av prästerna: Jedaja, Jojaribs son, Jakin
11. samt Seraja, son till Hilkia, son till Mesullam, son till Sadok,
son till Merajot, son till Ahitub, fursten i Guds hus,
12. så ock deras bröder, som förrättade sysslorna i huset, åtta hundra
tjugutvå; vidare Adaja, son till Jeroham, son till Pelalja, son
till Amsi, son till Sakarja, son till Pashur, son till Malkia,
13. så ock hans bröder, huvudmän för familjer, två hundra fyrtiotvå;
vidare Amassai, son till Asarel, son till Asai, son till
Mesillemot, son till Immer,
14. så ock deras bröder, dugande män, ett hundra tjuguåtta; och
tillsyningsman över dem var Sabdiel, Haggedolims son.

15. Och av leviterna: Semaja, son till Hassub, son till Asrikam, son
till Hasabja, son till Bunni,
16. så ock Sabbetai och Josabad, som hade uppsikten över de yttre
sysslorna vid Guds hus och hörde till leviternas huvudmän,
17. vidare Mattanja, son till Mika, son till Sabdi, son till Asaf,
sånganföraren, som vid bönen tog upp lovsången, och Bakbukja, den
av hans bröder, som var närmast efter honom, och Abda, son till
Sammua, son till Galal, son till Jeditun.
18. Leviterna i den heliga staden utgjorde tillsammans två hundra
åttiofyra.
19. Och dörrvaktarna, Ackub, Talmon och deras bröder, som höllo vakt
vid portarna, voro ett hundra sjuttiotvå.

20. Och de övriga israeliterna, prästerna och leviterna bodde i alla de
andra städerna i Juda, var och en i sin arvedel.
21. Men tempelträlarna bodde på Ofel, och Siha och Gispa hade uppsikten
över tempelträlarna.
22. Och tillsyningsman bland leviterna i Jerusalem vid sysslorna i Guds
hus var Ussi, son till Bani, son till Hasabja, son till Mattanja,
son till Mika, av Asafs barn, sångarna.
23. Ty ett kungligt påbud var utfärdat angående dem, och en bestämd
utanordning var för var dag fastställd för sångarna.
24. Och Petaja, Mesesabels son, av Seras, Judas sons, barn, gick
konungen till handa i var sak som rörde folket.

25. Och i byarna med tillhörande utmarker bodde ock en del av Juda
barn: i Kirjat-Arba och underlydande orter, I Dibon och
underlydande orter, i Jekabseel och dess byar,
26. vidare i Jesua, Molada, Bet-Pelet
27. och Hasar-Sual, så ock i Beer-Seba och underlydande orter,
28. i Siklag, ävensom i Mekona och underlydande orter,
29. i En-Rimmon, Sorga, Jarmut,
30. Sanoa, Adullam och deras byar, i Lakis med dess utmarker, i Aseka
och underlydande orter; och de hade sina boningsorter från Beer-
Seba ända till Hinnoms dal.
31. Och Benjamins barn hade sina boningsorter från Geba: i Mikmas och
Aja, så ock i Betel och underlydande orter,
32. i Anatot, Nob, Ananja,
33. Hasor, Rama, Gittaim,
34. Hadid, Seboim, Neballat,
35. Lod, Ono, och Timmermansdalen.
36. Och av leviterna blevo några avdelningar från Juda räknade till
Benjamin.
*16/12 Nehemja, 12 Kapitlet
Nehemja, 12 Kapitlet

Förteckning på de präster och leviter
som återvände med Serubbabel. Murens
invigning. Prästers och leviters
tjänstgöring och avlöning.

1. Och dessa voro de präster och leviter som drogo upp med Serubbabel,
Sealtiels son, och Jesua: Seraja, Jeremia, Esra,
2. Amarja, Malluk, Hattus,
3. Sekanja, Rehum, Meremot,
4. Iddo, Ginnetoi, Abia,
5. Mijamin, Maadja, Bilga,
6. Semaja, Jojarib, Jedaja,
7. Sallu, Amok, Hilkia och Jedaja. Dessa voro huvudmän för prästerna
och för sina bröder i Jesuas tid.
8. Och leviterna voro: Jesua, Binnui, Kadmiel, Serebja, Juda och
Mattanja, som jämte sina bröder förestod lovsången;
9. vidare Bakbukja och Unno, deras bröder, som hade sina platser mitt
emot dem, så att var avdelning hade sin tjänstgöring.

10. Och Jesua födde Jojakim, och Jojakim födde Eljasib, och Eljasib
Jojada,
11. och Jojada födde Jonatan, och Jonatan födde Jaddua.

12. Och i Jojakims tid voro huvudmännen för prästernas familjer
följande: för Seraja Meraja, för Jeremia Hananja,
13. för Esra Mesullam, för Amarja Johanan,
14. för Malluki Jonatan, för Sebanja Josef,
15. för Harim Adna, för Merajot Helkai,
16. för Iddo Sakarja, för Ginneton Mesullam,
17. för Abia Sikri, för Minjamin, för Moadja Piltai,
18. för Bilga Sammua, för Semaja Jonatan,
19. för Jojarib Mattenai, för Jedaja Ussi,
20. för Sallai Kallai, för Amok Eber,
21. för Hilkia Hasabja, för Jedaja Netanel.

22. I Eljasibs, Jojadas, Johanans och Jadduas tid blevo
huvudmännen för leviternas familjer upptecknade, ävenså prästerna
under persern Darejaves' regering.
23. Huvudmännen för Levi barns familjer äro upptecknade i krönikeboken,
ända till Johanans, Eljasibs sons, tid.
24. Och leviternas huvudmän voro Hasabja, Serebja och Jesua, Kadmiels
son, samt deras bröder, som stodo mitt emot dem för att lova och
tacka, såsom gudsmannen David hade bjudit, den ena tjänstgörande
avdelningen jämte den andra.
25. Mattanja, Bakbukja, Obadja, Mesullam, Talmon och Ackub höllo såsom
dörrvaktare vakt över förrådshusen vid portarna.

26. Dessa levde i Jojakims, Jesuas sons, Josadaks sons, tid, och i
Nehemjas, ståthållarens, och i prästen Esras, den skriftlärdes,
tid.

27. Och när Jerusalems mur skulle invigas, uppsökte man leviterna på
alla deras orter och förde dem till Jerusalem för att hålla
invignings- och glädjehögtid under tacksägelse och sång, med
cymbaler, psaltare och harpor.
28. Då församlade sig sångarnas barn såväl från nejden runt omkring
Jerusalem som från netofatiternas byar,
29. ävensom från Bet-Haggilgal och från Gebas och Asmavets utmarker; ty
sångarna hade byggt sig byar runt omkring Jerusalem.
30. Och prästerna och leviterna renade sig och renade sedan folket,
portarna och muren.

31. Och jag lät Juda furstar stiga upp på muren. Därefter anordnade jag
två stora lovsångskörer och högtidståg; den ena kören gick till
höger ovanpå muren, fram till Dyngporten.
32. Och dem följde Hosaja och ena hälften av Juda furstar
33. samt Asarja, Esra och Mesullam,
34. Juda, Benjamin, Semaja och Jeremia,
35. ävensom några av prästerna söner med trumpeter, vidare Sakarja, son
till Jonatan, son till Semaja, son till Mattanja, son till Mikaja,
son till Sackur, son till Asaf,
36. så ock hans bröder Semaja, Asarel, Milalai, Gilalai, Maai, Netanel
och Juda samt Hanani, med gudsmannen Davids musikinstrumenter; och
Esra, den skriftlärde, gick i spetsen för dem.
37. Och de gingo över Källporten och rakt fram uppför trapporna till
Davids stad, på trappan i muren ovanför Davids hus, ända fram till
Vattenporten mot öster.
38. Och efter den andra lovsångskören, som gick åt motsatt håll, följde
jag med andra hälften av folket, ovanpå muren, upp genom Ugnstornet
ända till Breda muren,
39. vidare över Efraimsporten, Gamla porten och Fiskporten och genom
Hananeltornet, ända fram till Fårporten; och de stannade vid
Fängelseporten.
40. Sedan trädde de båda lovsångskörerna upp i Guds hus, och likaså jag
och ena hälften av föreståndarna jämte mig,
41. så ock prästerna Eljakim, Maaseja, Minjamin, Mikaja, Eljoenai,
Sakarja och Hananja, med trumpeterna,
42. och Maaseja, Semaja, Eleasar, Ussi, Johanan, Malkia, Elam och Eser.
Och sångarna läto sången ljuda under Jisrajas anförarskap.
43. Och de offrade på den dagen stora offer och voro glada, ty Gud hade
berett dem stor glädje; också kvinnor och barn voro glada. Och
glädjen från Jerusalem hördes vida omkring.

44. Vid samma tid tillsattes män som skulle förestå förrådskamrarna
där offergärder, förstling och tionde nedlades; de skulle i dem
hopsamla från stadsåkrarna det som efter lagen tillkom prästerna
och leviterna. Ty glädje rådde i Juda över att prästerna och
leviterna nu gjorde sin tjänst.
45. Dessa iakttogo nu vad som var att iakttaga vid gudstjänsten och vid
reningarna, och likaså gjorde sångarna och dörrvaktarna sin tjänst,
såsom David och hans son Salomo hade bjudit.
46. Ty redan i fordom tid, på Davids och Asafs tid, hans som var
anförare för sångarna, sjöngos lov- och tacksägelsesånger till Gud.
47. Och nu under Serubbabels och Nehemjas tid gav hela Israel åt
sångarna och dörrvaktarna vad som tillkom dem för var dag; och man
gav åt leviterna deras helgade andel, och leviterna gåvo åt Arons
söner deras helgade andel.
*16/13 Nehemja, 13 Kapitlet
Nehemja, 13 Kapitlet

Israels rening från allt främmande
väsen. Nehemjas anordningar härför vid
hans andra ankomst till Jerusalem.

1. Vid samma tid föreläste man ur Moses bok för folket, och man fann
däri skrivet att ingen ammonit eller moabit någonsin skulle få
komma in i Guds församling,
2. därför att de icke hade kommit Israels barn till mötes med mat och
dryck, utan hade lejt Bileam emot dem till att förbanna dem; fastän
vår Gud förvandlade förbannelsen till välsignelse.
3. Och när de hade hört lagen, avskilde de allt slags främmande folk
från Israel.
4. Men en tid förut hade prästen Eljasib, som var satt att förestå
kammaren i vår Guds hus, och som var en frände till Tobia,
5. åt denne inrett en stor kammare, där man förut plägade lägga in
spisoffret, rökelsen och kärlen och den tionde av säd, vin och
olja, som var bestämd åt leviterna, sångarna och dörrvaktarna, så
ock offergärden åt prästerna.
6. Men under allt detta var jag icke i Jerusalem; ty i den
babyloniske konungen Artasastas trettioandra regeringsår hade jag
återkommit till konungen. Men sedan jag efter någon tid hade utbett
mig tillstånd av konungen,
7. begav jag mig till Jerusalem. Och när jag där förnam det onda som
Eljasib hade gjort till förmån för Tobia, då han hade inrett åt
honom en kammare i förgårdarna till Guds hus,
8. misshagade detta mig högeligen; och jag lät kasta allt Tobias bohag
ut ur kammaren.
9. Därefter tillsade jag att man skulle rena kamrarna, och jag lät
åter ställa in i dem Guds hus' kärl, så ock spisoffret och
rökelsen.

10. Och när jag vidare fick veta att man icke hade givit åt leviterna
vad dem tillkom, varför ock leviterna och sångarna, i stället för
att förrätta sina sysslor, hade avvikit var och en till sitt
jordagods,
11. då förebrådde jag föreståndarna detta och sade: »Varför har Guds
hus blivit så försummat?» Och jag hämtade dem tillhopa och lät
dem inställa sig på sina platser.
12. Och hela Juda förde fram till förrådshusen sin tionde av säd, vin
och olja;
13. och jag satte prästen Selemja och Sadok, den skriftlärde, och
Pedaja, en av leviterna, till förvaltare över förrådshusen och gav
dem till biträde Hanan, son till Sackur, son till Mattanja; ty
dessa voro ansedda såsom pålitliga män, och de skulle nu ombesörja
utdelningen åt sina bröder.

14. Tänk fördenskull på mig, min Gud, och låt icke de fromma gärningar
bliva utplånade, som jag har gjort för min Guds hus och för
tjänstgöringen där!

15. Vid samma tid såg jag i Juda huru man trampade vinpressarna på
sabbaten och förde hem säd, som man lastade på åsnor, så ock vin,
druvor och fikon och annat lastgods av olika slag, och huru man
förde sådant till Jerusalem på sabbatsdagen; och jag varnade dem,
när de sålde dessa livsförnödenheter.
16. Och tyrierna, som vistades där, förde in fisk och alla slags varor
och sålde dem på sabbaten till judarna, och detta i Jerusalem.
17. Då förebrådde jag Juda ädlingar detta och sade till dem: »Huru
kunnen I handla så illa och därmed ohelga sabbatsdagen?
18. Var det icke därför att edra fäder gjorde sådant som vår Gud lät
all denna olycka komma över oss och över denna stad? Och nu dragen
I ännu större vrede över Israel genom att så ohelga sabbaten.»
19. Och så snart det begynte bliva mörkt i Jerusalems portar före
sabbaten, tillsade jag att man skulle stänga dörrarna; jag tillsade
ock att man icke skulle öppna dem förrän efter sabbaten. Och jag
ställde några av mina tjänare på vakt vid portarna, för att intet
lastgods skulle kunna föras in på sabbatsdagen.
20. Då stannade köpmän och försäljare av alla slags varor utanför
Jerusalem över natten, och det både en och två gånger.
21. Men jag varnade dem och sade till dem: »Varför stannen I över
natten framför muren? Om I ännu en gång gören så, skall jag låta
min hand drabba eder.»
22. Och jag tillsade leviterna att de skulle rena sig och komma och
hålla vakt vid portarna, för att sabbatsdagen måtte hållas helig.

Tänk ock därför på mig, min Gud, och hav misskund med mig efter din
stora nåd!

23. På den tiden såg jag också judiska män som hade tagit till sig
asdoditiska, ammonitiska och moabitiska kvinnor.
24. Och deras barn talade till hälften asdoditiska -- ty judiska kunde
de icke tala riktigt -- eller ock något av de andra folkens
tungomål.
25. Då förebrådde jag dem detta och uttalade förbannelser över dem, ja,
några av dem slog jag och ryckte jag i skägget. Och jag besvor dem
vid Gud och sade: »I skolen icke giva edra döttrar åt deras söner,
ej heller skolen I av deras döttrar taga hustrur åt edra söner
eller åt eder själva.
26. Var det icke med sådant som Salomo, Israels konung, försyndade sig?
Det fanns bland de många folken ingen konung som var hans like, ty
han var älskad av sin Gud, och Gud satte honom till konung över
hela Israel. Likväl kommo de främmande kvinnorna också honom att
synda.
27. Och nu skulle vi om eder få höra att I haven gjort allt detta
stora onda och varit otrogna mot vår Gud, i det att I haven tagit
till eder främmande kvinnor!»
28. Och en son till Jojada, översteprästen Eljasibs son, var måg till
horoniten Sanballat; honom drev jag bort ifrån mig.

29. Tänk på dem, min Gud, därför att de hava befläckat prästadömet och
prästadömets och leviternas förbund!

30. Så renade jag folket ifrån allt främmande väsen; och jag
fastställde vad prästerna och leviterna skulle iakttaga, var och en
i sin syssla,
31. och huru vedoffret på bestämda tider skulle avlämnas, och huru med
förstlingsgåvorna skulle förfaras.

Tänk härpå, min Gud, och räkna mig det till godo!
@c -*- 1917 -*-
*17/ Ester
*17/01 Ester, 1 Kapitlet
Ester, 1 Kapitlet

Konung Ahasveros' gästabud. Drottning
Vastis ohörsamhet och domen över henne.

1. I Ahasveros' tid -- den Ahasveros' som regerade från Indien ända
till Etiopien, över ett hundra tjugusju hövdingdömen --
2. under den tiden, medan konung Ahasveros satt på konungatronen i
Susans borg, tilldrog sig följande.
3. I sitt tredje regeringsår gjorde han ett gästabud för alla sina
furstar och tjänare, varvid Persiens och Mediens härförare och
hans förnämsta män och furstarna i hövdingdömena voro samlade
inför honom.
4. Och han lät dem under många dagar se sin konungsliga härlighet
och rikedom och sin storhets glans och prakt -- under ett hundra
åttio dagar.
5. Och när dessa dagar hade gått till ända, gjorde konungen ett sju
dagars gästabud för allt det folk som fanns i Susans borg, både
stora och små, i den inhägnade trädgård som hörde till
konungapalatset.
6. Där hängde tapeter av linne, bomull och mörkblått tyg, uppsatta
med vita och purpurröda snören i ringar av silver och på pelare
av vit marmor. Soffor av guld och silver stodo på ett golv som
var inlagt med grön och vit marmor och med pärlglänsande och
svart sten.
7. Och dryckerna sattes fram i gyllene kärl, det ena icke likt det
andra, och konungsligt vin fanns i myckenhet, såsom det hövdes
hos en konung.
8. Och när man drack, gällde den lagen att intet tvång skulle råda;
ty konungen hade befallt alla sina hovmästare att de skulle
rätta sig efter vars och ens önskan.
9. Samtidigt gjorde ock Vasti, drottningen, ett gästabud för
kvinnorna i konung Ahasveros' kungliga palats.
10. När då på sjunde dagen konungens hjärta var glatt av vinet,
befallde han Mehuman, Bisseta, Harebona, Bigeta, Abageta, Setar
och Karkas, de sju hovmän som gjorde tjänst hos konung
Ahasveros,
11. att de skulle föra drottning Vasti, prydd med kunglig krona,
inför konungen, för att han skulle låta folken och furstarna se
hennes skönhet, ty hon var fager att skåda.
12. Men drottning Vasti ville icke komma, fastän konungen befallde
henne det genom hovmännen. Då blev konungen mycket förtörnad.
och hans vrede upptändes.
13. Och konungen frågade de vise som voro kunniga i tidstecknens
tydning (ty konungens ärenden plägade så läggas fram för alla i
lag och rätt kunniga;
14. och han hade vid sin sida Karsena, Setar, Admata, Tarsis, Meres,
Marsena och Memukan, de sju furstar i Persien och Medien, som
voro konungens närmaste män och innehade främsta platsen i
riket); han frågade:
15. »Vad skall man efter lag göra med drottning Vasti, då hon nu
icke har gjort vad konung Ahasveros befallde genom hovmännen?»
16. Memukan svarade inför konungen och furstarna: »Icke mot konungen
allena har drottning Vasti gjort illa, utan mot alla furstar och
alla folk i alla konung Ahasveros' hövdingdömen.
17. Ty vad drottningen har gjort skall komma ut bland alla kvinnor,
och skall leda till att de förakta sina män, då de ju kunna
säga: 'Konung Ahasveros befallde att man skulle föra drottning
Vasti inför honom, men hon kom icke.'
18. Ja, redan i dag skola furstinnorna i Persien och Medien, när de
få höra vad drottningen har gjort, åberopa detta inför alla
konungens furstar, och därav skall komma förakt och förtret mer
än nog.
19. Om det så täckes konungen, må han därför låta en kunglig
befallning utgå -- och må denna upptecknas i Persiens och
Mediens lagar, så att den bliver orygglig -- att Vasti icke mer
skall få komma inför konung Ahasveros' ansikte; och hennes
konungsliga värdighet give konungen åt en annan, som är bättre
än hon.
20. När så den förordning som konungen utfärdar bliver kunnig i hela
hans rike, så stort det är, då skola alla kvinnor giva sina män
tillbörlig ära, både stora och små.»
21. Detta tal behagade konungen och furstarna, och konungen gjorde
såsom Memukan hade sagt.
22. Skrivelser blevo sända till alla konungens hövdingdömen, till
vart hövdingdöme med dess skrift och till vart folk på dess
tungomål, att envar man skulle vara herre i sitt hus och tala
sitt folks tungomål.
*17/02 Ester, 2 Kapitlet
Ester, 2 Kapitlet

Ester bliver drottning. Mordokai röjer
en sammansvärjning.

1. Efter en tids förlopp, sedan konung Ahasveros' vrede hade lagt
sig, tänkte han åter på Vasti och vad hon hade gjort, och vad
som var beslutet om henne.
2. Då sade konungens män som betjänade honom: »Må man för konungens
räkning söka upp unga och fagra jungfrur,
3. och må konungen i sitt rikes alla hövdingdömen förordna vissa
män som samla tillhopa alla dessa unga och fagra jungfrur till
fruhuset i Susans borg och överlämna dem åt konungens hovman
Hege, kvinnovaktaren, och man give dem vad nödigt är till deras
beredelse.
4. Och den kvinna som konungen finner behag i blive drottning i
Vastis ställe.» Detta tal behagade konungen, och han gjorde så.
5. I Susans borg fanns då en judisk man som hette Mordokai, son
till Jair, son till Simei, son till Kis, en benjaminit;
6. denne hade blivit bortförd från Jerusalem med de fångar som
fördes bort tillsammans med Jekonja, Juda konung, när denne
fördes bort av Nebukadnessar, konungen i Babel.
7. Han var fosterfader åt Hadassa, som ock kallades Ester, hans
farbroders dotter; ty hon hade varken fader eller moder. Hon
var en flicka med skön gestalt, fager att skåda; och efter
hennes faders och moders död hade Mordokai upptagit henne såsom
sin egen dotter.
8. Då nu konungens befallning och påbud blev kunnigt, och många
unga kvinnor samlades tillhopa till Susans borg och överlämnades
åt Hegai, blev ock Ester hämtad till konungshuset och överlämnad
åt kvinnovaktaren Hegai.
9. Och flickan behagade honom och fann nåd inför honom; därför
skyndade han att giva henne vad nödigt var till hennes
beredelse, så ock den kost hon skulle hava, ävensom att giva
henne från konungshuset de sju tärnor som utsågos åt henne. Och
han lät henne med sina tärnor flytta in i den bästa delen av
fruhuset.
10. Men om sitt folk och sin släkt hade Ester icke yppat något, ty
Mordokai hade förbjudit henne att yppa något därom.
11. Och Mordokai gick var dag fram och åter utanför gården till
fruhuset, för att få veta huru det stod till med Ester, och vad
som vederfors henne.
12. Nu var det så, att när ordningen kom till den ena eller andra av
de unga kvinnorna att gå in till konung Ahasveros, sedan med
henne hade förfarits i tolv månader såsom det var påbjudet om
kvinnorna (så lång tid åtgick nämligen till att bereda dem: sex
månader med myrraolja och sex månader med välluktande kryddor
och annat som var nödigt till kvinnornas beredelse),
13. när alltså en kvinna gick in till konungen, då fick hon taga med
sig ifrån fruhuset till konungshuset allt vad hon begärde.
14. Och sedan hon om aftonen hade gått ditin, skulle hon om
morgonen, när hon gick tillbaka, gå in i det andra fruhuset och
överlämnas åt konungens hovman Saasgas, som hade vakten över
bihustrurna. Hon fick sedan icke mer komma in till konungen, om
icke konungen hade funnit sådant behag i henne, att hon
uttryckligen blev kallad till honom.
15. Då nu ordningen att gå in till konungen kom till Ester, dotter
till Abihail, farbroder till Mordokai, som hade upptagit henne
till sin dotter, begärde hon intet annat än det som konungens
hovman Hegai, kvinnovaktaren, rådde henne till. Och Ester fann
nåd för allas ögon, som sågo henne.
16. Ester blev hämtad till konung Ahasveros i hans kungliga palats i
tionde månaden, det är månaden Tebet, i hans sjunde regeringsår.
17. Och Ester blev konungen kärare än alla de andra kvinnorna, och
hon fann nåd och ynnest inför honom mer än alla de andra
jungfrurna, så att han satte en kunglig krona på hennes huvud
och gjorde henne till drottning i Vastis ställe.
18. Och konungen gjorde ett stort gästabud för alla sina furstar och
tjänare, ett gästabud till Esters ära; och han beviljade
skattelindring åt sina hövdingdömen och delade ut skänker, såsom
det hövdes en konung.
19. När sedermera jungfrur för andra gången samlades tillhopa och
Mordokai satt i konungens port
20. (men Ester hade, såsom Mordokai bjöd henne, icke yppat något om
sin släkt och sitt folk, ty Ester gjorde efter Mordokais
befallning, likasom när hon var under hans vård),
21. vid den tiden, under det att Mordokai satt i konungens port,
blevo Bigetan och Teres, två av de hovmän hos konungen, som
höllo vakt vid tröskeln, förbittrade på konung Ahasveros och
sökte tillfälle att bära hand på honom.
22. Härom fick Mordokai kunskap, och han berättade det för drottning
Ester; därefter omtalade Ester det för konungen på Mordokais
vägnar.
23. Saken blev nu undersökt och så befunnen; och de blevo båda
upphängda på trä. Och detta upptecknades i krönikan, för
konungen.
*17/03 Ester, 3 Kapitlet
Ester, 3 Kapitlet

Hamans onda anslag mot judarna.

1. En tid härefter upphöjde konung Ahasveros agagiten Haman,
Hammedatas son, till hög värdighet och gav honom främsta platsen
bland alla de furstar som voro hos honom.
2. Och alla konungens tjänare som voro i konungens port böjde knä
och föllo ned för Haman, ty så hade konungen bjudit om honom.
Men Mordokai böjde icke knä och föll icke ned för honom.
3. Då sade konungens tjänare som voro i konungens port till
Mordokai: »Varför överträder du konungens bud?»
4. Och när de dag efter dag hade sagt så till honom, utan att han
lyssnade till dem, berättade de det för Haman, för att se om
Mordokais förklaring skulle få gälla: ty han hade berättat för
dem att han var en jude.
5. När nu Haman såg att Mordokai icke böjde knä eller föll ned för
honom, uppfylldes han med vrede.
6. Men det syntes honom för ringa att bära hand allenast på
Mordokai, sedan man berättat för honom av vilket folk Mordokai
var, utan Haman sökte tillfälle att utrota alla judar som funnos
i Ahasveros' hela rike, därför att de voro Mordokais landsmän.
7. I första månaden, det är månaden Nisan, i Ahasveros' tolfte
regeringsår, kastades <spärr>pur</spärr>, det är
<spärr>lott</spärr>, inför Haman om var särskild dag och var
särskild månad intill tolfte månaden, det är månaden Adar.
8. Och Haman sade till konung Ahasveros: »Här finnes ett folk som
bor kringspritt och förstrött bland de andra folken i ditt rikes
alla hövdingdömen. Deras lagar äro olika alla andra folks, och
de göra icke efter konungens lagar; därför är det icke konungen
värdigt att låta dem vara.
9. Om det så täckes konungen, må fördenskull en skrivelse utfärdas,
att man skall förgöra dem. Tio tusen talenter silver skall jag
då kunna väga upp åt tjänstemännen till att läggas in i
konungens skattkamrar.»
10. Då tog konungen ringen av sin hand och gav den åt agagiten
Haman, Hammedatas son, judarnas ovän.
11. Därefter sade konungen till Haman: »Silvret vare dig skänkt, och
med folket må du göra såsom du finner för gott.»
12. Så blevo då konungens sekreterare tillkallade på trettonde dagen
i första månaden, och en skrivelse, alldeles sådan som Haman
ville, utfärdades till konungens satraper och till ståthållarna
över de särskilda hövdingdömena och till furstarna över de
särskilda folken, till vart hövdingdöme med dess skrift och till
vart folk på dess tungomål. I konung Ahasveros' namn utfärdades
skrivelsen, och den beseglades med konungens ring.
13. Sedan kringsändes med ilbud brev till alla konungens
hövdingdömen, att man skulle utrota, dräpa och förgöra judarna,
både unga och gamla, både barn och kvinnor, alla på en och samma
dag, nämligen på trettonde dagen i tolfte månaden, det är
månaden Adar, varvid ock deras ägodelar såsom byte skulle givas
till plundring.
14. I skrivelsen stod att i vart särskilt hövdingdöme ett påbud,
öppet för alla folk, skulle utfärdas, som innehöll att de skulle
vara redo den dagen.
15. Och på grund av konungens befallning drogo ilbuden med hast
åstad, så snart påbudet hade blivit utfärdat i Susans borg. Men
konungen och Haman satte sig ned till att dricka, under det att
bestörtning rådde i staden Susan.
*17/04 Ester, 4 Kapitlet
Ester, 4 Kapitlet

Mordokais och judarnas bedrövelse.
Budskapen till Ester och Esters svar.

1. När Mordokai fick veta allt vad som hade skett, rev han sönder
sina kläder och klädde sig i säck och aska, och gick så ut i
staden och uppgav högljudda och bittra klagorop.
2. Och han begav sig till konungens port och stannade framför den,
ty in i konungens port fick ingen komma, som var klädd i
sorgdräkt.
3. Och i vart hövdingdöme dit konungens befallning och påbud kom
blev stor sorg bland judarna, och de fastade, gräto och klagade,
ja, de flesta satte sig i säck och aska.
4. När nu Esters tjänarinnor och hovmän kommo och berättade detta
för henne, blev drottningen högeligen förskräckt; och hon
skickade ut kläder till Mordokai, för att man skulle kläda honom
i dem och taga av honom sorgdräkten; men han tog icke emot dem.
5. Då kallade Ester till sig Hatak, en av de hovmän som konungen
hade anställt i hennes tjänst, och bjöd honom att gå till
Mordokai, för att få veta vad som var på färde, och varför han
gjorde så.
6. När då Hatak kom ut till Mordokai på den öppna platsen i staden
framför konungens port,
7. berättade Mordokai för honom allt vad som hade hänt honom, och
uppgav beloppet av den penningsumma som Haman hade lovat väga
upp till konungens skattkamrar, för att han skulle få förgöra
judarna.
8. Och en avskrift av det skrivna påbud som hade blivit utfärdat i
Susan om att de skulle utrotas lämnade han honom ock, för att
han skulle visa Ester den och berätta allt för henne, och ålägga
henne att gå in till konungen och bedja honom om misskund och
söka nåd hos honom för sitt folk.
9. Och Hatak kom och berättade för Ester vad Mordokai hade sagt.
10. Då bjöd Ester Hatak att gå till Mordokai och säga:
11. »Alla konungens tjänare och folket i konungens hövdingdömen
veta, att om någon, vare sig man eller kvinna, går in till
konungen på den inre gården utan att vara kallad, så gäller för
var och en samma lag: att han skall dödas, såframt icke konungen
räcker ut mot honom den gyllene spiran, till tecken på att han
får leva. Men jag har icke på trettio dagar varit kallad att
komma till konungen.»
12. När man nu berättade för Mordokai vad Ester hade sagt,
13. sade Mordokai att man skulle giva Ester detta svar: »Tänk icke
att du ensam bland alla judar skall slippa undan, därför att du
är i konungens hus.
14. Nej, om du tiger stilla vid detta tillfälle, så skall nog hjälp
och räddning beredas judarna från något annat håll, men du och
din faders hus, I skolen förgöras. Vem vet om du icke just för
en sådan tid som denna har kommit till konungslig värdighet?»
15. Då lät Ester giva Mordokai detta svar:
16. »Gå åstad och församla alla judar som finnas i Susan, och hållen
fasta för mig; I skolen icke äta eller dricka något under tre
dygn, vare sig dag eller natt. Jag med mina tärnor vill ock
sammalunda fasta; därefter vill jag gå in till konungen, fastän
det är emot lagen. Och skall jag gå förlorad, så må det då ske.»
17. Och Mordokai gick bort och gjorde alldeles såsom Ester hade
bjudit honom.
*17/05 Ester, 5 Kapitlet
Ester, 5 Kapitlet

Esters gästabud för konungen och Haman.
Hamans högmod och förtrytelse.

1. På tredje dagen klädde Ester sig i konungslig skrud och trädde
in på den inre gården till konungshuset, mitt emot själva
konungshuset; konungen satt då på sin konungatron i det kungliga
palatset, mitt emot palatsets dörr.
2. När nu konungen såg drottning Ester stå på gården, fann hon nåd
för hans ögon, så att konungen räckte ut mot Ester den gyllene
spira, som han hade i sin hand; då gick Ester fram och rörde vid
ändan av spiran.
3. Och konungen sade till henne: »Vad önskar du, drottning Ester,
och vad är din begäran? Gällde den ock hälften av riket, så
skall den beviljas dig.»
4. Ester svarade: »Om det så täckes konungen, må konungen jämte
Haman i dag komma till ett gästabud, som jag har tillrett för
honom.»
5. Då sade konungen: »Skynden att hämta hit Haman, för att så må
ske, som Ester har begärt.» Så kommo då konungen och Haman till
gästabudet, som Ester hade tillrett.
6. Och när vinet dracks, sade konungen till Ester: »Vad är din bön?
Den vare dig beviljad. Och vad är din begäran? Gällde den ock
hälften av riket, så skall den uppfyllas.»
7. Ester svarade och sade: »Min bön och min begäran är:
8. om jag har funnit nåd för konungens ögon, och det täckes
konungen att bevilja min bön och uppfylla min begäran, så må
konungen och Haman komma till ännu ett gästabud, som jag vill
tillreda för dem; då skall jag i morgon göra såsom konungen har
befallt.»
9. Och Haman gick därifrån den dagen, glad och väl till mods. Men
när han fick se Mordokai i konungens port och denne varken stod
upp eller ens rörde sig för honom, då uppfylldes Haman med vrede
mot Mordokai.
10. Men Haman betvang sig och gick hem; därefter sände han och lät
hämta sina vänner och sin hustru Seres.
11. Och Haman talade för dem om sin rikedom och härlighet och om
sina många barn och om all den storhet, som konungen hade givit
honom, och om huru konungen i allt hade upphöjt honom över de
andra furstarna och konungens övriga tjänare.
12. Och Haman sade ytterligare: »Icke heller har drottning Ester
låtit någon annan än mig komma med konungen till det gästabud,
som hon hade tillrett; och jämväl i morgon är jag bjuden till
henne, jämte konungen.
13. Men vid allt detta kan jag dock icke vara till freds, så länge
jag ser juden Mordokai sitta i konungens port.»
14. Då sade hans hustru Seres och alla hans vänner till honom: »Låt
resa upp en påle, femtio alnar hög, och bed i morgon konungen,
att Mordokai må bliva upphängd därpå; då kan du glad komma med
konungen till gästabudet.» Detta behagade Haman, och han lät
resa upp pålen.
*17/06 Ester, 6 Kapitlet
Ester, 6 Kapitlet

Mordokais upphöjelse. Hamans sorg.

1. Den natten kunde konungen icke sova; därför lät han hämta
krönikan, där minnesvärda händelser voro upptecknade, och man
föreläste ur den för konungen.
2. Då fann man där skrivet, att Mordokai hade berättat, hurusom
Bigetana och Teres, två av de hovmän, som höllo vakt vid
tröskeln, hade sökt tillfälle att bära hand på konung Ahasveros.
3. Konungen frågade: »Vilken ära och upphöjelse har vederfarits
Mordokai för detta?» Konungens män, som betjänade honom,
svarade: »Intet sådant har vederfarits honom.»
4. Då sade konungen: »Är någon nu tillstädes på gården?» Och Haman
hade just kommit in på den yttre gården till konungshuset för
att bedja konungen, att Mordokai måtte bliva upphängd på den
påle, som han hade låtit sätta upp för hans räkning.
5. Så svarade honom då konungens tjänare: »Ja, Haman står därute på
gården.» Konungen sade: »Låt honom komma in.»
6. När då Haman kom in, sade konungen till honom: »Huru skall man
göra med den man, som konungen vill ära?» Men Haman tänkte i
sitt hjärta: »Vem skulle konungen vilja bevisa ära mer än mig?»
7. Därför sade Haman till konungen: »Om konungen vill ära någon,
8. så skall man hämta en konungslig klädnad, som konungen själv har
burit, och en häst, som konungen själv har ridit på, och på
vilkens huvud en kunglig krona är fäst;
9. och man skall överlämna klädnaden och hästen åt en av konungens
förnämsta furstar, och klädnaden skall sättas på den man, som
konungen vill ära, och man skall föra honom ridande på hästen
fram på den öppna platsen i staden och utropa framför honom: 'Så
gör man med den man, som konungen vill ära.'»
10. Då sade konungen till Haman: »Skynda dig att taga klädnaden och
hästen, såsom du har sagt, och gör så med juden Mordokai, som
sitter i konungens port. Underlåt intet av allt vad du har
sagt.»
11. Så tog då Haman klädnaden och hästen och satte klädnaden på
Mordokai och förde honom ridande fram på den öppna platsen i
staden och utropade framför honom: »Så gör man med den man, som
konungen vill ära.»
12. Och Mordokai vände tillbaka till konungens port; men Haman
skyndade hem, sörjande och med överhöljt huvud.
13. Och när Haman förtäljde för sin hustru Seres och alla sina
vänner vad som hade hänt honom, sade hans vise män och hans
hustru Seres till honom: »Om Mordokai, som du har begynt att stå
tillbaka för, är av judisk börd, så förmår du intet mot honom,
utan skall komma alldeles till korta för honom.»
14. Medan de ännu så talade med honom, kommo konungens hovmän för
att skyndsamt hämta Haman till gästabudet, som Ester hade
tillrett.
*17/07 Ester, 7 Kapitlet
Ester, 7 Kapitlet

Hamans undergång.

1. Så kommo då konungen och Haman till gästabudet hos drottning
Ester.
2. Och när vinet dracks, sade konungen till Ester, också nu på
andra dagen: »Vad är din bön, drottning Ester? Den vare dig
beviljad. Och vad är din begäran? Gällde den ock hälften av
riket, så skall den uppfyllas.»
3. Drottning Ester svarade och sade: »Om jag har funnit nåd för
dina ögon, o konung, och det så täckes konungen, så blive mitt
liv mig skänkt på min bön, och mitt folks på min begäran.
4. Ty vi äro sålda, jag och mitt folk, till att utrotas, dräpas och
förgöras. Om vi allenast hade blivit sålda till trälar och
trälinnor, så skulle jag hava tegat; ty den olyckan vore icke
sådan, att vi borde besvära konungen därmed.»
5. Då svarade konung Ahasveros och sade till drottning Ester: »Vem
är den, och var är den, som har fördristat sig att så göra?»
6. Ester sade: »En hätsk och illvillig man är det: den onde Haman
där.» Då blev Haman förskräckt för konungen och drottningen.
7. Och konungen stod upp i vrede och lämnade gästabudet och gick ut
i palatsets trädgård; men Haman trädde fram för att bedja
drottning Ester om sitt liv, ty han såg, att konungen hade
beslutit hans ofärd.
8. När konungen därefter kom tillbaka till gästabudssalen från
palatsets trädgård, hade Haman sjunkit ned mot den soffa, där
Ester satt; då sade konungen: »Vill han ock öva våld mot
drottningen, härinne i min närvaro?» Knappt hade detta ord gått
över konungens läppar, förrän man höljde över Hamans ansikte.
9. Och Harebona, en av hovmännen hos konungen, sade: »Vid Hamans
hus står redan en påle, femtio alnar hög, som Haman låtit resa
upp för Mordokai, vilkens ord en gång var konungen till sådant
gagn.» Då sade konungen: »Hängen upp honom på den.»
10. Så hängde de upp Haman på den påle, som han hade låtit sätta upp
för Mordokai. Sedan lade sig konungens vrede.
*17/08 Ester, 8 Kapitlet
Ester, 8 Kapitlet

Judarna få tillåtelse att försvara sig
och hämnas på sina fiender.

1. Samma dag gav konung Ahasveros åt drottning Ester Hamans,
judarnas oväns, hus. Och Mordokai fick tillträde till konungen,
ty Ester hade nu omtalat, vad han var för henne.
2. Och konungen tog av sig ringen, som han hade låtit taga ifrån
Haman, och gav den åt Mordokai. Och Ester satte Mordokai över
Hamans hus.
3. Och Ester talade ytterligare inför konungen, i det att hon föll
ned för hans fötter; hon bönföll honom gråtande, att han skulle
avvända agagiten Hamans onda råd och det anslag, som denne hade
förehaft mot judarna.
4. Då räckte konungen ut den gyllene spiran mot Ester; och Ester
stod upp och trädde fram inför konungen
5. och sade: »Om det så täckes konungen, och om jag har funnit nåd
inför honom, och det synes konungen vara riktigt och jag är
honom till behag, så må en skrivelse utfärdas för att återkalla
de brev, som innehöllo agagiten Hamans, Hammedatas sons, anslag,
och som han skrev för att förgöra judarna i alla konungens
hövdingdömen.
6. Ty huru skulle jag kunna uthärda att se den olycka, som eljest
träffade mitt folk? Ja, huru skulle jag kunna uthärda att se
mina landsmän förgöras?»
7. Då sade konung Ahasveros till drottning Ester och till juden
Mordokai: »Se, Hamans hus har jag givit åt Ester, och han själv
har blivit upphängd på en påle, därför att han ville bära hand
på judarna.
8. Men utfärden nu ock I en skrivelse angående judarna i konungen
namn, såsom I finnen för gott, och beseglen den med konungens
ring. Ty en skrivelse, som är utfärdad i konungens namn och
beseglad med konungens ring, kan icke återkallas.»
9. Så blevo nu strax konungens sekreterare tillkallade, på
tjugutredje dagen i tredje månaden, det är månaden Sivan, och en
skrivelse, alldeles sådan som Mordokai ville, utfärdades till
judarna och till satraperna, ståthållarna och furstarna i
hövdingdömena, från Indien ända till Etiopien, ett hundra
tjugusju hövdingdömen, till vart hövdingdöme med dess skrift
och till vart folk på dess tungomål, jämväl till judarna med
deras skrift och på deras tungomål.
10. Han utfärdade skrivelsen i konung Ahasveros' namn och beseglade
den med konungens ring. Därefter kringsände han brev med ilbud
till häst, som redo på kungliga travare från stuterierna,
11. att konungen tillstadde judarna i var särskild stad att församla
sig till försvar för sitt liv och att i vart folk och
hövdingdöme utrota, dräpa och förgöra alla väpnade skaror, som
angrepe dem, ävensom barn och kvinnor, varvid deras ägodelar
såsom byte skulle givas till plundring,
12. detta på en och samma dag i alla konung Ahasveros' hövdingdömen,
nämligen på trettonde dagen i tolfte månaden, det är månaden
Adar.
13. I skrivelsen stod, att i vart särskilt hövdingdöme ett påbud,
öppet för alla folk, skulle utfärdas, som innehöll, att judarna
skulle vara redo till den dagen att hämnas på sina fiender.
14. Och på grund av konungens befallning drogo ilbuden på de
kungliga travarna skyndsamt och med hast åstad, så snart påbudet
hade blivit utfärdat i Susans borg.
15. Men Mordokai gick ut från konungen i konungslig klädnad av
mörkblått och vitt tyg och med en stor gyllene krona och en
mantel av vitt och purpurrött tyg, under det att staden Susan
jublade och var glad.
16. För judarna hade nu uppgått ljus och glädje, fröjd och ära.
17. Och i vart hövdingdöme och i var stad, dit konungens befallning
och påbud kom, blev glädje och fröjd bland judarna, och de höllo
gästabud och högtid. Och många ur de främmande folken blevo
judar, ty förskräckelse för judarna hade fallit över dem.
*17/09 Ester, 9 Kapitlet
Ester, 9 Kapitlet

Judarnas hämnd. Purimsfesten.

1. På trettonde dagen i tolfte månaden, det är månaden Adar, den
dag då konungens befallning och påbud skulle verkställas, och då
judarnas fiender hade hoppats att bliva dem övermäktiga --
fastän det vände sig så, att judarna i stället skulle bliva sina
motståndare övermäktiga --
2. på den dagen församlade sig judarna i sina städer, i alla konung
Ahasveros' hövdingdömen, för att kasta sig över dem, som sökte
deras ofärd; och ingen kunde stå dem emot, ty förskräckelse för
dem hade fallit över alla folk.
3. Och alla furstarna i hövdingdömena och satraperna och
ståthållarna och konungens tjänstemän understödde judarna, ty
förskräckelse för Mordokai hade fallit över dem.
4. Ty Mordokai var nu stor i konungens hus, och hans rykte gick ut
i alla hövdingdömen, eftersom denne Mordokai lev allt större och
större.
5. Och judarna anställde med sina svärd ett nederlag överallt bland
sina fiender och dräpte och förgjorde dem och förforo såsom de
ville med sina motståndare.
6. I Susans borg dräpte och förgjorde judarna fem hundra män.
7. Och Parsandata, Dalefon, Aspata,
8. Porata, Adalja, Aridata,
9. Parmasta, Arisai, Aridai och Vajsata,
10. judarnas ovän Hamans, Hammedatas sons, tio söner dräpte de; men
till plundring räckte de icke ut sin hand.
11. Samma dag fick konungen veta huru många som hade blivit dräpta i
Susans borg.
12. Då sade konungen till drottning Ester: »I Susans borg hava
judarna dräpt och förgjort fem hundra män utom Hamans tio söner;
vad skola de då icke hava gjort i konungens övriga hövdingdömen?
Vad är nu din bön? Den vare dig beviljad. Och vad är
ytterligare din begäran? Den skall uppfyllas.»
13. Ester svarade: »Om det så täckes konungen, så må det också i
morgon tillstädjas de judar, som äro i Susan, att göra efter
påbudet för i dag; och må Hamans tio söner bliva upphängda på
pålen.»
14. Då befallde konungen, att så skulle ske, och påbudet blev
utfärdat i Susan; därefter blevo Hamans tio söner upphängda.
15. och de judar, som voro i Susan, församlade sig också på
fjortonde dagen i månaden Adar och dräpte i Susan tre hundra
män; men till plundring räckte de icke ut sin hand.
16. Och de övriga judarna, de som voro i konungen hövdingdömen,
församlade sig till försvar för sitt liv och skaffade sig ro för
sina fiender, i det att dräpte sjuttiofem tusen av dessa sina
motståndare; men till plundring räckte de icke ut sin hand.
17. Detta skedde på trettonde dagen i månaden Adar; men på fjortonde
dagen vilade de och firade den såsom en gästabuds- och
glädjedag.
18. De judar åter, som voro i Susan, hade församlat sig både den
trettonde dagen och på den fjortonde; men de vilade på den
femtonde dagen och firade den såsom en gästabuds- och glädjedag.
19. Därför fira judarna på landsbygden, de som bo i
landsortsstäderna, den fjortonde dagen i månaden Adar såsom en
glädje-, gästabuds- och högtidsdag, på vilken de sända gåvor
till varandra av den mat de hava tillagat.
20. Och Mordokai tecknade upp dessa händelser och sände skrivelser
till alla judar i konung Ahasveros' hövdingdömen, både nära och
fjärran,
21. och stadgade såsom lag för dem, att de alltid, år efter år,
skulle fira den fjortonde och den femtonde dagen i månaden Adar,
22. eftersom det var på dessa dagar som judarna hade fått ro för
sina fiender, och eftersom i denna månad deras bedrövelse hade
blivit förvandlad till glädje och deras sorg till högtid.
Därför skulle de fira dessa dagar såsom gästabuds- och
glädjedagar, på vilka de skulle sända gåvor till varandra av den
mat de hade tillagat, så ock skänker till de fattiga.
23. Och judarna antogo såsom sed, vad de nu hade begynt att göra,
det varom Mordokai hade skrivit till dem --
24. detta eftersom agagiten Haman, Hammedatas son, alla judars ovän,
hade förehaft sitt anslag mot judarna till att förgöra dem och
hade kastat <spärr>pur</spärr>, det är <spärr>lott</spärr>, till
att plötsligt överfalla och förgöra dem;
25. varemot konungen, när han hade fått veta detta, hade givit
befallning och utfärdat en skrivelse om att det onda anslag, som
denne hade förehaft mot judarna, skulle vända tillbaka på hans
eget huvud, så att han själv och hans söner hade blivit
upphängda på pålen.
26. Fördenskull blevo dessa dagar kallade <spärr>purim</spärr> efter
ordet <spärr>pur</spärr>; och fördenskull, i anledning av allt
som stod i detta brev, och vad de själva härav hade sett, och
vad som hade vederfarits dem,
27. stadgade judarna och antogo såsom orygglig sed för sig och sina
efterkommande och för alla, som slöto sig till dem, att alltid,
år efter år, fira dessa båda dagar, efter föreskriften om dem
och på den för dem bestämda tiden,
28. och att dessa dagar skulle ihågkommas och firas i alla tider, i
var släkt, i vart hövdingdöme och i var stad, så att dessa
purimsdagar oryggligt skulle hållas bland judarna och deras
åminnelse icke upphöra bland deras efterkommande.
29. Men drottning Ester, Abihails dotter, och juden Mordokai
uppsatte ånyo en skrivelse, i eftertryckliga ordalag, för att
stadga såsom en lag, vad som föreskrevs i detta nya brev om
purim.
30. Och skrivelser, vänligt och välvilligt avfattade, utsändes till
alla judar i de ett hundra tjugusju hövdingdömena i Ahasveros'
rike,
31. för att stadga såsom lag, att de skulle fira dessa purimsdagar
på deras bestämda tider så, som juden Mordokai och drottning
Ester stadgade för dem, och så, som de stadgade för sig själva
och sina efterkommande, nämligen med föreskrivna fastor och
övliga klagorop.

32. Alltså blevo genom Esters befallning dessa föreskrifter om purim
stadgade såsom lag; och den tecknades upp i en bok.
*17/10 Ester, 10 Kapitlet
Ester, 10 Kapitlet

Mordokais makt.

1. Och konung Ahasveros tog skatt både av fastlandet och av öarna i
havet.
2. Och allt vad han i sin makt och sin väldighet gjorde, ävensom
berättelsen om den storhet, till vilken konungen upphöjde
Mordokai, det finnes upptecknat i de mediska och persiska
konungarnas krönika.
3. Ty juden Mordokai var konung Ahasveros' närmaste man, och han
var stor bland judarna och älskad av alla sina bröder, eftersom
han sökte sitt folks bästa och lade sig ut för alla sina
landsmän till deras välfärd.
@c -*- 1917 -*-
*18/ Job
*18/01 Job, 1 Kapitlet
Job, 1 Kapitlet

Jobs välstånd, olyckor, tålamod.

1. I Us' land levde en man som hette Job; han var en ostrafflig och
redlig man, som fruktade Gud och flydde det onda.
2. Åt honom föddes sju söner och tre döttrar;
3. och han ägde sju tusen får, tre tusen kameler, fem hundra par
oxar och fem hundra åsninnor, därtill tjänare i stor mängd. Så
var denne man mäktigare än någon annan i Österlandet.

4. Och hans söner hade för sed att gå åstad och hålla gästabud,
den ena dagen i den enes hus, den andra dagen i den andres; de
sände då och inbjödo sina tre systrar att äta och dricka
tillsammans med dem.
5. När så en omgång av gästabudsdagar var till ända, sände Job
efter dem för att helga dem; bittida om morgonen offrade han då
ett brännoffer för var och en av dem. Ty Job tänkte »Kanhända
hava mina barn syndat och i sina hjärtan talat förgripligt om
Gud». Så gjorde Job för var gång.

6. Men nu hände sig en dag att Guds söner[1] kommo och trädde fram
inför HERREN, och Åklagaren[2] kom också med bland dem.
7. Då frågade HERREN Åklagaren: »Varifrån kommer du?» Åklagaren
svarade HERREN och sade: »Från en vandring utöver jorden och
från en färd omkring på den.»
8. Då sade HERREN till Åklagaren: »Har du givit akt på min tjänare
Job? Ty på jorden finnes icke hans like i ostrafflighet och
redlighet, ingen som så fruktar Gud och flyr det onda.»
9. Åklagaren svarade HERREN och sade: »Är det då för intet som Job
fruktar Gud?
10. Du har ju på allt sätt beskärmat honom och hans hus och allt
vad han äger; du har välsignat hans händers verk, och hans
boskapshjordar hava utbrett sig i landet.
11. Man räck ut din hand och kom vid detta allt som han äger;
förvisso skall han då mitt i ansiktet tala förgripliga ord mot
dig.»
12. HERREN sade till Åklagaren: »Välan, allt vad han äger vare
givet i din hand; allenast mot honom själv må du icke räcka ut
din hand.» Så gick Åklagaren bort ifrån HERRENS ansikte.

13. När nu en dag hans söner och döttrar höllo måltid och drucko
vin i den äldste broderns hus,
14. Kom en budbärare till Job och sade: »Oxarna gingo för plogen,
och åsninnorna betade därbredvid;
15. då föllo sabéerna in och rövade bort dem, och folket slogo de
med svärdsegg. Jag var den ende som kom undan, för att jag
skulle underrätta dig därom.»
16. Medan denne ännu talade, kom åter en och sade: »Guds eld föll
ifrån himmelen och slog ned bland småboskapen och folket och
förtärde dem. Jag var den ende som kom undan, för att jag
skulle underrätta dig därom.»

17. Medan denne ännu talade, kom åter en och sade: Kaldéerna
ställde upp sitt manskap i tre hopar och föllo så över
kamelerna och rövade bort dem, och folket slogo de med
svärdsegg. Jag var den ende som kom undan, för att jag skulle
underrätta dig därom.»

18. Under det att denne ännu talade, kom åter en annan och sade:
Dina söner och döttrar höllo måltid och drucko vin i den äldste
broderns hus;
19. då kom en stark storm fram över öknen och tog tag i husets fyra
hörn, och det föll omkull över folket, så att de förgingos. Jag
var den ende som kom undan, för att jag skulle underrätta dig
därom.»

20. Då stod Job upp och rev sönder sin mantel och skar av håret på
sitt huvud. Och han föll ned till jorden och tillbad
21. och sade:
»Naken kom jag ur min moders liv,
och naken skall jag vända åter dit;
HERREN gav, och HERREN tog.
Lovat vare HERRENS namn!»

22. Vid allt detta syndade Job icke och talade intet lasteligt mot
Gud.

[1] Se Änglar i Ordförkl.
[1] Se Djävul i Ordförkl.
*18/02 Job, 2 Kapitlet
Job, 2 Kapitlet

Job ytterligare prövad. Hans
ståndaktighet under sjukdomen. Hans
hustru och hans vänner.

1. Åter hände sig en dag att Guds söner kommo och trädde fram
inför HERREN; och Åklagaren kom också med bland dem och trädde
fram inför HERREN.
2. Då frågade HERREN Åklagaren: »Varifrån kommer du?» Åklagaren
svarade HERREN och sade: »Från en vandring utöver jorden och
från en färd omkring på den.»
3. Då sade HERREN till Åklagaren: »Har du givit akt på min tjänare
Job? Ty på jorden finnes icke hans like i ostrafflighet och
redlighet, ingen som så fruktar Gud och flyr det onda; och ännu
håller han fast vid sin ostrafflighet. Så har du då uppeggat
mig mot honom till att utan sak fördärva honom.»
4. Åklagaren svarade HERREN och sade: »Hud för hud; allt vad man
äger giver man ju för att själv slippa undan.
5. Men räck ut din hand och kom vid hans kött och ben; förvisso
skall han då mitt i ansiktet tala förgripliga ord mot dig.»
6. HERREN sade till Åklagaren: »Välan, han vare given i din hand;
allenast hans liv må du skona.»
7. Så gick Åklagaren bort ifrån HERRENS ansikte och slog Job med
svåra bulnader, ifrån fotbladet ända till hjässan.

8. Och han tog sig en lerskärva att skrapa sig med, där han satt
mitt i askan.
9. Då sade hans hustru till honom: »Håller du ännu fast vid din
ostrafflighet? Tala fritt ut om Gud, och dö.»
10. Man han svarade henne: »Du talar såsom en dåraktig kvinna
skulle tala. Om vi taga emot det goda av Gud, skola vi då icke
också taga emot det onda?»

Vid allt detta syndade Job icke med sina läppar.

11. Men tre vänner till Job fingo höra om alla de olyckor som hade
träffat honom, och de kommo så, var och en från sin ort; Elifas
från Teman, Bildad från Sua och Sofar från Naama. Och de
avtalade med varandra att de skulle begiva sig åstad för att
ömka honom och trösta honom.

12. Men när de, ännu på avstånd, lyfte upp sina ögon och sågo att
de icke mer kunde känna igen honom, brusto de ut i gråt och
revo sönder sina mantlar och kastade stoft mot himmelen, ned
över sina huvuden.
13. Sedan sutto de med honom på jorden i sju dagar och sju nätter,
utan att någon av dem talade ett ord till honom, eftersom de
sågo att hans plåga var mycket stor.
*18/03 Job, 3 Kapitlet
Job, 3 Kapitlet

Jobs första tal: Han förbannar sin
födelsedag och önskar sig döden.

1. Därefter upplät Job sin mun och förbannade sin födelsedag;
2. Job tog till orda och sade:

3. Må den dag utplånas, på vilken jag föddes,
och den natt som sade: »Ett gossebarn är avlat.»

4. Må den dagen vändas i mörker,
må Gud i höjden ej fråga efter den
och intet dagsljus lysa däröver.
5. Mörkret och dödsskuggan börde den åter,
molnen lägre sig över den;
förskräcke den allt som kan förmörka en dag.

6. Den natten må gripas av tjockaste mörker;
ej må den få fröjda sig bland årets dagar,
intet rum må den finna inom månadernas krets.
7. Ja, ofruktsam blive den natten,
aldrig höje sig jubel under den.
8. Må den förbannas av dem som besvärja dagar,
av dem som förmå mana upp Leviatan.
9. Må dess grynings stjärnor förmörkas,
efter ljus må den bida, utan att det kommer,
morgonrodnadens ögonbryn må den aldrig få se;
10. eftersom den ej tillslöt dörrarna till min moders liv,
ej lät olyckan förbliva dold för mina ögon.

11. Varför fick jag ej dö strax i modersskötet,
förgås vid det jag kom ut ur min moders liv?
12. Varför funnos knän mig till mötes,
och varför bröst, där jag fick di?

13. Hade så icke skett, låge jag nu i ro,
jag finge då sova, jag njöte då min vila,
14. vid sidan av konungar och rådsherrar i landet,
män som byggde sig palatslika gravar,
15. ja, vid sidan av furstar som voro rika på guld
och hade sina hus uppfyllda av silver;
16. eller vore jag icke till, lik ett nedgrävt foster,
lik ett barn som aldrig fick se ljuset.

17. Där hava ju de ogudaktiga upphört att rasa,
där få de uttröttade komma till vila;
18. där hava alla fångar fått ro,
de höra där ingen pådrivares röst.
19. Små och stora äro där varandra lika,
trälen har där blivit fri ifrån sin herre.

20. Varför skulle den olycklige skåda ljuset?
Ja, varför gives liv åt dem som plågas så bittert,
21. åt dem som vänta efter döden, utan att den kommer,
och spana därefter mer än efter någon skatt,
22. åt dem som skulle glädjas -- ja, intill jubel --
och fröjda sig, allenast de funne sin grav;
23. varför åt en man vilkens väg är höljd i mörker,
åt en man så kringstängd av Gud?

24. Suckan har ju blivit mitt dagliga bröd,
och såsom vatten strömma mina klagorop.
25. ty det som ingav mig förskräckelse, det drabbar mig nu,
och vad jag fruktade för, det kommer över mig.
26. Jag får ingen rast, ingen ro, ingen vila;
ångest kommer över mig.
*18/04 Job, 4 Kapitlet
Job, 4 Kapitlet

Elifas' första tal: Förmaning till Job
att vara tålig; allenast syndare
straffas; en nattlig syn.

1. Därefter tog Elifas från Teman till orda och sade:

2. Misstycker du, om man dristar tala till dig?
Vem kan hålla tillbaka sina ord?

3. Se, många har du visat till rätta,
och maktlösa händer har du stärkt;
4. dina ord hava upprättat den som stapplade,
och åt vacklande knän har du givit kraft.

5. Men nu, då det gäller dig själv, bliver du otålig,
när det är dig det drabbar, förskräckes du.
6. Skulle då icke din gudsfruktan vara din tillförsikt
och dina vägars ostrafflighet ditt hopp?

7. Tänk efter: när hände det att en oskyldig fick förgås?
och var skedde det att de redliga måste gå under?
8. Nej, så har jag sett det gå, att de som plöja fördärv
och de som utså olycka, de skörda och sådant;
9. för Guds andedräkt förgås de
och för en fnysning av hans näsa försvinna de.

10. Ja, lejonets skri och rytarens röst måste tystna,
och unglejonens tänder brytas ut;
11. Det gamla lejonet förgås, ty det finner intet rov,
och lejoninnans ungar bliva förströdda.

12. Men till mig smög sakta ett ord,
mitt öra förnam det likasom en viskning,
13. När tankarna svävade om vid nattens syner
och sömnen föll tung på människorna,
14. då kom en förskräckelse och bävan över mig,
med rysning fyllde den alla ben i min kropp.

15. En vindpust for fram över mitt ansikte,
därvid reste sig håren på min kropp.
16. Och något trädde inför mina ögon,
en skepnad vars form jag icke skönjde;
och jag hörde en susning och en röst:

17. »Kan då en människa hava rätt mot Gud
eller en man vara ren inför sin skapare?
18. Se, ej ens på sina tjänare kan han förlita sig,
jämväl sina änglar måste han tillvita fel;
19. huru mycket mer då dem som bo i hyddor av ler,
dem som hava sin grundval i stoftet!

De krossas sönder så lätt som mal;
20. när morgon har bytts till afton, ligga de slagna;
innan man aktar därpå, hava de förgåtts för alltid.
21. Ja, deras hyddas fäste ryckes bort för dem,
oförtänkt måste de dö.»
*18/05 Job, 5 Kapitlet
Job, 5 Kapitlet

Fortsättning av Elifas' första tal: Den
oförnuftiges undergång och den
frommes upprättelse.

1. Ropa fritt; vem finnes, som svarar dig,
och till vilken av de heliga kan du vända dig?
2. Se, dåren dräpes av sin grämelse,
och den fåkunnige dödas av sin bitterhet.

3. Jag såg en dåre, fast var han rotad,
men plötsligt måste jag ropa ve över hans boning.
4. Ty hans barn gå nu fjärran ifrån frälsning,
de förtrampas i porten utan räddning.
5. Av hans skörd äter vem som är hungrig,
den rövas bort, om och hägnad med törnen;
efter hans rikedom gapar ett giller.

6. Ty icke upp ur stoftet kommer fördärvet,
ej ur marken skjuter olyckan upp;
7. nej, människan varder född till olycka,
såsom eldgnistor måste flyga mot höjden.

8. Men vore det nu jag, så sökte jag nåd hos Gud,
åt Gud hemställde jag min sak,
9. åt honom som gör stora och outrannsakliga ting,
under, flera än någon kan räkna,
10. åt honom som låter regnet falla på jorden
och sänder vatten ned över markerna,
11. när han vill upphöja de ringa
och förhjälpa de sörjande till frälsning.

12. Han är den som gör de klokas anslag om intet,
så att deras händer intet uträtta med förnuft;
13. han fångar de visa i deras klokskap
och låter de illfundiga förhasta sig i sina rådslag:
14. mitt på dagen råka de ut för mörker
och famla mitt i ljuset, likasom vore det natt.

15. Så frälsar han från deras tungors svärd,
han frälsar den fattige ur den övermäktiges hand.
16. Den arme kan så åter hava ett hopp,
och orättfärdigheten måste tillsluta sin mun.

17. Ja, säll är den människa som Gud agar;
den Allsmäktiges tuktan må du icke förkasta.
18. Ty om han och sargar, så förbinder han ock,
om han slår, så hela ock hans händer.
19. Sex gånger räddar han dig ur nöden,
ja, sju gånger avvändes olyckan från dig.

20. I hungerstid förlossar han dig från döden
och i krig undan svärdets våld.
21. När tungor svänga gisslet, gömmes du undan;
du har intet att frukta, när förhärjelse kommer.

22. Ja, åt förhärjelse och dyr tid kan du då le,
för vilddjur behöver du ej heller känna fruktan;
23. ty med markens stenar står du i förbund,
och med djuren på marken har du ingått fred.
24. Och du får se huru din hydda står trygg;
när du synar din boning, saknas intet däri.

25. Du får ock se huru din ätt förökas,
huru din avkomma bliver såsom markens örter.
26. I graven kommer du, när du har hunnit din mognad,
såsom sädesskylen bärgas, då dess tid är inne.

27. Se, detta hava vi utrannsakat, och så är det;
hör därpå och betänk det väl.
*18/06 Job, 6 Kapitlet
Job, 6 Kapitlet

Jobs svar på Elifas' första tal: Tyngden
av Jobs olycka; hans vänners
obarmhärtighet.

1. Då tog Job till orda och sade:

2. Ack att min grämelse bleve vägd
och min olycka lagd jämte den på vågen!
3. Se, tyngre är den nu än havets sand,
därför kan jag icke styra mina ord.
4. Ty den Allsmäktiges pilar hava träffat mig,
och min ande indricker deras gift;
ja, förskräckelser ifrån Gud ställa sig upp mot mig.

5. Icke skriar vildåsnan, när hon har friskt gräs,
icke råmar oxen, då han står vid sitt foder?
6. Men vem vill äta den mat som ej har smak eller sälta,
och vem finner behag i slemörtens saft?
7. Så vägrar nu min själ att komma vid detta,
det är för mig en vämjelig spis.

8. Ack att min bön bleve hörd,
och att Gud ville uppfylla mitt hopp!
9. O att det täcktes Gud att krossa mig,
att räcka ut sin hand och avskära mitt liv!
10. Då funnes ännu för mig någon tröst,
jag kunde då jubla, fastän plågad utan förskoning;
jag har ju ej förnekat den Heliges ord.

11. Huru stor är då min kraft, eftersom jag alltjämt bör hoppas?
Och vad väntar mig för ände, eftersom jag skall vara tålig?
12. Min kraft är väl ej såsom stenens,
min kropp är väl icke av koppar?
13. Nej, förvisso gives ingen hjälp för mig,
var utväg har blivit mig stängd.

14. Den förtvivlade borde ju röna barmhärtighet av sin vän,
men se, man övergiver den Allsmäktiges fruktan,
15. Mina bröder äro trolösa, de äro såsom regnbäckar,
ja, lika bäckarnas rännilar, som snart sina ut,
16. som väl kunna gå mörka av vinterns flöden,
när snön har fallit och gömt sig i dem,
17. men som åter försvinna, när de träffas av hettan,
och torka bort ifrån sin plats, då värmen kommer.

18. Vägfarande där i trakten vika av till dem,
men de finna allenast ödslighet och måste förgås.
19. Temas vägfarande skådade dithän,
Sabas köpmanståg hoppades på dem;
20. men de kommo på skam i sin förtröstan,
de sågo sig gäckade, när de hade hunnit ditfram.

21. Ja, likaså ären I nu ingenting värda,
handfallna stån I av förfäran och förskräckelse.
22. Har jag då begärt att I skolen giva mig gåvor,
taga av edert gods för att lösa mig ut,
23. att I skolen rädda mig undan min ovän,
köpa mig fri ur våldsverkares hand?

24. Undervisen mig, så vill jag tiga,
lären mig att förstå vari jag har farit vilse.
25. Gott är förvisso uppriktigt tal,
men tillrättavisning av eder, vad båtar den?

26. Haven I då i sinnet att hålla räfst med ord,
och skall den förtvivlade få tala för vinden?
27. Då kasten I väl också lott om den faderlöse,
då lären I väl köpslå om eder vän!

28. Dock, må det nu täckas eder att akta på mig;
icke vill jag ljuga eder mitt i ansiktet.
29. Vänden om! Må sådan orätt icke ske;
ja, vänden ännu om, ty min sak är rättfärdig!
30. Skulle väl orätt bo på min tunga,
och min mun, skulle den ej förstå vad fördärvligt är?
*18/07 Job, 7 Kapitlet
Job, 7 Kapitlet

Job avslutar sitt svar på Elifas' första
tal, i det han vänder sig till Gud med
klagan över människolivets vedermöda och
över sitt eget tröstlösa elände.

1. En stridsmans liv lever ju människan på jorden,
och hennes dagar äro såsom dagakarlens dagar.
2. Hon är lik en träl som flämtar efter skugga,
lik en dagakarl som får bida efter sin lön.

3. Så har jag fått till arvedel månader av elände;
nätter av vedermöda hava blivit min lott.
4. Så snart jag har lagt mig, är min fråga:
»När skall jag då få stå upp?»
Ty aftonen synes mig så lång;
jag är övermätt av oro, innan morgonen har kommit.

5. Med förruttnelsens maskar höljes min kropp,
med en skorpa lik jord;
min hud skrymper samman och faller sönder.

6. Mina dagar fly snabbare än vävarens spole;
de försvinna utan något hopp.
7. Tänk därpå att mitt liv är en fläkt,
att mitt öga icke mer skall få se någon lycka.
8. Den nu ser mig, hans öga skall ej vidare skåda mig;
bäst din blick vilar på mig, är jag icke mer.

9. Såsom ett moln som har försvunnit och gått bort,
så är den som har farit ned i dödsriket;
han kommer ej åter upp därifrån.
10. Aldrig mer vänder han tillbaka till sitt hus,
och hans plats vet icke av honom mer.

11. Därför vill jag nu icke lägga band på min mun,
jag vill taga till orda i min andes ångest,
jag vill klaga i min själs bedrövelse.
12. Icke är jag väl ett hav eller ett havsvidunder,
så att du måste sätta ut vakt mot mig?

13. När jag hoppas att min bädd skall trösta mig,
att mitt läger skall lindra mitt bekymmer,
14. då förfärar du mig genom drömmar,
och med syner förskräcker du mig.

15. Nej, hellre vill jag nu bliva kvävd,
hellre dö än vara blott knotor!
16. Jag är led vid detta; aldrig kommer jag åter till liv.
Låt mig vara; mina dagar äro ju fåfänglighet.

17. Vad är då en människa, att du gör så stor sak av henne,
aktar på henne så noga,
18. synar henne var morgon,
prövar henne vart ögonblick?

19. Huru länge skall det dröja,
innan du vänder din blick ifrån mig,
lämnar mig i fred ett litet andetag?
20. Om jag än har syndar, vad skadar jag därmed dig,
du människornas bespejare?

Varför har du satt mig till ett mål för dina angrepp
och låtit mig bliva en börda för mig själv?
21. Varför vill du icke förlåta mig min överträdelse,
icke tillgiva mig min missgärning?
Nu måste jag ju snart gå till vila i stoftet;
om du söker efter mig, så är jag icke mer.
*18/08 Job, 8 Kapitlet
Job, 8 Kapitlet

Bildads första tal: Guds hand drabbar
allenast de onda; om Job söker Gud,
skall han bliva upprättad.

1. Därefter tog Bildad från Sua till orda och sade:

2. Huru länge vill du hålla på med sådant tal
och låta din muns ord komma såsom en väldig storm?
3. Skulle väl Gud kunna kränka rätten?
Kan den Allsmäktige kränka rättfärdigheten?

4. Om dina barn hava syndat mot honom
och han gav dem i sina överträdelsers våld,
5. så vet, att om du själv söker Gud
och beder till den Allsmäktige om misskund,
6. då, om du är ren och rättsinnig,
ja, då skall han vakna upp till din räddning
och upprätta din boning, så att du bor där i rättfärdighet;
7. och så skall din första tid synas ringa,
då nu din sista tid har blivit så stor.

8. Ty fråga framfarna släkten,
och akta på vad fäderna hava utrönt
9. -- vi själva äro ju från i går och veta intet,
en skugga äro våra dagar på jorden;
10. men de skola undervisa dig och säga dig det,
ur sina hjärtan skola de hämta fram svar:

11. »Icke kan röret växa högt, där marken ej är sank,
eller vassen skjuta i höjden, där vatten ej finnes?
12. Nej, bäst den står grön, ej mogen för skörd,
måste den då vissna, före allt annat gräs.

13. Så går det alla som förgäta Gud;
den gudlöses hopp måste varda om intet.
14. Ty hans tillförsikt visar sig bräcklig
och hans förtröstan lik spindelns väv.
15. Han förlitar sig på sitt hus, men det har intet bestånd;
han tryggar sig därvid, men det äger ingen fasthet.

16. Lik en frodig planta växer han i solens sken,
ut över lustgården sträcka sig hans skott;
17. kring stenröset slingra sig hans rötter,
mellan stenarna bryter han sig fram.

18. Men när så Gud rycker bort honom från hans plats,
då förnekar den honom: 'Aldrig har jag sett dig.'
19. Ja, så går det med hans levnads fröjd,
och ur mullen få andra växa upp.»

20. Se, Gud föraktar icke den som är ostrafflig,
han håller ej heller de onda vid handen.
21. Så bida då, till dess han fyller din mun med löje
och dina läppar med jubel.
22. De som hata dig varda då höljda med skam,
och de ogudaktigas hyddor skola ej mer vara till.
*18/09 Job, 9 Kapitlet
Job, 9 Kapitlet

Jobs svar på Bildads första tal: Ingen
kan gå till rätta med Gud, men utan sak
har Gud hemsökt Job.

1. Därefter tog Job till orda och sade:

2. Ja, förvisso vet jag att så är;
huru skulle en människa kunna hava rätt mot Gud?
3. Vill han gå till rätta med henne,
så kan hon ej svara honom på en sak bland tusen.
4. Han som är så vis i förstånd och så väldig i kraft,
vem kan trotsa honom och dock slippa undan;
5. honom som oförtänkt flyttar bort berg
och omstörtar dem i sin vrede;
6. honom som kommer jorden att vackla från sin plats,
och dess pelare bäva därvid;
7. honom som befaller solen, så går hon icke upp,
och som sätter stjärnorna under försegling;
8. honom som helt allena spänner ut himmelen
och skrider fram över havets toppar;
9. honom som har gjort Karlavagnen och Orion,
Sjustjärnorna och söderns Stjärngemak;
10. honom som gör stora och outrannsakliga ting
och under, flera än någon kan räkna?

11. Se, han far förbi mig, innan jag hinner att se det,
han drager framom mig, förrän jag bliver honom varse.
12. Se, han griper sitt rov; vem kan hindra honom?
Vem kan säga till honom: »Vad gör du?»

13. Gud, han ryggar icke sin vrede;
för honom har Rahabs följe måst böja sig;
14. huru skulle jag då våga svara honom,
välja ut ord till att tala med honom?

15. Nej, om jag än hade rätt, tordes jag dock ej svara;
jag finge anropa min motpart om misskund.
16. Och om han än svarade mig på mitt rop,
så kunde jag ej tro att han lyssnade till min röst.

17. Ty med storm hemsöker han mig
och slår mig med sår på sår, utan sak.
18. Han unnar mig icke att hämta andan;
nej, med bedrövelser mättar han mig.

19. Gäller det försteg i kraft: »Välan, jag är redo!»,
gäller det rätt: »Vem ställer mig till ansvar?»
20. Ja, hade jag än rätt, så dömde min mun mig skyldig;
vore jag än ostrafflig, så läte han mig synas vrång.

21. Men ostrafflig är jag! Jag aktar ej mitt liv,
jag frågar icke efter, om jag får leva.
22. Det må gå som det vill, nu vare det sagt:
han förgör den ostrafflige jämte den ogudaktige.

23. Om en landsplåga kommer med plötslig död,
så bespottar han de oskyldigas förtvivlan.
24. Jorden är given i de ogudaktigas hand,
och täckelse sätter han för dess domares ögon.
Är det ej han som gör det, vem är det då?

25. Min dagar hasta undan snabbare än någon löpare,
de fly bort utan att hava sett någon lycka;
26. de ila åstad såsom en farkost av rör,
såsom en örn, när han störtar sig ned på sitt byte.

27. Om jag än besluter att förgäta mitt bekymmer,
att låta min sorgsenhet fara och göra mig glad,
28. Så måste jag dock bäva för alla mina kval;
jag vet ju att du icke skall döma mig fri.

29. Nej, såsom skyldig måste jag stå där;
varför skulle jag då göra mig fåfäng möda?
30. Om jag än tvår mig i snö
och renar mina händer i lutsalt,
31. så skall du dock sänka mig ned i pölen,
så att mina kläder måste vämjas vid mig.

32. Ty han är ej min like, så att jag vågar svara honom,
ej en sådan, att vi kunna gå till doms med varandra;
33. ingen skiljeman finnes mellan oss,
ingen som har myndighet över oss båda.

34. Må han blott vända av från mig sitt ris,
och må fruktan för honom ej förskräcka mig;
35. då skall jag tala utan att rädas för honom,
ty jag vet med min själv att jag icke är en sådan.
*18/10 Job, 10 Kapitlet
Job, 10 Kapitlet

Job avslutar sitt svar på Bildads första
tal, i det han vänder sig till Gud med
klagan över att Gud handlar så
skoningslöst mot sitt eget verk; bättre
vore för Job att aldrig hava blivit
född.

1. Min själ är led vid livet.
Jag vill giva fritt lopp åt min klagan,
jag vill tala i min själs bedrövelse.

2. Jag vill säga till Gud: Döm mig icke skyldig;
låt mig veta varför du söker sak mot mig.
3. Anstår det dig att öva våld, att förkasta dina händers verk,
medan du låter ditt ljus lysa över de ogudaktigas rådslag?

4. Har du då ögon som en varelse av kött,
eller ser du såsom människor se?
5. Är din ålder som en människas ålder,
eller äro dina år såsom en mans tider,
6. eftersom du letar efter missgärning hos mig
och söker att hos mig finna synd,
7. du som dock vet att jag icke är skyldig,
och att ingen finnes, som kan rädda ur din hand?

8. Dina händer hava danat och gjort mig,
helt och i allo; och nu fördärvar du mig!
9. Tänk på huru du formade mig såsom lera;
och nu låter du mig åter varda till stoft!

10. Ja, du utgöt mig såsom mjölk,
och såsom ostämne lät du mig stelna.
11. Med hud och kött beklädde du mig,
av ben och senor vävde du mig samman.
12. Liv och nåd beskärde du mig,
och genom din vård bevarades min ande.

13. Men därvid gömde du i ditt hjärta den tanken,
jag vet att du hade detta i sinnet:
14. om jag syndade, skulle du vakta på mig
och icke lämna min missgärning ostraffad.

15. Ve mig, om jag befunnes vara skyldig!
Men vore jag än oskyldig, så finge jag ej lyfta mitt huvud,
jag skulle mättas av skam och skåda min ofärd.

16. Höjde jag det likväl, då skulle du såsom ett lejon jaga mig
och alltjämt bevisa din undermakt på mig.
17. Nya vittnen mot mig skulle du då föra fram
och alltmer låta mig känna din förtörnelse;
med skaror efter skaror skulle du ansätta mig.

18. Varför lät du mig då komma ut ur modersskötet?
Jag borde hava förgåtts, innan något öga såg mig,
19. hava blivit såsom hade jag aldrig varit till;
från moderlivet skulle jag hava förts till graven.

20. Kort är ju min tid; må han då låta mig vara,
lämna mig i fred, så att jag får en flyktig glädje,
21. innan jag går hädan, för att aldrig komma åter,
bort till mörkrets och dödsskuggans land,
22. till det land vars dunkel är såsom djupa vatten,
dit där dödsskugga och förvirring råder,
ja, där dagsljuset självt är såsom djupa vatten.
*18/11 Job, 11 Kapitlet
Job, 11 Kapitlet

Sofars första tal: I sin fåkunnighet
förstår Job icke Guds vishet; om han
omvände sig, så skulle allt åter gå
honom väl.

1. Därefter tog Sofar från Naama till orda och sade:

2. Skall sådant ordflöde bliva utan svar
och en så stortalig man få rätt?
3. Skall ditt lösa tal nödga män till tystnad,
så att du får bespotta, utan att någon kommer dig att blygas?
4. Och skall du så få säga: »Vad jag lär är rätt,
och utan fläck har jag varit inför dina ögon»?

5. Nej, om allenast Gud ville tala
och upplåta sina läppar till att svara dig,
6. om han ville uppenbara dig sin visdoms lönnligheter,
huru han äger förstånd, ja, i dubbelt mått,
då insåge du att Gud, dig till förmån,
har lämnat åt glömskan en del av din missgärning.

7. Men kan väl du utrannsaka Guds djuphet
eller fatta den Allsmäktiges fullkomlighet?
8. Hög såsom himmelen är den -- vad kan du göra?
djupare än dödsriket -- vad kan du förstå?
9. Dess längd sträcker sig vidare än jorden,
och i bredd överträffar den havet.

10. När han vill fara fram och spärra någon inne
eller kalla någon till doms, vem kan då hindra honom?
11. Han är ju den som känner lögnens män,
fördärv upptäcker han, utan att leta därefter.
12. Men lika lätt kan en dåraktig man få förstånd,
som en vildåsnefåle kan födas till människa.

13. Om du nu rätt bereder ditt hjärta
och uträcker dina händer till honom,
14. om du skaffar bort det fördärv som kan låda vid din hand
och ej låter orättfärdighet bo i dina hyddor,
15. ja, då får du upplyfta ditt ansikte utan skam,
du står fast och har intet att frukta.

16. Ja, då skall du förgäta din olycka,
blott minnas den såsom vatten som har förrunnit.
17. Ditt liv skall då stråla klarare än middagens sken;
och kommer mörker på, så är det som en gryning till morgon.
18. Du kan då vara trygg, ty du äger ett hopp;
du spanar omkring dig och går sedan trygg till vila.

19. Ja, du får då ligga i ro, utan att någon förskräcker dig,
och många skola söka din ynnest.
20. Men de ogudaktigas ögon skola försmäkta;
ingen tillflykt skall mer finnas för dem,
och deras hopp skall vara att få giva upp andan.
*18/12 Job, 12 Kapitlet
Job, 12 Kapitlet

Jobs svar på Sofars första tal: För den
Allsmäktige och Allvise är människors
makt och vishet intet.

1. Därefter tog Job till orda och sade:

2. Ja, visst ären I det rätta folket,
och med eder kommer visheten att dö ut!
3. Dock, jämväl jag har förstånd så gott som I,
icke står jag tillbaka för eder;
ty vem är den som ej begriper slikt?

4. Så måste jag då vara ett åtlöje för min vän,
jag som fick svar, så snart jag ropade till Gud;
man ler åt en som är rättfärdig och ostrafflig!

5. Ja, med förakt ses olyckan av den som står säker;
förakt väntar dem vilkas fötter vackla.
6. Men förhärjares hyddor åtnjuta frid,
och trygghet få sådana som trotsa Gud,
de som hava sin gud i sin hand.

7. Men fråga du boskapen, den må undervisa dig,
och fåglarna under himmelen, de må upplysa dig;
8. eller tala till jorden, hon må undervisa dig,
fiskarna i havet må giva dig besked.

9. Vem kan icke lära genom allt detta
att det är HERRENS hand som har gjort det?
10. I hans han är ju allt levandes själ
och alla mänskliga varelsers anda.

11. Skall icke öra pröva orden,
likasom munnen prövar matens smak?
12. Vishet tillkommer ju de gamle
och förstånd dem som länge hava levat.

13. Hos Honom finnes vishet och makt,
hos honom råd och förstånd.
14. Se, vad han river ned, det bygges ej upp;
för den han spärrar inne kan ingen upplåta.
15. Han håller vattnen tillbaka -- se, se då bliver där torrt,
han släpper dem lösa, då fördärva de landet.

16. Hos honom är kraft och klokhet,
den förvillade och förvillaren äro båda i hans hand.
17. Rådsherrar utblottar han, han för dem i landsflykt,
och domare gör han till dårar.
18. Han upplöser konungars välde
och sätter fångbälte om deras höfter.

19. Präster utblottar han, han för dem i landsflykt,
och de säkrast rotade kommer han på fall.
20. Välbetrodda män berövar han målet
och avhänder de äldste deras insikt.
21. Han utgjuter förakt över furstar
och lossar de starkes gördel.

22. Han blottar djupen, så att de ej höljas av mörker,
dödsskuggan drager han fram i ljuset.
23. Han låter folkslag växa till -- och förgör dem;
han utvidgar deras gränser, men för dem sedan bort.
24. Stamhövdingar i landet berövar han förståndet,
han leder dem vilse i väglösa ödemarker.
25. De famla i mörkret och hava intet ljus,
han kommer dem att ragla såsom druckna.
*18/13 Job, 13 Kapitlet
Job, 13 Kapitlet

Fortsättning av Jobs svar på Sofars
första tal: Job vill lägga fram sin sak
för den Allsmäktige; ed oärligt tal bör
ingen försvara Gud; Gud själv må säga
vari Job har syndat.

1. Ja, alltsammans har mitt öga sett,
mitt öra har hört det och nogsamt givit akt.
2. Vad I veten, det vet också jag;
icke står jag tillbaka för eder.
3. Men till den Allsmäktige vill jag nu tala,
det lyster mig att gå till rätta med Gud.

4. Dock, I ären män som spinna ihop lögn,
allasammans hopsätten I fåfängligt tal.
5. Om I ändå villen alldeles tiga!
Det kunde tillräknas eder som vishet.
6. Hören nu likväl mitt klagomål,
och akten på mina läppars gensagor.

7. Viljen I försvara Gud med orättfärdigt tal
och honom till förmån bruka oärligt tal?
8. Skolen I visa eder partiska för honom
eller göra eder till sakförare för Gud?
9. Icke kan sådant ändas väl,
när han håller räfst med eder?
Eller kunnen I gäckas med honom,
såsom man kan gäckas med en människa?

10. Nej, förvisso skall han straffa eder,
om I visen en hemlig partiskhet.
11. Sannerligen, hans majestät skall då förskräcka eder,
och fruktan för honom skall falla över eder.
12. Edra tänkespråk skola då bliva visdomsord av aska,
edra försvarsverk varda såsom vallar av ler.

13. Tigen nu för min, så skall jag tala,
gånge så över mig vad det vara må.
14. Ja, huru det än går, vill jag fatta mitt kött mellan tänderna
och taga min själ i min hand.
15. Må han dräpa mig, jag hoppas intet annat;
min vandel vill jag ändå hålla fram inför honom.
16. Redan detta skall lända mig till frälsning,
ty ingen gudlös dristar komma inför honom.

17. Hören, hören då mina ord,
och låten min förklaring tränga in i edra öron.
18. Se, här lägger jag saken fram;
jag vet att jag skall befinnas hava rätt.
19. Eller gives det någon som kan vederlägga mig?
Ja, då vill jag tiga -- och dö.

20. Allenast två ting må du ej göra mot mig,
så behöver jag ej dölja mig inför ditt ansikte:
21. din hand må du ej låta komma mig när,
och fruktan för dig må icke förskräcka mig.
22. Sedan må du åklaga, och jag vill svara,
eller ock skall jag tala, och du må gendriva mig.

23. Huru är det alltså med mina missgärningar och synder?
Låt mig få veta min överträdelse och synd.
24. Varför döljer du ditt ansikte
och aktar mig såsom din fiende?
25. Vill du skrämma ett löv som drives av vinden,
vill du förfölja ett borttorkat strå?

26. Du skriver ju bedrövelser på min lott
och giver mig till arvedel min ungdoms missgärningar;
27. du sätter mina fötter i stocken,
du vaktar på alla vägar,
för mina fotsulor märker du ut stegen.
28. Och detta mot en som täres bort lik murket trä,
en som liknar en klädnad sönderfrätt av mal!
*18/14 Job, 14 Kapitlet
Job, 14 Kapitlet

Job avslutar sitt svar på Sofars första
tal, i det han vänder sig till Gud med
klagan över det mänskliga livets elände.

1. Människan, av kvinna född,
lever en liten tid och mättas av oro;
2. lik ett blomster växer hon upp och vissnar bort,
hon flyr undan såsom skuggan och har intet bestånd.

3. Och till att vakta på en sådan upplåter du dina ögon,
ja, du drager mig till doms inför dig.
4. Som om en ren skulle kunna framgå av en oren!
Sådant kan ju aldrig ske.

5. Äro nu människans dagar oryggligt bestämda,
hennes månaders antal fastställt av dig,
har du utstakat en gräns som hon ej kan överskrida,
6. vänd då din blick ifrån henne och unna henne ro,
låt henne njuta en dagakarls glädje av sin dag.

7. För ett träd finnes ju kvar något hopp;
hugges det än ned, kan det åter skjuta skott,
och telningar behöva ej fattas därpå.
8. Om än dess rot tynar hän i jorden
och dess stubbe dör bort i mullen,
9. så kan det grönska upp genom vattnets ångor
och skjuta grenar lik ett nyplantat träd.

10. Men om en man dör, så ligger han där slagen;
om en människa har givit upp andan, var finnes hon då mer?
11. Såsom när vattnet har förrunnit ur en sjö,
och såsom när en flod har sinat bort och uttorkat,
12. så ligger mannen där och står ej mer upp,
han vaknar icke åter, så länge himmelen varar;
aldrig väckes han upp ur sin sömn.

13. Ack, att du ville gömma mig i dödsriket,
fördölja mig, till dess din vrede hade upphört,
staka ut för mig en tidsgräns och sedan tänka på mig --
14. fastän ju ingen kan få liv, när han en gång är död!
Då skulle jag hålla min stridstid ut,
ända till dess att min avlösning komme.

15. Du skulle då ropa på mig,
och jag skulle svara dig;
efter dina händers verk skulle du längta;
16. ja, du skulle då räkna mina steg,
du skulle ej akta på min synd.
17. I en förseglad pung låge då min överträdelse,
och du överskylde min missgärning.

18. Men såsom själva berget faller och förvittrar,
och såsom klippan flyttas ifrån sin plats,
19. såsom stenar nötas sönder genom vattnet,
och såsom mullen sköljes bort av dess flöden,
så gör du ock människans hopp om intet.

20. Du slår henne ned för alltid, och hon far hädan;
du förvandlar hennes ansikte och driver henne bort.
21. Om hennes barn komma till ära, så känner hon det icke;
om de sjunka ned till ringhet, så aktar hon dock ej på dem.
22. Hennes kropp känner blott sin egen plåga,
hennes själ blott den sorg hon själv får förnimma.
*18/15 Job, 15 Kapitlet
Job, 15 Kapitlet

Elifas' andra tal: Jobs ord äro
oförståndiga och övermodiga; ingen
människa är rättfärdig; de ogudaktiga
undkomma icke sitt straff.

1. Därefter tog Elifas från Teman till orda och sade:

2. Skall en vis man tala så i vädret
och fylla upp sitt bröst med östanvind?
3. Skall han försvara sin sak med haltlöst tal,
med ord som ingenting bevisa?

4. Än mer, du gör gudsfruktan om intet
och kommer med klagolåt inför Gud.
5. Ty din ondska lägger dig orden i munnen,
och ditt behag står till illfundigt tal.
6. Så dömes du nu skyldig av din mun, ej av mig,
dina egna läppar vittna emot dig.

7. Var du den första människa som föddes,
och fick du liv, förrän höjderna funnos?
8. Blev du åhörare i Guds hemliga råd
och fick så visheten i ditt våld?
9. Vad vet du då, som vi icke veta?
Vad förstår du, som ej är oss kunnigt?
10. Gråhårsman och åldring finnes också bland oss,
ja, en som övergår din fader i ålder.

11. Försmår du den tröst som Gud har att bjuda,
och det ord som i saktmod talas med dig?
12. Vart föres du hän av ditt sinne,
och varför välva dina ögon så,
13. i det du vänder ditt raseri mot Gud
och öser ut ord ur din mun?

14. Vad är en människa, att hon skulle vara ren?
Vad en av kvinna född, att han skulle vara rättfärdig?
15. Se, ej ens på sina heliga kan han förlita sig,
och himlarna äro icke rena inför hans ögon;
16. huru mycket mindre då den som är ond och fördärvad,
den man som läskar sig med orättfärdighet såsom med vatten!

17. Jag vill kungöra dig något, så hör nu mig;
det som jag har skådat vill jag förtälja,
18. vad visa män hava gjort kunnigt,
lagt fram såsom ett arv ifrån sina fäder,
19. ifrån dem som allena fingo landet till gåva,
och bland vilka ingen främling ännu hade trängt in:

20. Den ogudaktige har ångest i alla sina dagar,
under de år, helt få, som beskäras en våldsverkare.
21. Skräckröster ljuda i hans öron;
när han är som tryggast, kommer förhärjaren över honom.
22. Han har intet hopp om räddning ur mörkret,
ty svärdet lurar på honom.

23. Såsom flykting söker han sitt bröd: var är det?
Han förnimmer att mörkrets dag är för handen.
24. Ångest och trångmål förskräcka honom,
han nedslås av dem såsom av en stridsrustad konung.

25. Ty mot Gud räckte han ut sin hand,
och mot den Allsmäktige förhävde han sig;
26. han stormade mot honom med trotsig hals,
med sina sköldars ryggar i sluten hop;
27. han höljde sitt ansikte med fetma
och samlade hull på sin länd;
28. han bosatte sig i städer, dömda till förstöring,
i hus som ej fingo bebos,
ty till stenhopar voro de bestämda.

29. Därför bliver han ej rik, och hans gods består ej,
hans skördar luta ej tunga mot jorden.
30. Han kan icke undslippa mörkret;
hans telningar skola förtorka av hetta,
och själv skall han förgås genom Guds muns anda.

31. I sin förvillelse må han ej lita på vad fåfängligt är,
ty fåfänglighet måste bliva hans lön.
32. I förtid skall hans mått varda fyllt,
och hans krona skall ej grönska mer.
33. Han bliver lik ett vinträd som i förtid mister sina druvor,
lik ett olivträd som fäller sina blommor.

34. Ty den gudlöses hus förbliver ofruktsamt,
såsom eld förtär hyddor där mutor tagas.
35. Man går havande med olycka och föder fördärv;
den livsfrukt man alstrar är ett sviket hopp.
*18/16 Job, 16 Kapitlet
Job, 16 Kapitlet

Jobs svar på Elifas' andra tal: Jobs
vänner äro usla tröstare; oförskyllt har
han blivit hemsökt; dock har han ett
vittne i himmelen, till vilket han nu
vänder sig.

1. Därefter tog Job till orda och sade:

2. Över nog har jag fått höra av sådant;
usla tröstare ären I alla.
3. Är det nu slut på detta tal i vädret,
eller eggar dig ännu något till gensvar?

4. Jag kunde väl ock tala, jag såsom I;
ja, jag ville att I voren i mitt ställe!
Då kunde jag hopsätta ord mot eder
och skaka mot eder mitt huvud till hån.
5. Med munnen kunde jag då styrka eder
och med läpparnas ömkan bereda eder lindring.

6. Om jag nu talar, så lindras därav ej min plåga;
och tiger jag, icke släpper den mig ändå.
7. Nej, nu har all min kraft blivit tömd;
du har ju förött hela mitt hus.
8. Och att du har hemsökt mig, det gäller såsom vittnesbörd;
min sjukdom får träda upp och tala mot mig.

9. I vrede söndersliter och ansätter man mig,
man biter sina tänder samman emot mig;
ja, min ovän vässer mot mig sina blickar.
10. Man spärrar upp munnen mot mig,
smädligt slår man mig på mina kinder;
alla rota sig tillsammans emot mig.

11. Gud giver mig till pris åt orättfärdiga människor
och kastar mig i de ogudaktigas händer.
12. Jag satt i god ro, då krossade han mig;
han grep mig i nacken och slog mig i smulor.

Han satte mig upp till ett mål för sina skott;
13. från alla sidor träffa mig hans pilar,
han genomborrar mina njurar utan förskoning,
min galla gjuter han ut på jorden.
14. Han bryter ned mig med stöt på stöt,
han stormar emot mig såsom en kämpe.

15. Säcktyg bär jag hopfäst över min hud,
och i stoftet har jag måst sänka mitt horn,
16. Mitt anlete är glödande rött av gråt,
och på mina ögonlock är dödsskugga lägrad.
17. Och detta, fastän våld ej finnes i mina händer,
och fastän min bön är ren!

18. Du jord, överskyl icke mitt blod,
och låt för mitt rop ingen vilostad finnas.
19. Se, redan nu har jag i himmelen mitt vittne,
och i höjden den som skall tala för mig.

20. Mina vänner hava mig nu till sitt åtlöje,
därför skådar mitt öga med tårar till Gud,
21. Ja, må han här skaffa rätt åt en man mot Gud
och åt ett människobarn mot dess nästa.
22. Ty få äro de år som skola upprinna,
innan jag vandrar den väg där jag ej mer kommer åter.
*18/17 Job, 17 Kapitlet
Job, 17 Kapitlet

Job avslutar sitt svar på Elifas' andra
tal, i det han beder till Gud om försvar
mot vännerna. Själv väntar han sig intet
annat än döden.

1. Min livskraft är förstörd, mina dagar slockna ut,
bland gravar får jag min lott.
2. Ja, i sanning är jag omgiven av gäckeri,
och avoghet får mitt öga ständigt skåda hos dessa!

3. Så ställ nu säkerhet och borgen för mig hos dig själv;
vilken annan vill giva mig sitt handslag?
4. Dessas hjärtan har du ju tillslutit för förstånd,
därför skall du icke låta dem triumfera.
5. Den som förråder sina vänner till plundring,
på hans barn skola ögonen försmäkta.

6. Jag är satt till ett ordspråk bland folken;
en man som man spottar i ansiktet är jag.
7. Därför är mitt öga skumt av grämelse,
och mina lemmar äro såsom en skugga allasammans.

8. De redliga häpna över sådant,
och den oskyldige uppröres av harm mot den gudlöse.
9. Men den rättfärdige håller fast vid sin väg,
och den som har rena händer bemannar sig dess mer.
10. Ja, gärna mån I alla ansätta mig på nytt,
jag lär ändå bland eder ej finna någon vis.

11. Mina dagar äro förlidna, sönderslitna äro mina planer,
vad som var mitt hjärtas begär.
12. Men natten vill man göra till dag,
ljuset skulle vara nära, nu då mörker bryter in.

13. Nej, huru jag än bidar, bliver dödsriket min boning,
i mörkret skall jag bädda mitt läger;
14. till graven måste jag säga: »Du är min fader»,
till förruttnelsens maskar: »Min moder», »Min syster».
15. Vad bliver då av mitt hopp,
ja, mitt hopp, vem får skåda det?
16. Till dödsrikets bommar far det ned,
då jag nu själv går till vila i stoftet.
*18/18 Job, 18 Kapitlet
Job, 18 Kapitlet

Bildads andra tal: Huru än Job rasar,
förbliver det så, att den ogudaktige
kommer på fall och förgås med hela sitt
hus.

1. Därefter tog Bildad från Sua till orda och sade:

2. Huru länge skolen I gå på jakt efter ord?
Kommen till förstånd; sedan må vi talas vid.
3. Varför skola vi aktas såsom oskäliga djur,
räknas i edra ögon såsom ett förstockat folk?
4. Du som i din vrede sliter sönder dig själv,
menar du att dör din skull jorden skall bliva öde
och klippan flyttas bort från sin plats?

5. Nej, den ogudaktiges ljus skall slockna ut,
och lågan av hans eld icke giva något sken.
6. Ljuset skall förmörkas i hans hydda,
och lampan slockna ut för honom.
7. Hans väldiga steg skola stäckas,
hans egna rådslag bringa honom på fall.

8. Ty han rusar med sina fötter in i nätet,
försåten lura, där han vandrar fram;
9. snaran griper honom om hälen,
och gillret tager honom fatt;
10. garn till att fånga honom äro lagda på marken
och snärjande band på hans stig.

11. Från alla sidor ängsla honom förskräckelser,
de jaga honom, varhelst han går fram.
12. Olyckan vill uppsluka honom,
och ofärd står redo, honom till fall.
13. Under hans hud frätas hans lemmar bort,
ja, av dödens förstfödde bortfrätas hans lemmar.

14. Ur sin hydda, som han förtröstar på, ryckes han bort,
och till förskräckelsernas konung vandrar han hän.
15. I hans hydda får främlingar bo,
och svavel utströs över hans boning.

16. Nedantill förtorkas hans rötter,
och ovantill vissnar hans krona bort.
17. Hans åminnelse förgås ifrån jorden,
hans namn lever icke kvar i världen.
18. Från ljus stötes han ned i mörker
och förjagas ifrån jordens krets.
19. Utan barn och avkomma bliver han i sitt folk,
och ingen i hans boningar skall slippa undan.

20. Över hans ofärdsdag häpna västerns folk,
och österns män gripas av rysning.
21. Ja, så sker det med den orättfärdiges hem,
så går det dens hus, som ej vill veta av Gud.
*18/19 Job, 19 Kapitlet
Job, 19 Kapitlet

Jobs svar på Bildads andra tal: Gud gör
orätt, när han så bryter ned Job och
låter honom bliva övergiven av dem som
hava varit hans närmaste; dock vet Job
att hans förlossare lever.

1. Därefter tog Job till orda och sade:

2. Huru länge skolen I bedröva min själ
och krossa mig sönder med edra ord?
3. Tio gånger haven I nu talat smädligt mot mig
och kränkt mig utan all försyn.

4. Om så är, att jag verkligen har farit vilse,
då är förvillelsen min egen sak.
5. Men viljen I ändå verkligen förhäva eder mot mig,
och påstån I att smäleken har drabbat mig med skäl,
6. så veten fastmer att Gud har gjort mig orätt
och att han har omsnärjt mig med sitt nät.

7. Se, jag klagar över våld, men får intet svar;
jag ropar, men får icke rätt.
8. Min väg har han spärrat, så att jag ej kommer fram,
och över mina stigar breder han mörker.
9. Min ära har han avklätt mig,
och från mitt huvud har han tagit bort kronan.

10. Från alla sidor bryter han ned mig, så att jag förgås;
han rycker upp mitt hopp, såsom vore det ett träd.
11. Sin vrede låter han brinna mot mig
och aktar mig såsom sina ovänners like.
12. Hans skaror draga samlade fram
och bereda sig väg till anfall mot mig;
de lägra sig runt omkring min hydda.

13. Långt bort ifrån mig har han drivit mina fränder;
mina bekanta äro idel främlingar mot mig.
14. Mina närmaste hava dragit sig undan,
och mina förtrogna hava förgätit mig.

15. Mitt husfolk och mina tjänstekvinnor akta mig såsom främling;
en främmande man har jag blivit i deras ögon.
16. Kallar jag på min tjänare, så svarar han icke;
ödmjukt måste jag bönfalla hos honom.

17. Min andedräkt är vidrig för min hustru,
jag väcker leda hos min moders barn.
18. Till och med de små barnen visa mig förakt;
så snart jag står upp, tala de ohöviskt emot mig.
@c Kontrollera styckeindelningen här.
19. Ja, en styggelse är jag för alla dem jag umgicks med;
de som voro mig kärast hava vänt sig emot mig.

20. Benen i min kropp tränga ut i hud och hull;
knappt tandköttet har jag fått behålla kvar.

21. Haven misskund, haven misskund med mig, I mina vänner,
då nu Guds hand så har hemsökt mig.
22. Varför skolen I förfölja mig, I såsom Gud,
och aldrig bliva mätta av mitt kött?

23. Ack att mina ord skreves upp,
ack att de bleve upptecknade i en bok,
24. ja, bleve med ett stift av järn och med bly
för evig tid inpräglade i klippan!

25. Dock, jag vet att min förlossare lever,
och att han till slut skall stå fram över stoftet.
26. Och sedan denna min sargade hud är borta,
skall jag fri ifrån mitt kött få skåda Gud.
27. Ja, honom skall jag få skåda, mig till hjälp,
för mina ögon skall jag se honom, ej såsom en främling;
därefter trånar jag i mitt innersta.

28. Men när I tänken: »huru skola vi icke ansätta honom!»
-- såsom vore skulden att finna hos mig --
29. då mån I taga eder till vara för svärdet,
ty vreden hör till de synder som straffas med svärd;
så mån I då besinna att en dom skall komma.
*18/20 Job, 20 Kapitlet
Job, 20 Kapitlet

Sofars andra tal: De ogudaktigas jubel
varar kort, deras orättfångna rikedom
förrinner såsom vatten.

1. Därefter tog Sofar från Naama till orda och sade:

2. På sådant tal giva mina tankar mig ett svar,
än mer, då jag nu är så upprörd i mitt inre.
3. Smädlig tillrättavisning måste jag höra,
och man svarar mig med munväder på förståndigt tal.

4. Vet du då icke att så har varit från evig tid,
från den stund då människor sattes på jorden:
5. att de ogudaktigas jubel varar helt kort
och den gudlöses glädje ett ögonblick?

6. Om än hans förhävelse stiger upp till himmelen
och hans huvud når intill molnen,
7. Så förgås han dock för alltid och aktas lik sin träck;
de som sågo honom måste fråga: »Var är han?»
8. Lik en dröm flyger han bort, och ingen finner honom mer;
han förjagas såsom en syn om natten.
9. Det öga som såg honom ser honom icke åter,
och hans plats får ej skåda honom mer.
10. Hans barn måste gottgöra hans skulder till de arma,
hans händer återbära hans vinning.
11. Bäst ungdomskraften fyller hans ben,
skall den ligga i stoftet med honom.

12. Om än ondskan smakar ljuvligt i hans mun,
så att han gömmer den under sin tunga,
13. är rädd om den och ej vill gå miste därom,
utan håller den förvarad inom sin gom,
14. så förvandlas denna kost i hans inre,
bliver huggormsetter i hans liv.
15. Den rikedom han har slukat måste han utspy;
av Gud drives den ut ur hans buk.
16. Ja, huggormsgift kommer han att dricka,
av etterormens tunga bliver han dräpt.
17. Ingen bäck får vederkvicka hans syn,
ingen ström med flöden av honung och gräddmjölk.

18. Sitt fördärv måste han återbära, han får ej njuta därav;
hans fröjd svarar ej mot den rikedom han har vunnit.
19. Ty mot de arma övade han våld och lät dem ligga där;
han rev till sig hus som han ej kan hålla vid makt.
20. Han visste ej av någon ro för sin buk,
men han skall icke rädda sig med sina skatter.
21. Intet slapp undan hans glupskhet,
därför äger och hans lycka intet bestånd.
22. Mitt i hans överflöd påkommer honom nöd,
och envar eländig vänder då mot honom sin hand.

23. Ja, så måste ske, för att hans buk må bliva fylld;
sin vredes glöd skall Gud sända över honom
och låta den tränga såsom ett regn in i hans kropp.

24. Om han flyr undan för vapen av järn,
så genomborras han av kopparbågens skott.
25. När han då drager i pilen och den kommer ut ur hans rygg,
när den ljungande udden kommer fram ur hans galla,
då falla dödsfasorna över honom.

26. Idel mörker är förvarat åt hans skatter;
till mat gives honom eld som brinner utan pust,
den förtär vad som är kvar i hans hydda.
27. Himmelen lägger hans missgärning i dagen,
och jorden reser sig upp emot honom.
28. Vad som har samlats i hans hus far åter sin kos,
likt förrinnande vatten, på vredens dag.

29. Sådan lott får en ogudaktig människa av Gud,
sådan arvedel har av Gud blivit bestämd åt henne.
*18/21 Job, 21 Kapitlet
Job, 21 Kapitlet

Jobs svar på Sofars andra tal: Vännerna
borde besinna att lidandet visst icke
alltid faller på de ondas lott.

1. Därefter tog Job till orda och sade:

2. Hören åtminstone på mina ord;
låten det vara den tröst som I given mig.
3. Haven fördrag med mig, så att jag får tala;
sedan jag har talat, må du bespotta.

4. Är då min klagan, såsom när människor eljest klaga?
Eller huru skulle jag kunna vara annat än otålig?
5. Akten på mig, så skolen I häpna
och nödgas lägga handen på munnen.
6. Ja, när jag tänker därpå, då förskräckes jag själv,
och förfäran griper mitt kött.

7. Varför få de ogudaktiga leva,
ja, med åldern växa till i rikedom?
8. De se sina barn leva kvar hos sig,
och sin avkomma hava de inför sina ögon.
9. Deras hus stå trygga, ej hemsökta av förskräckelse;
Gud låter sitt ris icke komma vid dem.

10. När deras boskap parar sig, är det icke förgäves;
lätt kalva deras kor, och icke i otid.
11. Sina barn släppa de ut såsom en hjord,
deras piltar hoppa lustigt omkring.
12. De stämma upp med pukor och harpor,
och glädja sig vid pipors ljud.
13. De förnöta sina dagar i lust,
och ned till dödsriket fara de i frid.

14. Och de sade dock till Gud: »Vik ifrån oss,
dina vägar vilja vi icke veta av.
15. Vad är den Allsmäktige, att vi skulle tjäna honom?
och vad skulle det hjälpa oss att åkalla honom?»

16. Det är sant, i deras egen hand står ej deras lycka,
och de ogudaktigas rådslag vare fjärran ifrån mig!

17. Men huru ofta utslocknar väl de ogudaktigas lampa,
huru ofta händer det att ofärd kommer över dem,
och att han tillskiftar dem lotter i vrede?
18. De borde ju bliva såsom halm för vinden,
lika agnar som stormen rycker bort.

19. »Gud spar åt hans barn att lida för hans ondska.»
Ja, men honom själv borde han vedergälla, så att han finge känna det.
20. Med egna ögon borde han se sitt fall,
och av den Allsmäktiges vrede borde han få dricka.
21. Ty vad frågar han efter sitt hus, när han själv är borta,
när hans månaders antal har nått sin ände?

22. »Skall man då lära Gud förstånd,
honom som dömer över de högsta?»

23. Ja, den ene får dö i sin välmaktstid,
där han sitter i allsköns frid och ro;
24. hans stävor hava fått stå fulla med mjölk,
och märgen i hans ben har bevarat sin saft.
25. Den andre måste dö med bedrövad själ,
och aldrig fick han njuta av någon lycka.
26. Tillsammans ligga de så i stoftet,
och förruttnelsens maskar övertäcka dem.

27. Se, jag känner väl edra tankar
och de funder med vilka I viljen nedslå mig.
28. I spörjen ju: »Vad har blivit av de höga herrarnas hus,
av hyddorna när de ogudaktiga bodde?»

29. Haven I då ej frågat dem som vida foro,
och akten I ej på deras vittnesbörd:
30. att den onde bliver sparad på ofärdens dag
och bärgad undan på vredens dag?
31. Vem vågar ens förehålla en sådan hans väg?
Vem vedergäller honom, vad han än må göra?

32. Och när han har blivit bortförd till graven,
så vakar man sedan där vid kullen.
33. Ljuvligt får han vilja under dalens torvor.
I hans spår drager hela världen fram;
före honom har och otaliga gått.

34. Huru kunnen I då bjuda mig så fåfänglig tröst?
Av edra svar står allenast trolösheten kvar.
*18/22 Job, 22 Kapitlet
Job, 22 Kapitlet

Elifas' tredje tal: Jobs lidanden äro
straffet för forna
obarmhärtighetssynder; må han omvända
sig till Gud, så skall allt åter gå
honom väl.

1. Därefter tog Elifas från Teman till orda och sade:

2. Kan en man bereda Gud något gagn,
så att det länder honom till gagn, om någon är förståndig?
3. Har den Allsmäktige någon båtnad av att du är rättfärdig,
eller någon vinning av att du vandrar ostraffligt?

4. Är det för din gudsfruktans skull som han straffar dig,
och som han går med dig till doms?
5. Har då icke din ondska varit stor,
och voro ej dina missgärningar utan ände?
6. Jo, du tog pant av din broder utan sak,
du plundrade de utblottade på deras kläder.
7. Åt den försmäktande gav du intet vatten att dricka,
och den hungrige nekade du bröd.

8. För den väldige ville du upplåta landet,
och den myndige skulle få bo däri,
9. men änkor lät du gå med tomma händer,
och de faderlösas armar blevo krossade.

10. Därför omgives du nu av snaror
och förfäras av plötslig skräck.
11. ja, av ett mörker där du intet ser,
och av vattenflöden som övertäcka dig.

12. I himmelens höjde är det ju Gud som har sin boning,
och du ser stjärnorna däruppe, huru högt de sitta;
13. därför tänker du: »Vad kan Gud veta?
Skulle han kunna döma, han som bor bortom töcknet?
14. Molnen äro ju ett täckelse, så att han intet ser;
och på himlarunden är det han har sin gång.»

15. Vill du då hålla dig på forntidens väg,
där fördärvets män gingo fram,
16. de män som bortrycktes, innan deras tid var ute,
och såsom en ström flöt deras grundval bort,
17. de män som sade till Gud: »Vik ifrån oss»,
ty vad skulle den Allsmäktige kunna göra dem?
18. Det var ju dock han som uppfyllde deras hus med sitt goda.
De ogudaktigas rådslag vare fjärran ifrån mig!

19. De rättfärdiga skola se det och glädja sig,
och den oskyldige skall få bespotta dem:
20. »Ja, nu äro förvisso våra motståndare utrotade,
och deras överflöd har elden förtärt.»

21. Men sök nu förlikning och frid med honom;
därigenom skall lycka falla dig till.
22. Tag emot undervisning av hans mun,
och förvara hans ord i ditt hjärta.

23. Om du omvänder dig till den Allsmäktige, så bliver du upprättad;
men orättfärdighet må du skaffa bort ur din hydda.
24. Ja kasta din gyllene skatt i stoftet
och Ofirs-guldet ibland bäckens stenar,
25. så bliver den Allsmäktige din gyllene skatt,
det ädlaste silver varder han för dig.

26. Ja, då skall du hava din lust i den Allsmäktige
och kunna upplyfta ditt ansikte till Gud.
27. När du då beder till honom, skall han höra dig,
och de löften du gör skall du få infria.
28. Allt vad du besluter skall då lyckas för dig,
och ljus skall skina på dina vägar.
29. Om de leda mot djupet och du då beder: »Uppåt!»,
så frälsar han mannen som har ödmjukat sig.
30. Ja han räddar och den som ej är fri ifrån skuld;
genom dina händers renhet räddas en sådan.
*18/23 Job, 23 Kapitlet
Job, 23 Kapitlet

Jobs svar på Elifas' tredje tal: Han
klagar över att han ej får lägga fram
för Gud sin rättvisa sak.

1. Därefter tog Job till orda och sade:

2. Också i dag vill min klaga göra uppror.
Min hand kännes matt för min suckans skull.
3. Om jag blott visste huru jag skulle finna honom,
huru jag kunde komma dit där han bor!

4. Jag skulle då lägga fram för honom min sak
och fylla min mun med bevis.
5. Jag ville väl höra vad han kunde svara mig,
och förnimma vad han skulle säga till mig.

6. Icke med övermakt finge han bekämpa mig,
nej, han borde allenast lyssna till mig.
7. Då skulle hans motpart stå här såsom en redlig man,
ja, då skulle jag för alltid komma undan min domare.

8. Men går jag mot öster, så är han icke där;
går jag mot väster, så varsnar jag honom ej;
9. har han något att skaffa i norr, jag skådar honom icke;
döljer han sig i söder, jag ser honom ej heller där.

10. Han vet ju vilken väg jag har vandrat;
han har prövat mig, och jag har befunnits lik guld.
11. Vid hans spår har min for hållit fast,
hans väg har jag följt, utan att vika av.
12. Från hans läppars bud har jag icke gjort något avsteg;
mer än egna rådslut har jag aktat hans muns tal.

13. Men hans vilja är orygglig; vem kan hindra honom?
Vad honom lyster, det gör han ock.
14. Ja, han giver mig fullt upp min beskärda del,
och mycket av samma slag har han ännu i förvar.

15. Därför gripes jag av förskräckelse för hans ansikte;
när jag betänker det, fruktar jag för honom.
16. Det är Gud som har gjort mitt hjärta försagt,
den Allsmäktige är det som har vållat min förskräckelse,
17. ty jag fick icke förgås, innan mörkret kom,
dödsnatten undanhöll han mig.
*18/24 Job, 24 Kapitlet
Job, 24 Kapitlet

Fortsättning av Jobs svar på Elifas'
tredje tal: Klagan över att Gud låter de
värnlösa så lida och icke straffar
våldsmännens missgärningar.

1. Varför har den Allsmäktige inga räfstetider i förvar?
varför få hans vänner ej skåda hans hämndedagar?

2. Se, råmärken flyttar man undan,
rövade hjordar driver man i bet;
3. de faderlösas åsna för man bort
och tager änkans ko i pant.
4. Man tränger de fattiga undan från vägen,
de betryckta i landet måste gömma sig med varandra.

5. Ja, såsom vildåsnor måste de leva i öknen;
dit gå de och möda sig och söka något till täring;
hedmarken är det bröd de hava åt sina barn.
6. På fältet få de till skörd vad boskap plägar äta,
de hämta upp det sista i den ogudaktiges vingård.
7. Nakna ligga de om natten, berövade sina kläder;
de hava intet att skyla sig med i kölden.
8. Av störtskurar från bergen genomdränkas de;
de famna klippan, ty de äga ej annan tillflykt.

9. Den faderlöse slites från sin moders bröst,
och den betryckte drabbas av utpantning.
10. Nakna måste de gå omkring, berövade sina kläder,
hungrande nödgas de bära på kärvar.
11. Inom sina förtryckares murar måste de bereda olja,
de få trampa vinpressar och därvid lida törst.
12. Utstötta ur människors samfund jämra de sig,
ja, från dödsslagnas själar uppstiger ett rop.
Men Gud aktar ej på vad förvänt som sker.

13. Andra hava blivit fiender till ljuset;
de känna icke dess vägar
och hålla sig ej på dess stigar.
14. Vid dagningen står mördaren upp
för att dräpa den betryckte och fattige;
och om natten gör han sig till tjuvars like.
15. Äktenskapsbrytarens öga spejar efter skymningen,
han tänker: »Intet öga får känna igen mig»,
och sätter så ett täckelse framför sitt ansikte.

16. När det är mörkt, bryta sådana sig in i husen,
men under dagen stänga de sig inne;
ljuset vilja de icke veta av.
17. Ty det svarta mörkret räknas av dem alla såsom morgon,
med mörkrets förskräckelser äro de ju förtrogna.

18. »Men hastigt», menen I, »ryckes en sådan bort av strömmen,
förbannad bliver hans del i landet;
till vingårdarna får han ej mer styra sina steg.
19. Såsom snövatten förtäres av torka och hetta,
så förtär dödsriket den som har syndat.
20. Hans moders liv förgäter honom,
maskar frossa på honom,
ingen finnes, som bevarar hans minne;
såsom ett träd brytes orättfärdigheten av.
21. Så går det, när någon plundrar den ofruktsamma, som intet föder,
och när någon icke gör gott mot änkan.»

22. Ja, men han uppehåller ock våldsmännen genom sin kraft,
de få stå upp, när de redan hade förlorat hoppet om livet;
23. han giver dem trygghet, så att de få vila,
och hans ögon vaka över deras vägar.
24. När de hava stigit till sin höjd, beskäres dem en snar hädanfärd,
de sjunka då ned och dö som alla andra;
likasom axens toppar vissna de bort.
25. Är det ej så, vem vill då vederlägga mig,
vem kan göra mina ord om intet?
*18/25 Job, 25 Kapitlet
Job, 25 Kapitlet

Bildads tredje tal: Mot Gud kan ingen
hava rätt; ingen är ren i hans ögon.

1. Därefter tog Bildad från Sua till orda och sade:

2. Hos honom är väldighet och förskräckande makt,
hos honom, som skapar frid i sina himlars höjd.
3. Vem finnes, som förmår räkna hans skaror?
Och vem överstrålas ej av hans ljus?

4. Huru skulle då en människa kunna hava rätt mot Gud
eller en av kvinna född kunna befinnas ren?
5. Se, ej ens månen skiner nog klart,
ej ens stjärnorna äro rena i hans ögon;
6. huru mycket mindre då människan, det krypet,
människobarnet, den masken!
*18/26 Job, 26 Kapitlet
Job, 26 Kapitlet

Jobs svar på Bildads tredje tal: Job
behöver icke Bildads tröst och
undervisning; själv kan han både inse
och beskriva Guds allmakt.

1. Därefter tog Job till orda och sade:

2. Vilken hjälp har du ej skänkt den vanmäktige,
huru har du ej stärkt den maktlöses arm!
3. Vilka råd har du ej givit den ovise,
och vilket överflöd av klokhet har du ej lagt i dagen!
4. Vem gav dig kraft att tala sådana ord,
och vems ande var det som kom till orda ur dig?

5. Dödsrikets skuggor gripas av ångest,
djupets vatten och de som bo däri.
6. Dödsriket ligger blottat för honom,
och avgrunden har intet täckelse.

7. Han spänner ut nordanrymden över det tomma
och hänger upp jorden på intet.
8. Han samlar vatten i sina moln såsom i ett knyte,
och skyarna brista icke under bördan.
9. Han gömmer sin tron för vår åsyn,
han omhöljer den med sina skyar.
10. En rundel har han välvt såsom gräns för vattnen,
där varest ljus ändas i mörker.

11. Himmelens pelare skälva,
de gripas av förfäran vid hans näpst.
12. Med sin kraft förskräckte han havet,
och genom sitt förstånd sönderkrossade han Rahab.
13. Blott han andades, blev himmelen klar;
hans hand genomborrade den snabba ormen.

14. Se, detta är allenast utkanterna av hans verk;
en sakta viskning är allt vad vi förnimma därom.
Hans allmakts dunder, vem skulle kunna fatta det?
*18/27 Job, 27 Kapitlet
Job, 27 Kapitlet

Jobs sluttal till vännerna: Han håller
fast vid sin rättfärdighet och beskriver
huru den ogudaktige drabbas av straffet.

1. Åter hov Job upp sin röst och kvad:

2. Så sant Gud lever, han som har förhållit mig min rätt,
den Allsmäktige, som har vållat min själs bedrövelse:
3. aldrig, så länge ännu min ande är i mig
och Guds livsfläkt är kvar i min näsa,
4. aldrig skola mina läppar tala vad orättfärdigt är,
och min tunga bära fram oärligt tal.

5. Bort det, att jag skulle giva eder rätt!
Intill min död låter jag min ostrafflighet ej tagas ifrån mig.
6. Vid min rättfärdighet håller jag fast och släpper den icke,
mitt hjärta förebrår mig ej för någon av mina dagar.

7. Nej, såsom ogudaktig må min fiende stå där
och min motståndare såsom orättfärdig.
8. Ty vad hopp har den gudlöse när hans liv avskäres,
när hans själ ryckes bort av Gud?
9. Månne Gud skall höra hans rop,
när nöden kommer över honom?
10. Eller kan en sådan hava sin lust i den Allsmäktige,
kan han åkalla Gud alltid?

11. Jag vill undervisa eder om huru Gud går till väga;
huru den Allsmäktige tänker, vill jag icke fördölja.
12. Dock, I haven ju själva allasammans skådat det;
huru kunnen I då hängiva eder åt så fåfängliga tankar?

13. Hören vad den ogudaktiges lott bliver hos Gud,
vilken arvedel våldsverkaren får av den Allsmäktige:

14. Om hans barn bliva många, så är vinningen svärdets;
hans avkomlingar få ej bröd att mätta sig med.
15. De som slippa undan läggas i graven genom pest,
och hans änkor kunna icke hålla sin klagogråt.

16. Om han ock hopar silver såsom stoft
och lägger kläder på hög såsom lera,
17. så är det den rättfärdige som får kläda sig i vad han lägger på hög,
och den skuldlöse kommer att utskifta silvret.

18. Det hus han bygger bliver så förgängligt som malen,
det skall likna skjulet som vaktaren gör sig.
19. Rik lägger han sig och menar att intet skall tagas bort;
men när han öppnar sina ögon, är ingenting kvar.

20. Såsom vattenfloder taga förskräckelser honom fatt,
om natten rövas han bort av stormen.
21. Östanvinden griper honom, så att han far sin kos,
den rycker honom undan från hans plats.

22. Utan förskoning skjuter Gud sina pilar mot honom;
för hans hand måste han flykta med hast.
23. Då slår man ihop händerna, honom till hån;
man visslar åt honom på platsen där han var.
*18/28 Job, 28 Kapitlet
Job, 28 Kapitlet

Fortsättning av Jobs sluttal till
vännerna: Vishetens gruva.

1. Silvret har ju sin gruva,
sin fyndort har guldet, som man renar;
2. järn hämtas upp ur jorden,
och stenar smältas till koppar.

3. Man sätter då gränser för mörkret,
och rannsakar ned till yttersta djupet,
4. Där spränger man schakt långt under markens bebyggare,
där färdas man förgäten djupt under vandrarens fot,
där hänger man svävande, fjärran ifrån människor.

5. Ovan ur jorden uppväxer bröd,
men därnere omvälves den såsom av eld.
6. Där, bland dess stenar, har safiren sitt fäste,
guldmalm hämtar man ock där.

7. Stigen ditned är ej känd av örnen,
och falkens öga har ej utspanat den;
8. den har ej blivit trampad av stolta vilddjur,
intet lejon har gått därfram.

9. Ja, där bär man hand på hårda stenen;
bergen omvälvas ända ifrån rötterna.
10. In i klipporna bryter man sig gångar,
där ögat får se allt vad härligt är.
11. Vattenådror täppas till och hindras att gråta.
Så dragas dolda skatter fram i ljuset.

12. Men visheten, var finnes hon,
och var har förståndet sin boning?
13. Priset för henne känner ingen människa;
hon står ej att finna i de levandes land.
14. Djupet säger: »Hon är icke här»,
och havet säger: »Hos mig är hon icke.»

15. Hon köper icke för ädlaste metall,
med silver gäldas ej hennes värde.
16. Hon väges icke upp med guld från Ofir,
ej med dyrbar onyx och safir.

17. Guld och glas kunna ej liknas vid henne;
hon får ej i byte mot gyllene klenoder.
18. Koraller och kristall må icke ens nämnas;
svårare är förvärva vishet än pärlor.
19. Etiopisk topas kan ej liknas vid henne;
hon väges icke upp med renaste guld.

20. Ja, visheten, varifrån kommer väl hon,
och var har förståndet sin boning?
21. Förborgad är hon för alla levandes ögon,
för himmelens fåglar är hon fördold;
22. avgrunden och döden giva till känna;
»Blott hörsägner om henne förnummo våra öron.»

23. Gud, han är den som känner vägen till henne,
han är den som vet var hon har sin boning.
24. Ty han förmår skåda till jordens ändar,
allt vad som finnes under himmelen ser han.

25. När han mätte ut åt vinden dess styrka
och avvägde vattnen efter mått,
26. när han stadgade en lag för regnet
och en väg för tordönets stråle,
27. då såg han och uppenbarade henne,
då lät han henne stå fram, då utforskade han henne.

28. Och till människorna sade han så:
»Se Herrens fruktan, det är vishet,
och att fly det onda är förstånd.»
*18/29 Job, 29 Kapitlet
Job, 29 Kapitlet

Jobs slutbetraktelse: Med saknad
påminner han sig huru lycklig och aktad
han fordom var.

1. Åter hov Job upp sin röst och kvad:

2. Ack att jag vore såsom i forna månader,
såsom i de dagar då Gud gav mig sitt beskydd,
3. då hans lykta sken över mitt huvud
och jag vid hans ljus gick fram genom mörkret!

4. Ja, vore jag såsom i min mognads dagar,
då Guds huldhet vilade över min hydda,
5. då ännu den Allsmäktige var med mig
och mina barn stodo runt omkring mig,
6. då mina fötter badade i gräddmjölk
och klippan invid mig göt ut bäckar av olja!

7. När jag då gick upp till porten i staden
och intog mitt säte på torget,
8. då drogo de unga sig undan vid min åsyn,
de gamla reste sig upp och blevo stående.
9. Då höllo hövdingar tillbaka sina ord
och lade handen på munnen;
10. furstarnas röst ljöd då dämpad,
och deras tunga lådde vid gommen.

11. Ja, vart öra som hörde prisade mig då säll,
och vart öga som såg bar vittnesbörd om mig;
12. ty jag räddade den betryckte som ropade,
och den faderlöse, den som ingen hjälpare hade.

13. Den olyckliges välsignelse kom då över mig,
och änkans hjärta uppfyllde jag med jubel.
14. I rättfärdighet klädde jag mig, och den var såsom min klädnad;
rättvisa bar jag såsom mantel och huvudbindel.
15. Ögon blev jag då åt den blinde,
och fötter var jag åt den halte.

16. Jag var då en fader för de fattiga,
och den okändes sak redde jag ut.
17. Jag krossade den orättfärdiges käkar
och ryckte rovet undan hans tänder.

18. Jag tänkte då: »I mitt näste skall jag få dö,
mina dagar skola bliva många såsom sanden.
19. Min rot ligger ju öppen för vatten,
och i min krona faller nattens dagg.
20. Min ära bliver ständigt ny,
och min båge föryngras i min hand.»

21. Ja, på mig hörde man då och väntade,
man lyssnade under tystnad på mitt råd.
22. Sedan jag hade talat, talade ingen annan;
såsom ett vederkvickande flöde kommo mina ord över dem.

23. De väntade på mig såsom på regn,
de spärrade upp sina munnar såsom efter vårregn.
24. När de misströstade, log jag emot dem,
och mitt ansiktes klarhet kunde de icke förmörka.
25. Täcktes jag besöka dem, så måste jag sitta främst;
jag tronade då såsom en konung i sin skara,
lik en man som har tröst för de sörjande.
*18/30 Job, 30 Kapitlet
Job, 30 Kapitlet

Fortsättning av Jobs slutbetraktelse:
Klagan över att hans forna lycka har
vänt sig, så att till och med de
föraktligaste uslingar nu anse sig
bättre än han; plågorna unna honom ej
heller ro; Gud själv har blivit hans
fiende.

1. Och nu le de åt mig,
människor som äro yngre till åren än jag,
män vilkas fäder jag aktade ringa,
ja, ej ens hade velat sätta bland mina vallhundar.

2. Vad skulle de också kunna gagna mig med sin hjälp,
dessa människor som sakna all manlig kraft?
3. Utmärglade äro de ju av brist och svält;
de gnaga sin föda av torra öknen,
som redan i förväg är öde och ödslig.
4. Saltörter plocka de där bland snåren,
och ginströtter är vad de hava till mat.

5. Ur människors samkväm drives de ut,
man ropar efter dem såsom efter tjuvar.
6. I gruvliga klyftor måste de bo,
i hålor under jorden och i bergens skrevor.
7. Bland snåren häva de upp sitt tjut,
under nässlor ligga de skockade,
8. en avföda av dårar och ärelöst folk,
utjagade ur landet med hugg och slag.

9. Och för sådana har jag nu blivit en visa,
de hava mig till ämne för sitt tal;
10. med avsky hålla de sig fjärran ifrån mig,
de hava ej försyn för att spotta åt mig.
11. Nej, mig till plåga, lossa de alla band,
alla tyglar kasta de av inför mig.

12. Invid min högra sida upphäver sig ynglet;
mina fötter vilja de stöta undan.
De göra sig vägar som skola leda till min ofärd.
13. Stigen framför mig hava de rivit upp.
De göra sitt bästa till att fördärva mig,
de som dock själva äro hjälplösa.
14. Såsom genom en bred rämna bryta de in;
de vältra sig fram under murarnas brak.
15. Förskräckelser välvas ned över mig.
Såsom en storm bortrycka de min ära,
och såsom ett moln har min välfärd farit bort.

16. Och nu utgjuter sig min själ inom mig,
eländesdagar hålla mig fast.
17. Natten bortfräter benen i min kropp,
och kvalen som gnaga mig veta ej av vila.
18. Genom övermäktig kraft har mitt kroppshölje blivit vanställt,
såsom en livklädnad hänger det omkring mig.
19. I orenlighet har jag blivit nedstjälpt,
och själv är jag nu lik stoft och aska.

20. Jag ropar till dig, men du svarar mig icke;
jag står här, men de bespejar mig allenast.
21. Du förvandlas för mig till en grym fiende,
med din starka hand ansätter du mig.
22. Du lyfter upp mig i stormvinden och för mig hän,
och i bruset låter du mig försmälta av ångest.
23. Ja, jag förstår att du vill föra mig till döden,
till den boning dit allt levande församlas.

24. Men skulle man vid sitt fall ej få sträcka ut handen,
ej ropa efter hjälp, när ofärd har kommit?
25. Grät jag ej själv över den som hade hårda dagar,
och ömkade sig min själ ej över den fattige?

26. Se, jag väntade mig lycka, men olycka kom;
jag hoppades på ljus, men mörker kom.
27. Därför sjuder mitt innersta och får ingen ro,
eländesdagar hava ju mött mig.

28. Med mörknad hud går jag, fastän ej bränd av solen;
mitt i församlingen står jag upp och skriar.
29. En broder har jag blivit till schakalerna,
och en frände är jag vorden till strutsarna.
30. Min hud har svartnat och lossnat från mitt kött,
benen i min kropp äro förbrända av hetta.
31. I sorgelåt är mitt harpospel förbytt,
mina pipors klang i högljudd gråt.
*18/31 Job, 31 Kapitlet
Job, 31 Kapitlet

Fortsättning av Jobs slutbetraktelse:
Han bedyrar att hans vandel i livets
olika förhållanden har varit ostrafflig.

1. Ett förbund slöt jag med mina ögon:
aldrig skulle jag skåda efter någon jungfru.
2. Vilken lott finge jag eljest av Gud i höjden,
vilken arvedel av den Allsmäktige därovan?
3. Ofärd kommer ju över de orättfärdiga,
och olycka drabbar ogärningsmän.
4. Ser icke han mina vägar,
räknar han ej alla mina steg?

5. Har jag väl umgåtts med lögn,
och har min fot varit snar till svek?
6. Nej, må jag vägas på en riktig våg,
så skall Gud förnimma min ostrafflighet.

7. Hava mina steg vikit av ifrån vägen,
har mitt hjärta följt efter mina ögon,
eller låder vid min händer en fläck?
8. Då må en annan äta var jag har sått,
och vad jag har planterat må ryckas upp med roten.

9. Har mitt hjärta låtit dåra sig av någon kvinna,
så att jag har stått på lur vid min nästas dörr?
10. Då må min hustru mala mjöl åt en annan,
och främmande män må då famntaga henne.
11. Ja, sådant hade varit en skändlighet,
en straffbar missgärning hade det varit,
12. en eld som skulle förtära intill avgrunden
och förhärja till roten all min gröda.

13. Har jag kränkt min tjänares eller tjänarinnas rätt,
när de hade någon tvist med mig?
14. Vad skulle jag då göra, när Gud stode upp,
och när han hölle räfst, vad kunde jag då svara honom?
15. Han som skapade mig skapade ju och dem i moderlivet,
han, densamme, har berett dem i modersskötet.

16. Har jag vägrat de arma vad de begärde
eller låtit änkans ögon försmäkta?
17. Har jag ätit mitt brödstycke allena,
utan att den faderlöse och har fått äta därav?
18. Nej, från min ungdom fostrades han hos mig såsom hos en fader,
och från min moders liv var jag änkors ledare.

19. Har jag kunnat se en olycklig gå utan kläder,
se en fattig ej äga något att skyla sig med?
20. Måste ej fastmer hans länd välsigna mig,
och fick han ej värma sig i ull av mina lamm?

21. Har jag lyft min hand mot den faderlöse,
därför att jag såg mig hava medhåll i porten?
22. Då må min axel lossna från sitt fäste
och min arm brytas av ifrån sin led.
23. Jag måste då frukta ofärd ifrån Gud
och skulle stå maktlös inför hans majestät.

24. Har jag satt mitt hopp till guldet
och kallat guldklimpen min förtröstan?
25. Var det min glädje att min rikedom blev så stor,
och att min hand förvärvade så mycket?

26. Hände det, när jag såg solljuset, huru det sken,
och månen, huru härligt den gick fram,
27. att mitt hjärta hemligen lät dåra sig,
så att jag med handkyss gav dem min hyllning?
28. Nej, också det hade varit en straffbar missgärning;
därmed hade jag ju förnekat Gud i höjden.

29. Har jag glatt mig åt min fiendes ofärd
och fröjdats, när olycka träffade honom?
30. Nej, jag tillstadde ej min mun att synda så,
ej att med förbannelse begära hans liv.

31. Och kan mitt husfolk icke bevittna
att envar fick mätta sig av kött vid mitt bord?
32. Främlingen behövde ej stanna över natten på gatan,
mina dörrar lät jag stå öppna utåt vägen.

33. Har jag på människovis skylt mina överträdelser
och gömt min missgärning i min barm,
34. av fruktan för den stora hopen
och av rädsla för stamfränders förakt,
så att jag teg och ej gick utom min dörr?

35. Ack att någon funnes, som ville höra mig!
Jag har sagt mitt ord. Den Allsmäktige må nu svara mig;
ack att jag finge min vederparts motskrift!
36. Sannerligen, jag skulle då bära den högt på min skuldra,
såsom en krona skulle jag fästa den på mig.
37. Jag ville då göra honom räkenskap för alla mina steg,
lik en furste skulle jag då träda inför honom.

38. Har min mark höjt rop över mig,
och hava dess fåror gråtit med varandra?
39. Har jag förtärt dess gröda obetald
eller utpinat dess brukares liv?
40. Då må törne växa upp för vete,
och ogräs i stället för korn.

Slut på Jobs tal.
*18/32 Job, 32 Kapitlet
Job, 32 Kapitlet

Elihu uppträder. Han förebrår Jobs
vänner att de icke hava kunnat svara
honom rätt.

1. De tre männen upphörde nu att svara Job, eftersom han höll sig
själv för rättfärdig.
2. Då blev Elihu, Barakels son, från Bus, av Rams släkt, upptänd
av vrede. Mot Job upptändes han av vrede, därför att denne
menade sig hava rätt mot Gud;
3. och mot hans tre vänner upptändes hans vrede, därför att de
icke funno något svar varmed de kunde vederlägga Job.
4. Hittills hade Elihu dröjt att tala till Job, därför att de
andra voro äldre till åren än han.
5. Men då nu Elihu såg att de tre männen icke mer hade något att
svara, upptändes hans vrede.

6. Så tog då Elihu, Barakels son, från Bus, till orda och sade;

Ung till åren är jag,
I däremot ären gamla.
Därför höll jag mig tillbaka och var försagd
och lade ej fram för eder min mening.
7. Jag tänkte: »Må åldern tala,
och må årens mängd förkunna visdom.»

8. Dock, på anden i människorna kommer det an,
den Allsmäktiges livsfläkt giver dem förstånd.
9. Icke de åldriga äro alltid visast,
icke de äldsta förstå bäst vad rätt är.
10. Därför säger jag nu: Hör mig;
jag vill lägga fram min mening, också jag.

11. Se, jag väntade på vad I skullen tala,
jag lyssnade efter förstånd ifrån eder,
efter skäl som I skullen draga fram.
12. Ja, noga aktade jag på eder.
Men se, ingen fanns, som vederlade Job,
ingen bland eder, som kunde svara på hans ord.

13. Nu mån I icke säga: »Vi möttes av vishet;
Gud, men ingen människa, kan nedslå denne.»
14. Skäl mot min mening har han icke lagt fram,
ej heller skall jag bemöta honom med edra bevis.

15. Se, nu stå de bestörta och svara ej mer,
målet i munnen hava de mist.
16. Och jag skulle vänta, då de nu intet kunna säga,
då de stå där och ej mer hava något svar!
17. Nej, också jag vill svara i min ordning,
jag vill lägga fram min mening, också jag.
18. Ty, fullt upp har jag av skäl,
anden i mitt inre vill spränga mig sönder.
19. Ja, mitt inre är såsom instängt vin,
likt en lägel med nytt vin är det nära att brista.

20. Så vill jag då tala och skaffa mig luft,
jag vill upplåta mina läppar och svara.
21. Jag får ej hava anseende till personen,
och jag skall ej till någon tala inställsamma ord.
22. Nej, jag förstår ej att tala inställsamma ord;
huru lätt kunde ej eljest min skapare rycka mig bort!
*18/33 Job, 33 Kapitlet
Job, 33 Kapitlet

Elihu förebrår Job att denne har
klandrat Gud för orättvis hårdhet, Gud,
som dock än genom hemlighetsfulla
varningar för det onda, än genom sträng
aga söker bereda människors frälsning.

1. Men hör nu, Job, mina ord,
och lyssna till allt vad jag vill säga.
2. Se, jag upplåter nu mina läppar,
min tunga tager till orda i min mun.
3. Ur ett redbart hjärta framgår mitt tal,
och vad mina läppar förstå säga de ärligt ut.

4. Guds ande är det som har gjort mig,
den Allsmäktiges fläkt beskär mig liv.
5. Om du förmår, så må du nu svara mig;
red dig till strid mot mig, träd fram.
6. Se, jag är likställd med dig inför Gud,
jag är danad av en nypa ler, också jag.
7. Ja, fruktan för mig behöver ej förskräcka dig,
ej heller kan min myndighet trycka dig ned.

8. Men nu sade du så inför mina öron,
så ljödo de ord jag hörde:
9. »Ren är jag och fri ifrån överträdelse,
oskyldig är jag och utan missgärning;
10. men se, han finner på sak mot mig,
han aktar mig såsom sin fiende.
11. Han sätter mina fötter i stocken,
vaktar på alla mina vägar.»

12. Nej, häri har du orätt, svarar jag dig.
Gud är ju förmer än en människa.
13. Huru kan du gå till rätta med honom,
såsom gåve han aldrig svar i sin sak?
14. Både på ett sätt och på två talar Gud,
om man också ej aktar därpå.

15. I drömmen, i nattens syn,
när sömnen har fallit tung över människorna
och de vila i slummer på sitt läger,
16. då öppnar han människornas öron
och sätter inseglet på sina varningar till dem,
17. när han vill avvända någon från en ogärning
eller hålla högmodet borta ifrån en människa.
18. Så bevarar han hennes själ från graven
och hennes liv ifrån att förgås genom vapen.

19. Hon bliver ock agad genom plågor på sitt läger
och genom ständig oro, allt intill benen.
20. Hennes sinne får leda vid maten,
och hennes själ vid den föda hon älskade.
21. Hennes hull förtvinar, till dess intet är att se,
ja, hennes ben täras bort intill osynlighet.
22. Så nalkas hennes själ till graven
och hennes liv hän till dödens makter.

23. Men om en ängel då finnes, som vakar över henne,
en medlare, någon enda av de tusen,
och denne får lära människan hennes plikt,
24. då förbarmar Gud sig över henne och säger;
»Fräls henne, så att hon slipper fara ned i graven;
lösepenningen har jag nu fått.»

25. Hennes kropp får då ny ungdomskraft,
hon bliver åter såsom under sin styrkas dagar.
26. När hon då beder till Gud, är han henne nådig
och låter henne se sitt ansikte med jubel;
han giver så den mannen hans rättfärdighet åter.

27. Så får denne då sjunga inför människorna och säga:
»Väl syndade jag, och väl kränkte jag rätten,
dock vederfors mig ej vad jag hade förskyllt;
28. ty han förlossade min själ, så att den undslapp graven,
och mitt liv får nu med lust skåda ljuset.»

29. Se, detta allt kommer Gud åstad,
både två gånger och tre, för den mannen,
30. till att rädda hans själ från graven,
så att han får njuta av de levandes ljus.

31. Akta nu härpå, du Job, och hör mig;
tig, så att jag får tala.
32. Dock, har du något att säga, så svara mig;
tala, ty gärna gåve jag dig rätt.
33. Varom icke, så är det du som må höra på mig;
du må tiga, så att jag får lära dig vishet.
*18/34 Job, 34 Kapitlet
Job, 34 Kapitlet

Elihu försvarar Guds rättfärdighet.

1. Och Elihu tog till orda och sade:

2. Hören, I vise, mina ord;
I förståndige, lyssnen till mig.
3. Örat skall ju pröva orden,
och munnen smaken hos det man vill äta.
4. Må vi nu utvälja åt oss vad rätt är,
samfällt söka förstå vad gott är.

5. Se, Job har sagt: »Jag är oskyldig.
Gud har förhållit mig min rätt.
6. Fastän jag har rätt, måste jag stå såsom lögnare;
dödsskjuten är jag, jag som intet har brutit.»

7. Var finnes en man som är såsom Job?
Han läskar sig med bespottelse såsom med vatten,
8. han gör sig till ogärningsmäns stallbroder
och sällar sig till ogudaktiga människor.
9. Ty han säger: »Det gagnar en man till intet,
om han håller sig väl med Gud.»

10. Hören mig därför, I förståndige män:
Bort det, att Gud skulle begå någon orätt,
att den Allsmäktige skulle göra vad orättfärdigt är!
11. Nej, han vedergäller var människa efter hennes gärningar
och lönar envar såsom hans vandel har förtjänat.
12. Ty Gud gör i sanning intet som är orätt,
den Allsmäktige kan icke kränka rätten.

13. Vem har bjudit honom att vårda sig om jorden,
och vem lade på honom bördan av hela jordens krets?
14. Om han ville tänka allenast på sig själv
och åter draga till sig sin anda och livsfläkt,
15. då skulle på en gång allt kött förgås,
och människorna skulle vända åter till stoft.

16. Men märk nu väl och hör härpå,
lyssna till vad mina ord förkunna.
17. Skulle den förmå regera, som hatade vad rätt är?
Eller fördömer du den som är den störste i rättfärdighet?
18. Får man då säga till en konung: »Du ogärningsman»,
eller till en furste: »Du ogudaktige»?

19. Gud har ju ej anseende till någon hövdings person,
han aktar den rike ej för mer än den fattige,
ty alla äro de hans händers verk.

20. I ett ögonblick omkomma de, mitt i natten:
folkhopar gripas av bävan och förgås,
de väldige ryckas bort, utan människohand.

21. Ty hans ögon vakta på var mans vägar,
och alla deras steg, dem ser han.
22. Intet mörker finnes och ingen skugga så djup,
att ogärningsmän kunna fördölja sig däri.
23. Ty länge behöver Gud ej vakta på en människa,
innan hon måste stå till doms inför honom.
24. Han krossar de väldige utan rannsakning
och låter så andra träda fram i deras ställe.

25. Ja, han märker väl vad de göra,
han omstörtar dem om natten och låter dem förgås.
26. Såsom ogudaktiga tuktar han dem
öppet, inför människors åsyn,
27. eftersom de veko av ifrån honom
och ej aktade på alla hans vägar.
28. De bragte så den armes rop inför honom,
och rop av betryckta fick han höra.

29. Vem vågar då fördöma, om han stillar larmet?
Ja, vem vill väl skåda honom, om han döljer sitt ansikte,
för ett folk eller för en enskild man,
30. när han vill rycka makten ifrån gudlösa människor
och hindra dem att bliva snaror för folket?

31. Kan man väl säga till Gud: »Jag måste lida,
jag som ändå intet har förbrutit.
32. Visa mig du vad som går över mitt förstånd;
om jag har gjort något orätt, vill jag då ej göra så mer.»

33. Skall då han, för ditt klanders skull, giva vedergällning såsom du vill?
Du själv, och icke jag, må döma därom;
ja, tala du ut vad du menar.

34. Men kloka män skola säga så till mig,
visa män, när de få höra mig:
35. »Job talar utan någon insikt,
hans ord äro utan förstånd.»

36. Så må nu Job utstå prövningar allt framgent,
då han vill försvara sig på ogärningsmäns sätt.
37. Till sin synd lägger han ju uppenbar ondska,
oss till hån slår han ihop sina händer
och talar stora ord mot Gud.
*18/35 Job, 35 Kapitlet
Job, 35 Kapitlet

Elihu förehåller Job att Gud är för
upphöjd för att hava gagn eller skada av
människornas gärningar. Om den betryckte
får vänta på räddning, så är det därför
att han ej ödmjukt söker hjälp hos Gud.

1. Och Elihu tog till orda och sade:

2. Menar du att sådant är riktigt?
Kan du påstå att du har rätt mot Gud,
3. du som frågar vad rättfärdighet gagnar dig,
vad den båtar dig mer än synd?
4. Svar härpå vill jag giva dig,
jag ock dina vänner med dig.

5. Skåda upp mot himmelen och se,
betrakta skyarna, som gå där högt över dig.
6. Om du syndar, vad gör du väl honom därmed?
Och om dina överträdelser äro många, vad skadar du honom därmed?
7. Eller om du är rättfärdig, vad giver du honom,
och vad undfår han av din hand?
8. Nej, för din like kunde din ogudaktighet något betyda
och för en människoson din rättfärdighet.

9. Väl klagar man, när våldsgärningarna äro många,
man ropar om hjälp mot de övermäktigas arm;
10. men ingen frågar: »Var är min Gud, min skapare,
han som låter lovsånger ljuda mitt i natten,
11. han som giver oss insikt framför markens djur
och vishet framför himmelens fåglar?»
12. Därför är det man får ropa utan svar
om skydd mot de ondas övermod.

13. Se, på fåfängliga böner hör icke Gud,
den Allsmäktige aktar icke på slikt;
14. allra minst, när du påstår att du icke får skåda honom,
att du måste vänta på honom, fastän saken är uppenbar.

15. Och nu menar du att hans vrede ej håller någon räfst,
och att han föga bekymrar sig om människors övermod?
16. Ja, till fåfängligt tal spärrar Job upp sin mun,
utan insikt talar han stora ord.
*18/36 Job, 36 Kapitlet
Job, 36 Kapitlet

Fortsättning på Elihus tal: Guds tuktan
avser syndarens förbättring. Job må
icke önska sig döden, ej heller mästra
Gud, vilkens vishet och makt övergå allt
förstånd.

1. Vidare sade Elihu:

2. Bida ännu litet, så att jag får giva dig besked,
ty ännu något har jag att säga till Guds försvar.
3. Min insikt vill jag hämta vida ifrån,
och åt min skapare vill jag skaffa rätt.
4. Ja, förvisso skola mina ord icke vara lögn;
en man med fullgod insikt har du framför dig.

5. Se, Gud är väldig, men han försmår dock ingen,
han som är så väldig i sitt förstånds kraft.
6. Den ogudaktige låter han ej bliva vid liv,
men åt de arma skaffar han rätt.
7. Han tager ej sina ögon från de rättfärdiga;
de få trona i konungars krets,
för alltid låter han dem sitta där i höghet.

8. Och om de läggas bundna i kedjor
och fångas i eländets snaror,
9. så vill han därmed visa dem vad de hava gjort,
och vilka överträdelser de hava begått i sitt högmod;
10. han vill då öppna deras öra för tuktan
och mana dem att vända om ifrån fördärvet.

11. Om de då höra på honom och underkasta sig,
så få de framleva sina dagar i lycka
och sina år i ljuvlig ro.
12. Men höra de honom ej, så förgås de genom vapen
och omkomma, när de minst tänka det.
13. Ja, de som med gudlöst hjärta hängiva sig åt vrede
och icke anropa honom, när han lägger dem i band,
14. deras själ skall i deras ungdom ryckas bort av döden,
och deras liv skall dela tempelbolares lott.

15. Genom lidandet vill han rädda den lidande,
och genom betrycket vill han öppna hans öra.
16. Så sökte han ock draga dig ur nödens gap,
ut på en rymlig plats, där intet trångmål rådde;
och ditt bord skulle bliva fullsatt med feta rätter.

17. Men nu bär du till fullo ogudaktighetens dom;
ja, dom och rättvisa hålla dig nu fast.
18. Ty vrede borde ej få uppegga dig under din tuktans tid,
och huru svårt du än har måst plikta, borde du ej därav ledas vilse.
19. Huru kan han lära dig bedja, om icke genom nöd
och genom allt som nu har prövat din kraft?

20. Du må ej längta så ivrigt efter natten,
den natt då folken skola ryckas bort ifrån sin plats.
21. Tag dig till vara, så att du ej vänder dig till vad fördärvligt är;
sådant behagar dig ju mer än att lida.

22. Se, Gud är upphöjd genom sin kraft.
Var finnes någon mästare som är honom lik?
23. Vem har föreskrivit honom hans väg,
och vem kan säga: »Du gör vad orätt är?»

24. Tänk då på att upphöja hans gärningar,
dem vilka människorna besjunga
25. och som de alla skåda med lust,
de dödliga, om de än blott skönja dem i fjärran.

26. Ja, Gud är för hög för vårt förstånd,
hans år äro flera än någon kan utrannsaka.
27. Se, vattnets droppar drager han uppåt,
och de sila ned såsom regn, där hans dimma går fram;
28. skyarna gjuta dem ut såsom en ström,
låta dem drypa ned över talrika människor.

29. Ja, kan någon fatta molnens utbredning,
braket som utgår från hans hydda?
30. Se, sitt ljungeldsljus breder han ut över molnen,
och själva havsgrunden höljer han in däri.
31. Ty så utför han sina domar över folken;
så bereder han ock näring i rikligt mått.
32. I ljungeldsljus höljer han sina händer
och sänder det ut mot dem som begynna strid.
33. Budskap om honom bär hans dunder;
själva boskapen bebådar hans antåg.
*18/37 Job, 37 Kapitlet
Job, 37 Kapitlet

Fortsättning av Elihus tal: Guds vishet
och makt bestyrkas ytterligare genom
hans herravälde över himmelen med dess
tordön och regn.

1. Ja, vid sådant förskräckes mitt hjärta,
bävande spritter det upp.
2. Hören, hören huru hans röst ljuder vred,
hören dånet som går ut ur hans mun.
3. Han sänder det åstad, så långt himmelen når,
och sina ljungeldar bort till jordens ändar.
4. Efteråt ryter så dånet,
när han dundrar med sin väldiga röst;
och på ljungeldarna spar han ej,
då hans röst låter höra sig.
5. Ja, underbart dundrar Gud med sin röst,
stora ting gör han, utöver vad vi förstå.

6. Se, åt snön giver han bud: »Fall ned till jorden»,
så ock åt regnskuren, åt sitt regnflödes mäktiga skur.
7. Därmed fjättrar han alla människors händer,
så att envar som han har skapat kan lära därav.
8. Då draga sig vilddjuren in i sina gömslen,
och i sina kulor lägga de sig till ro.
9. Från Stjärngemaket kommer då storm
och köld genom nordanhimmelens stjärnor;
10. med sin andedräkt sänder Gud frost,
och de vida vattnen betvingas.

11. Skyarna lastar han ock med väta
och sprider omkring sina ljungeldsmoln.
12. De måste sväva än hit, än dit,
alltefter hans rådslut och de uppdrag de få,
vadhelst han ålägger dem på jordens krets.
13. Än är det som tuktoris, än med hjälp åt hans jord,
än är det med nåd som han låter dem komma.

14. Lyssna då härtill, du Job;
stanna och betänk Guds under.
15. Förstår du på vad sätt Gud styr deras gång
och låter ljungeldarna lysa fram ur sina moln?
16. Förstår du lagen för skyarnas jämvikt,
den Allvises underbara verk?
17. Förstår du huru kläderna bliva dig så heta,
när han låter jorden domna under sunnanvinden?
18. Kan du välva molnhimmelen så som han,
så fast som en spegel av gjuten metall?

19. Lär oss då vad vi skola säga till honom;
för vårt mörkers skull hava vi intet att lägga fram.
20. Ej må det bebådas honom att jag vill tala.
Månne någon begär sitt eget fördärv?

21. Men synes icke redan skenet?
Strålande visar han sig ju mellan skyarna,
där vinden har gått fram och sopat dem undan.
22. I guldglans kommer han från norden.
Ja, Gud är höljd i fruktansvärt majestät;
23. den Allsmäktige kunna vi icke fatta,
honom som är så stor i kraft,
honom som ej kränker rätten, ej strängaste rättfärdighet.
24. Fördenskull frukta människorna honom;
men de självkloka -- dem alla aktar han ej på.
*18/38 Job, 38 Kapitlet
Job, 38 Kapitlet

Herrens svar till Job: Job må icke mäta
sig med honom som har skapat jorden och
havet, ljuset och mörkret, snön och
regnet och annat mer.

1. Och HERREN svarade Job ur stormvinden och sade:

2. Vem är du som stämplar vishet såsom mörker,
i det att du talar så utan insikt?
3. Omgjorda nu såsom ej man dina länder;
jag vill fråga dig, och du må giva mig besked.

4. Var var du, när jag lade jordens grund?
Säg det, om du har ett så stort förstånd.
5. Vem har fastställt hennes mått -- du vet ju det?
Och vem spände sitt mätsnöre ut över henne?
6. Var fingo hennes pelare sina fästen,
och vem var det som lade hennes hörnsten,
7. medan morgonstjärnorna tillsammans jublade
och alla Guds söner höjde glädjerop?

8. Och vem satte dörrar för havet,
när det föddes och kom ut ur moderlivet,
9. när jag gav det moln till beklädnad
och lät töcken bliva dess linda,
10. när jag åt det utstakade min gräns
och satte bom och dörrar därför,
11. och sade: »Härintill skall du komma, men ej vidare,
här skola dina stolta böljor lägga sig»?

12. Har du i din tid bjudit dagen att gry
eller anvisat åt morgonrodnaden dess plats,
13. där den skulle fatta jorden i dess flikar,
så att de ogudaktiga skakades bort därifrån?
14. Då ändrar den form såsom leran under signetet,
och tingen stå fram såsom klädda i skrud;
15. då berövas de ogudaktiga sitt ljus,
och den arm som lyftes för högt brytes sönder.

16. Har du stigit ned till havets källor
och vandrat omkring på djupets botten?
17. Hava dödens portar avslöjat sig för dig,
ja, såg du dödsskuggans portar?
18. Har du överskådat jordens vidder?
Om du känner allt detta, så låt höra.

19. Vet du vägen dit varest ljuset bor,
eller platsen där mörkret har sin boning,
20. så att du kan hämta dem ut till deras gräns
och finna stigarna som leda till deras hus?
21. Visst kan du det, ty så tidigt blev du ju född,
så stort är ju dina dagars antal!

22. Har du varit framme vid snöns förrådshus?
Och haglets förrådshus, du såg väl dem
23. -- de förråd som jag har sparat till hemsökelsens tid,
till stridens och drabbningens dag?
24. Vet du vägen dit varest ljuset delar sig,
dit där stormen sprider sig ut över jorden?

25. Vem har åt regnflödet öppnat en ränna
och banat en väg för tordönets stråle,
26. till att sända regn över länder där ingen bor,
över öknar, där ingen människa finnes,
27. till att mätta ödsliga ödemarker
och giva växt åt gräsets brodd?

28. Säg om regnet har någon fader,
och vem han är, som födde daggens droppar?
29. Ur vilken moders liv är det isen gick fram,
och vem är hon som födde himmelens rimfrost?
30. Se, vattnet tätnar och bliver likt sten,
så ytan sluter sig samman över djupet.

31. Knyter du tillhopa Sjustjärnornas knippe?
Och förmår du att lossa Orions band?
32. Är det du som, när tid är, för himmelstecknen fram,
och som leder Björninnan med hennes ungar?
33. Ja, förstår du himmelens lagar,
och ordnar du dess välde över jorden?

34. Kan du upphöja din röst till molnen
och förmå vattenflöden att övertäcka dig?
35. Kan du sända ljungeldar åstad, så att de gå,
så att de svara dig: »Ja vi äro redo»?

36. Vem har lagt vishet i de mörka molnen,
och vem gav förstånd åt järtecknen i luften?
37. Vem håller med sin vishet räkning på skyarna?
Och himmelens läglar, vem häller ut dem,
38. medan mullen smälter såsom malm
och jordkokorna klibbas tillhopa?
*18/39 Job, 39 Kapitlet
Job, 39 Kapitlet

Fortsättning av Herrens tal: Guds
godhet, vishet och makt intygas genom
exempel ur djurvärlden: lejonet, korpen,
stengeten, vildåsnan, vildoxen,
strutsen, hästen, falken, örnen.

1. Är det du som jagar upp rov åt lejoninnan
och stillar de unga lejonens hunger,
2. när de trycka sig ned i sina kulor
eller ligga på lur i snåret?
3. Vem är det som skaffar mat åt korpen,
när hans ungar ropar till Gud,
där de sväva omkring utan föda?

4. Vet du tiden för stengetterna att föda,
vakar du över när hindarna bör kalva?
5. Räknar du månaderna som de skola gå dräktiga,
ja, vet du tiden för dem att föda?

6. De böja sig ned, de avbörda sig sina foster,
hastigt göra de sig fria ifrån födslovåndan.
7. Deras ungar frodas och växa till på marken,
så springa de sin väg och vända ej tillbaka.

8. Vem har skänkt vildåsnan hennes frihet,
vem har lossat den skyggas band?
9. Se, hedmarken gav jag henne till hem,
och saltöknen blev hennes boning.
10. Hon ler åt larmet i staden,
hon hör ingen pådrivares rop.
11. Vad hon spanar upp på berget har hon till bete,
hon letar efter allt som är grönt.

12. Skall vildoxen finnas hågad att tjäna dig
och att stanna över natten invid din krubba?
13. Kan du tvinga vildoxen att gå i fåran efter töm
och förmå honom att i ditt spår harva markerna jämna?
14. Kan du lita på honom, då ju hans kraft är så stor,
kan du betro åt honom ditt arbetes frukt?
15. Överlåter du åt honom att föra hem din säd
och att hämta den tillhopa till din loge?

16. Strutshonans vingar flaxa med fröjd,
men vad modersömhet visa väl hennes pennor, hennes fjädrar?
17. Åt jorden överlåter hon ju sina ägg
och ruvar dem ovanpå sanden.
18. Hon bryr sig ej om att en fot kan krossa dem,
att ett vilddjur kan trampa dem sönder.
19. Hård är hon mot sin avkomma, såsom vore den ej hennes;
att hennes avel kan gå under, det bekymrar henne ej.
20. Ty Gud har gjort henne glömsk för vishet,
han har ej tilldelat henne förstånd.
21. Men när det gäller, piskar hon sig själv upp till språng;
då ler hon åt både häst och man.

22. Är det du som giver åt hästen hans styrka
och kläder hans hals med brusande man?
23. Är det du som lär honom gräshoppans språng?
Hans stolta frustning, en förskräckelse är den!
24. Han skrapar marken och fröjdar sig i sin kraft
och rusar så fram mot väpnade skaror.
25. Han ler åt fruktan och känner ej förfäran,
han ryggar icke tillbaka för svärd.
26. Omkring honom ljuder ett rassel av koger,
av ljungande spjut och lans.
27. Han skakas och rasar och uppslukar marken,
han kan icke styra sig, när basunen har ljudit.
28. För var basunstöt frustar han: Huj!
Ännu i fjärran vädrar han striden,
anförarnas rop och larmet av härskrin.

29. Är det ett verk av ditt förstånd, att falken svingar sig upp
och breder ut sina vingar till flykt mot söder?
30. Eller är det på ditt bud som örnen stiger så högt
och bygger sitt näste i höjden?
31. På klippan bor han, där har han sitt tillhåll,
på klippans spets och på branta berget.
32. Därifrån spanar han efter sitt byte,
långt bort i fjärran skådar hans ögon.
33. Hans ungar frossa på blod,
och där slagna ligga, där finner man honom.

Job, 40 Kapitlet

Herren manar Job ytterligare till
ödmjukhet, med hänvisning på sina båda
underskapelser Behemot (flodhästen) och
Leviatan (krokodilen).

34. Så svarade nu HERREN Job och sade:

35. Vill du tvista med den Allsmäktige, du mästare?
Svara då, du som så klagar på Gud!

36. Job svarade HERREN och sade:

37. Nej, därtill är jag för ringa; vad skulle jag svara dig?
Jag måste lägga handen på munnen.
38. En gång har jag talat, och nu säger jag intet mer;
ja, två gånger, men jag gör det icke åter.

*18/40 Job, 40 Kapitlet
1. Och HERREN talade till Job ur stormvinden och sade:

2. Omgjorda såsom en man dina länder;
jag vill fråga dig, och du må giva mig besked.
3. Vill du göra min rätt om intet
och döma mig skyldig, för att själv stå såsom rättfärdig?
4. Har du en sådan arm som Gud,
och förmår du dundra med din röst såsom han?
5. Pryd dig då med ära och höghet,
kläd dig i majestät och härlighet.
6. Gjut ut din vredes förgrymmelse,
ödmjuka med en blick allt vad högt är.
7. Ja, kuva med en blick allt vad högt är,
slå ned de ogudaktiga på stället.
8. Göm dem i stoftet allasammans,
ja, fjättra deras ansikten i mörkret.
9. Då vill jag prisa dig, också jag,
för segern som din högra hand har berett dig.

10. Se, Behemot, han är ju mitt verk såväl som du.
Han lever av gräs såsom en oxe.
11. Och se vilken kraft han äger i sina länder,
vilken styrka han har i sin buks muskler.
12. Han bär sin svans så styv som en ceder,
ett konstrikt flätverk äro senorna i hans lår.
13. Hans benpipor äro såsom rör av koppar,
benen i hans kropp likna stänger av järn.
14. Förstlingen är han av vad Gud har gjort;
hans skapare själv har givit honom hans skära.
15. Ty foder åt honom frambära bergen,
där de vilda djuren alla hava sin lek.
16. Under lotusträd lägger han sig ned,
@c "skygdet"? melin-1922 är lite otydlig.
i skygdet av rör och vass.
17. Lotusträd giva honom tak och skugga,
@c "runt omkring" eller "runtomkring"? melin-1922 är lite otydlig.
pilträd hägna honom runt omkring.
18. Är floden än så våldsam, så ängslas han dock icke;
han är trygg, om ock en Jordan bryter fram mot hans gap.
19. Vem kan fånga honom, när han är på sin vakt,
vem borrar en snara genom hans nos?

20. Kan du draga upp Leviatan med krok
och med en metrev betvinga hans tunga?
21. Kan du sätta en sävhank i hans nos
eller borra en hake genom hans käft?
22. Menar du att han skall slösa på dig många böner
eller tala till dig med mjuka ord?
23. Att han skall vilja sluta fördrag med dig,
så att du finge honom till din träl för alltid?
24. Kan du hava honom till leksak såsom en fågel
och sätta honom i band åt dina tärnor?
25. Pläga fiskarlag köpslå om honom
och stycka ut hans kropp mellan krämare?
26. Kan du skjuta hans hud full med spjut
och hans huvud med fiskharpuner?
27. Ja, försök att bära hand på honom
du skall minnas den striden och skall ej föra så mer.
28. Nej, den sådant vågar, hans hopp bliver sviket,
han fälles till marken redan vid hans åsyn.
*18/41 Job, 41 Kapitlet
Job, 41 Kapitlet

Fortsättning av beskrivningen på
Leviatan.

1. Så oförvägen är ingen, att han törs reta denne.
Vem vågar då sätta sig upp mot mig själv?
2. Vem har först givit mig något, som jag alltså bör betala igen?
Mitt är ju allt vad som finnes under himmelen.

3. Jag vill ej höra upp att tala om hans lemmar,
om huru väldig han är, och huru härligt han är danad.

4. Vem mäktar rycka av honom hans pansar?
Vem vågar sig in mellan hans käkars par?
5. Hans gaps dörrar, vem vill öppna dem?
Runtom hans tänder bor ju förskräckelse.

6. Stolta sitta på honom sköldarnas rader;
hopslutna äro de med fast försegling.
7. Tätt fogar sig den ena intill den andra,
icke en vindfläkt tränger in mellan dem.
8. Var och en håller ihop med den nästa,
de gripa in i varandra och skiljas ej åt.

9. När han fnyser, strålar det av ljus;
hans blickar äro såsom morgonrodnadens ögonbryn.
10. Bloss fara ut ur hans gap,
eldgnistor springa fram därur.
11. Från hans näsborrar utgår rök
såsom ur en sjudande panna på bränslet.
12. Hans andedräkt framgnistrar eldkol,
och lågor bryta fram ur hans gap.

13. På hans hals har kraften sin boning,
och framför honom stapplar försagdhet.
14. Själva det veka på hans buk är ett stadigt fogverk,
det sitter orubbligt, såsom gjutet på honom.

15. Hans hjärta är fast såsom sten,
fast såsom bottenstenen i kvarnen.
16. När han reser sig, bäva hjältar,
av ångest mista de all sans.
17. Angripes han med ett svärd, så håller det ej stånd,
ej heller spjut eller pil eller pansar.
18. Han aktar järn såsom halm
och koppar såsom murket trä.
19. Bågskott skrämma honom ej bort,
slungstenar förvandlas för honom till strå;
20. ja, stridsklubbor aktar han såsom strå,
han ler åt rasslet av lansar.

21. På sin buk bär han skarpa eggar,
spår såsom av en tröskvagn ristar han i dyn.
22. Han gör djupet sjudande som en gryta,
likt en salvokokares kittel förvandlar han vattnet.
23. Bakom honom strålar vägen av ljus,
djupet synes bära silverhår.

24. Ja, på jorden finnes intet som är honom likt,
otillgänglig för fruktan skapades han.
25. På allt vad högt är ser han med förakt,
konung är han över alla stolta vilddjur.
*18/42 Job, 42 Kapitlet
Job, 42 Kapitlet

Job ödmjukar sig för Herren, utverkar
hans tillgift för de tre vännerna och
bliver själv åter upprättad.

1. Job svarade HERREN och sade:

2. Ja, jag vet att du förmår allt,
och att intet som du besluter är dig för svårt.
3. Vem var då jag som i oförstånd gav vishet namn av mörker?
Jag ordade ju om vad jag icke begrep,
om det som var mig för underbart och det jag ej kunde förstå.
4. Men hör nu, så vill jag tala;
jag vill fråga dig, och du må giva mig besked.
5. Blott hörsägner hade jag förnummit om dig,
men nu har jag fått se dig med egna ögon.
6. Därför tager jag det tillbaka och ångrar mig,
i stoft och aska.

7. Sedan HERREN hade talat så till Job, sade han till Elifas från
Teman: »Min vrede är upptänd mot dig och dina båda vänner,
därför att I icke haven talat om mig vad rätt är, såsom min
tjänare Job har gjort.
8. Så tagen eder nu sju tjurar och sju vädurar, och gån till min
tjänare Job och offren dem såsom brännoffer för eder; ock låten
min tjänare Job bedja för eder. Till äventyrs skall jag då, av
nåd mot honom, avstå från att göra något förskräckligt mot
eder, till straff därför att I icke haven talat om mig vad rätt
är, såsom min tjänare Job har gjort.»

9. Då gingo Elifas från Teman, Bildad från Sua och Sofar från
Naaman åstad och gjorde såsom HERREN hade tillsagt dem; och
HERREN tog nådigt emot Jobs bön.

10. Och då nu Job bad för sina vänner, upprättade HERREN åter honom
själv; HERREN gav Job dubbelt igen mot vad han förut hade haft.
11. Och alla hans bröder och systrar och alla hans forna bekanta
kommo till honom och höllo måltid med honom i hans hus, och
ömkade honom för alla de olyckor som HERREN hade låtit komma
över honom. Och de gåvo honom vardera en kesita och en
guldring.
12. Och HERREN välsignade slutet av Jobs levnad ännu mer än
begynnelsen, så att han fick fjorton tusen får, sex tusen
kameler, ett tusen par oxar och ett tusen åsninnor.
13. Och han fick sju söner och tre döttrar.
14. Den första dottern kallade han Jemima, den andra Kesia och den
tredje Keren-Happuk.
15. Och så sköna kvinnor som Jobs döttrar funnos icke i hela
landet; och deras fader gav dem arvedel bland deras bröder.
16. Och Job levde därefter ett hundra fyrtio år, och fick se sina
barn och barnbarn i fyra led.
17. Sedan dog Job, gammal och mätt på att leva.
@c -*- 1917 -*-
*19/ Psaltaren
*19/01 Psaltaren, 1 Psalmen
Psaltaren, 1 Psalmen

De rättfärdigas sällhet och de
ogudaktigas undergång.

1. Säll är den man
som icke vandrar
i de ogudaktigas råd
och icke träder in
på syndares väg,
ej heller sitter
där bespottare sitta,
2. utan har sin lust
i HERRENS lag
och tänker på hans lag
både dag och natt.
3. Han är såsom ett träd,
planterat vid vattenbäckar,
vilket bär sin frukt i sin tid,
och vars löv icke vissna;
och allt vad han gör, det lyckas väl.

4. Icke så de ogudaktiga,
utan de äro såsom agnar
som vinden bortför.
5. Därför skola de ogudaktiga
icke bestå i domen,
ej heller syndarna
i de rättfärdigas församling.
6. Ty HERREN känner
de rättfärdigas väg,
men de ogudaktigas väg förgås.
*19/02 Psaltaren, 2 Psalmen
Psaltaren, 2 Psalmen

Sions konung och hans vedersakare.

1. Varför larma hedningarna
och tänka folken fåfänglighet?
2. Jordens konungar resa sig upp,
och furstarna rådslå med varandra,
mot HERREN och hans smorde:
3. »Låt oss slita sönder deras bojor
och kasta deras band ifrån oss.»

4. Han som bor i himmelen ler,
HERREN bespottar dem.
5. Då talar han till dem i sin vrede,
och i sin förgrymmelse förskräcker han dem:
6. »Jag själv har insatt min konung
på Sion, mitt heliga berg.»

7. Jag vill förtälja om vad beslutet är;
HERREN sade till mig:
»Du är min son,
jag har i dag fött dig.
8. Begär av mig,
så skall jag giva dig hedningarna till arvedel
och jordens ändar till egendom.
9. Du skall sönderslå dem med järnspira,
såsom lerkärl skall du krossa dem.»

10. Så kommen nu till förstånd, I konungar;
låten varna eder, I domare på jorden.
11. Tjänen HERREN med fruktan,
och fröjden eder med bävan.
12. Hyllen sonen, så att han icke vredgas
och I förgåns på eder väg;
ty snart kunde hans vrede upptändas.
Saliga äro alla de som taga sin tillflykt till honom.
*19/03 Psaltaren, 3 Psalmen
Psaltaren, 3 Psalmen

Den betrycktes rop till Herren.

1. En psalm av David, när han flydde för sin son Absalom.

2. HERRE, huru många äro icke mina ovänner!
Ja, många resa sig upp mot mig.
3. Många säga om mig:
»Det finnes ingen frälsning för honom hos Gud.»

4. Men du, HERRE, är en sköld för mig;
du är min ära och den som upplyfter mitt huvud.
5. Jag höjer min röst och ropar till HERREN,
och han svarar mig från sitt heliga berg. Sela.

6. Jag lade mig och somnade in;
jag har åter vaknat upp, ty HERREN uppehåller mig.
7. Jag fruktar icke för skaror av många tusen,
som lägra sig mot mig runt omkring.

8. Stå upp, HERRE,
fräls mig, min Gud;
ty du slår alla mina fiender på kinden,
du krossar de ogudaktigas tänder.
9. Hos HERREN är frälsningen;
över ditt folk komme din välsignelse. Sela.
*19/04 Psaltaren, 4 Psalmen
Psaltaren, 4 Psalmen

Förtröstansfull aftonbön i nöden.

1. För sångmästaren, med strängaspel; en psalm av David.

2. När jag ropar, så svara mig,
du min rättfärdighets Gud,
du som i trångmål skaffar mig rum;
var mig nådig och hör min bön.

3. I herrar, huru länge skall min ära
vara vänd i smälek,
huru länge skolen I älska fåfänglighet
och fara efter lögn? Sela.
4. Besinnen dock att HERREN
har utvalt åt sig den fromme;
HERREN hör,
när jag ropar till honom.

5. Vredgens, men synden icke;
eftersinnen i edra hjärtan,
på edra läger, och varen stilla. Sela.
6. Offren rätta offer,
och förtrösten på HERREN.

7. Många säga:
»Vem skall låta oss se det gott är?»
Upplyft du över oss
ditt ansiktes ljus, o HERRE.
8. Du giver mig glädje i hjärtat,
större än andras, när de få säd
och vin i myckenhet.

9. I frid vill jag lägga mig ned,
och i frid skall jag somna in,
ty du, HERRE, låter mig bo
avskild och i trygghet.
*19/05 Psaltaren, 5 Psalmen
Psaltaren, 5 Psalmen

Morgonpsalm i templet: Bön mot de
ogudaktiga.

1. För sångmästaren, till Nehilót; en psalm av David.

2. Lyssna till mina ord, HERRE;
förnim min suckan.
3. Akta på mitt klagorop,
du min konung och min Gud;
ty till dig vill jag ställa min bön.
4. HERRE, bittida hör du nu min röst,
bittida frambär jag mitt offer till dig
och skådar efter dig.

5. Ty du är icke en Gud
som har behag till ogudaktighet;
den som är ond får icke bo hos dig.
6. De övermodiga bestå icke inför dina ögon;
du hatar alla ogärningsmän.
7. Du förgör dem som tala lögn;
de blodgiriga och falska
äro en styggelse för HERREN.

8. Men jag får gå in i ditt hus,
genom din stora nåd;
jag får tillbedja i din fruktan,
vänd mot ditt heliga tempel.
9. HERRE, led mig genom din rättfärdighet,
för mina förföljares skull;
gör din väg jämn för mig.

10. Ty i deras mun är intet visst,
deras innersta är fördärv,
en öppen grav är deras strupe,
sin tunga göra de hal.
11. Döm dem, o Gud;
må de komma på fall med sina anslag.
Driv bort dem för deras många överträdelsers skull,
eftersom de äro gensträviga mot dig.

12. Men låt alla dem glädjas,
som taga sin tillflykt till dig;
evinnerligen må de jubla,
ty du beskärmar dem;
i dig må de fröjda sig,
som hava ditt namn kärt.
13. Ty du, HERRE, välsignar den rättfärdige;
du betäcker honom med nåd såsom med en sköld.
*19/06 Psaltaren, 6 Psalmen
Psaltaren, 6 Psalmen

Bön och bönhörelse i djup nöd.

1. För sångmästaren, med strängaspel, till Seminit; en psalm av
David.

2. HERRE, straffa mig icke i din vrede,
och tukta mig icke i din förtörnelse.
3. Var mig nådig, HERRE,
ty jag försmäktar;
hela mig, HERRE,
ty ända in i mitt innersta är jag förskräckt.
4. Ja, min själ är storligen förskräckt;
ack HERRE, huru länge?

5. Vänd åter, HERRE,
rädda min själ,
fräls mig för din nåds skull.
6. Ty i döden tänker man icke på dig;
vem tackar dig i dödsriket?

7. Jag är så trött av suckande;
var natt fuktar jag min säng
och väter mitt läger med mina tårar.
8. Av sorg är mitt öga förmörkat;
det har åldrats för alla mina ovänners skull.

9. Viken bort ifrån mig,
alla I ogärningsmän;
ty HERREN har hört
min högljudda gråt.
10. HERREN har hört min åkallan,
min bön upptager HERREN.
11. Alla mina fiender skola komma på skam
och storligen förskräckas;
de skola vika tillbaka
och komma på skam med hast.
*19/07 Psaltaren, 7 Psalmen
Psaltaren, 7 Psalmen

Bön om Herrens dom i rättvis sak.

1. En sång av David, som han sjöng till HERREN för benjaminiten
Kus' ords skull.

2. HERRE, min Gud,
till dig tager jag min tillflykt;
fräls mig från alla mina förföljare och rädda mig,
3. så att de icke, såsom lejon, sönderslita min själ
och rycka bort henne utan räddning.

4. HERRE, min Gud,
har jag gjort sådant,
och är orätt i mina händer,
5. har jag med ont vedergällt ned som höll frid med mig
eller plundrat den som var min ovän utan sak,
6. så förfölje fienden min själ
och tage henne fatt
och trampe mitt liv till jorden
och lägge min ära[1] i stoftet. Sela.

7. Stå upp, HERRE, i din vrede,
res dig mot mina ovänners raseri
och vakna upp till min hjälp,
du som har påbjudit dom.
8. Må folkens församling omgiva dig,
och må du över den vända åter till höjden.

9. HERREN håller dom över folken;
skaffa mig rätt, HERRE,
efter min rättfärdighet och ostrafflighet.
10. Låt de ogudaktigas ondska få en ände,
men håll den rättfärdige vid makt;
ty du, som prövar hjärtan och njurar,
är en rättfärdig Gud.

11. Min sköld är i Guds hand;
han frälsar de rättsinniga.
12. Gud är en rättfärdig domare
och en Gud som dagligen vredgas.
13. Om någon icke vill omvända sig,
så vässer han sitt svärd,
sin båge spänner han och gör den redo;
14. och han riktar mot honom dödande skott,
sina pilar gör han brinnande.

15. Se, denne är i födsloarbete med fördärv,
han går havande med olycka,
men han föder ett intet.
16. Han gräver en grop och gör den djup,
men han faller själv i den grav som han gräver.
17. Den olycka han tänkte vålla vänder tillbaka på hans huvud,
och över hans hjässa kommer hans ondska.

18. Jag vill tacka HERREN efter hans rättfärdighet
och lovsjunga HERRENS, den Högstes, namn.

[1] Se Ära i Ordförkl.
*19/08 Psaltaren, 8 Psalmen
Psaltaren, 8 Psalmen

Gud och människa.

1. För sångmästaren, till Gittít; en psalm av David.

2. HERRE, vår Herre,
huru härligt är icke ditt namn
över hela jorden,
du som har satt
ditt majestät på himmelen!
3. Av barns och spenabarns mun
har du upprättat en makt,
för dina ovänners skull,
till att nedslå fienden och den hämndgirige.

4. När jag ser din himmel,
dina fingrars verk,
månen och stjärnorna,
som du har berett,
5. vad är då en människa, att du tänker på henne,
eller en människoson, att du låter dig vårda om honom.

6. Dock gjorde du honom nästan till ett gudaväsen;
med ära och härlighet krönte du honom.
7. Du satte honom till herre över dina händers verk;
allt lade du under hans fötter:
8. får och oxar, allasammans,
så ock vildmarkens djur,
9. fåglarna under himmelen och fiskarna i havet,
vad som vandrar havens vägar.

10. HERRE, vår Herre,
huru härligt är icke ditt namn
över hela jorden!
*19/09 Psaltaren, 9 Psalmen
Psaltaren, 9 Psalmen[1]

Tacksägelse för seger över fiender.

1. För sångmästaren, till Mutlabbén; en psalm av David.

2. Jag vill tacka HERREN av allt mitt hjärta;
jag vill förtälja alla dina under.
3. Jag vill vara glad och fröjdas i dig,
jag vill lovsjunga ditt namn, du den Högste.

4. Ty mina fiender vika tillbaka,
de falla och förgås för ditt ansikte.
5. Ja, du har utfört min rätt och min sak;
du sitter på din tron
såsom en rättfärdig domare.

6. Du har näpst hedningarna
och förgjort de ogudaktiga;
deras namn har du utplånat
för alltid och evinnerligen.
7. Fienderna äro nedgjorda,
utrotade för alltid;
deras städer har du omstörtat,
deras åminnelse har förgåtts.

8. Men HERREN tronar evinnerligen,
sin stol har han berett till doms;
9. och han skall döma jordens krets med rättfärdighet,
han skall skipa lag bland folken med rättvisa.

10. Så vare då HERREN en borg för den förtryckte,
en borg i nödens tider.
11. Och må de som känna ditt namn förtrösta på dig;
ty du övergiver icke dem som söka dig, HERRE.

12. Lovsjungen HERREN,
som bor i Sion,
förkunnen bland folken hans gärningar.
13. Ty han som utkräver blodskulder
har kommit ihåg dem;
han har icke förgätit de betrycktas klagorop.

14. Var mig nådig, HERRE;
se huru jag plågas av dem som hata mig,
du som lyfter mig upp från dödens portar;
15. på det att jag må förtälja allt ditt lov
och i dottern Sions portar
fröjda mig över din frälsning.

16. Hedningarna hava sjunkit ned
i den grav som de grävde;
i det nät som de lade ut
har deras fot blivit fångad.
17. HERREN har gjort sig känd,
han har hållit dom;
han snärjer den ogudaktige
i hans händers verk. Higgajón. Sela.

18. DE ogudaktiga vika tillbaka, ned i dödsriket,
alla hedningar, de som förgäta Gud.

19. Ty icke för alltid
skall den fattige vara förgäten,
de betrycktas hopp
skall ej varda om intet evinnerligen.

20. Stå upp, HERRE;
låt icke människor få överhanden,
låt hedningarna bliva dömda inför ditt ansikte.

21. Låt, o HERRE,
förskräckelse komma över dem;
må hedningarna förnimma
att de äro människor. Sela.

[1] Alfabetisk psalm; se Poesi i Ordförkl.
*19/10 Psaltaren, 10 Psalmen
Psaltaren, 10 Psalmen[1]

Klagan och bön mot de ogudaktigas
övermod.

1. Varför, HERRE,
står du så långt ifrån
och fördöljer dig i nödens tider?
2. Genom de ogudaktigas övermod
måste den arme lida.
Må de fångas i de ränker
som de hava uttänkt!

3. Ty den ogudaktige berömmer sig
av sin själs lystnad,
och den rovgirige talar förgripligt
och föraktar HERREN.
4. Den ogudaktige säger i sitt högmod:
»Han frågar icke därefter.»
»Det finnes ingen Gud»,
så äro alla hans tankar.
5. Trygga äro alltid hans vägar,
dina domar gå högt över hans blickar;
alla sina ovänner räknar han för intet.
6. Han säger i sitt hjärta:
»Jag skall icke vackla,
över mig skall i evighet
ingen olycka komma.»
7. Hans mun är full av förbannelse,
av svek och förtryck;
hans tunga gömmer
olycka och fördärv.

8. Han lägger sig i försåt vid gårdarna,
i lönndom vill han dräpa den oskyldige;
hans ögon lura på den olycklige.
9. Han ligger i försåt på lönnligt ställe,
såsom ett lejon i sitt snår,
han ligger i försåt för att gripa den arme;
han griper den arme,
i det han drager honom in i sitt nät.
10. Han trycker sig ned, han ligger på lur,
och de olyckliga falla i hans klor.
11. Han säger i sitt hjärta:
»Gud förgäter det,
han har dolt sitt ansikte,
han ser det aldrig.»

12. Stå upp, HERRE;
Gud, upplyft din hand,
förgät icke de arma.
13. Varför skall den ogudaktige
få förakta Gud
och säga i sitt hjärta
att du icke frågar därefter?

14. Du har ju sett det, ty du giver akt
på olycka och jämmer,
för att taga det i din hand.
Åt dig överlämnar den olycklige sin sak;
du blev den faderlöses hjälpare.

15. Bryt sönder den ogudaktiges arm,
och hemsök de ondas ogudaktighet,
så att du icke mer finner den.
16. Ja, HERREN är konung
alltid och evinnerligen;
hedningarna utrotas ur hans land.

17. De ödmjukas trängtan
hör du, HERRE;
du gör deras hjärtan ståndaktiga;
du låter ditt öra giva akt
18. för att skaffa den faderlöse och förtryckte rätt,
så att människor, komna av jord,
ej längre vålla skräck.

[1] Delvis alfabetisk psalm; se Poesi i Ordförkl.
*19/11 Psaltaren, 11 Psalmen
Psaltaren, 11 Psalmen

Förtröstan på HERREN, den rättfärdige.

1. För sångmästaren; av David.

Till HERREN Har jag tagit min tillflykt.
Huru kunnen I då säga till mig:
»Flyn såsom fåglar till edert berg;
2. ty se, de ogudaktiga spänna bågen,
de hava lagt sin pil på strängen,
för att i mörkret skjuta på de rättsinniga.
3. När grundvalarna upprivas,
vad kan då den rättfärdige uträtta?»

4. HERREN är i sitt heliga tempel,
HERRENS tron är i himmelen;
hans ögon skåda,
hans blickar pröva
människors barn.
5. HERREN prövar den rättfärdige;
men den ogudaktige och den som älskar våld,
dem hatar hans själ.

6. Han skall låta ljungeldssnaror regna över de ogudaktiga;
eld och svavel
och glödande vind,
det är den kalk som bliver dem beskärd.
7. Ty HERREN är rättfärdig,
han älskar rättfärdigheten;
de redliga skola skåda hans ansikte.
*19/12 Psaltaren, 12 Psalmen
Psaltaren, 12 Psalmen

Bön mot den överhandtagande ondskan.

1. För sångmästaren, till Seminít; en psalm av David.

2. Fräls, HERRE;
ty de fromma äro borta,
de trogna äro försvunna
ifrån människors barn.
3. De tala lögn,
den ene med den andre;
med hala läppar tala de,
och med dubbelt hjärta.

4. HERREN utrote
alla hala läppar,
den tunga som talar stora ord,
5. dem som säga:
»Genom vår tunga äro vi starka,
våra läppar stå oss bi;
vem är herre över oss?»

6. »Eftersom de arma lida övervåld
och de fattiga klaga,
vill jag nu stå upp»,
säger HERREN;
»jag vill skaffa frälsning
åt den som längtar därefter.»

7. HERRENS tal
är ett rent tal,
likt silver som rinner ned mot jorden,
luttrat i degeln,
renat sju gånger.

8. Du, HERRE, skall bevara dem,
du skall beskydda dem
för detta släkte evinnerligen.
9. Ty runt omkring dem vandra de ogudaktiga,
då nu uselheten är rådande
bland människors barn.
*19/13 Psaltaren, 13 Psalmen
Psaltaren, 13 Psalmen

Under djup ångest.

1. För sångmästaren; en psalm av David.

2. Huru länge, HERRE;
skall du så alldeles förgäta mig?
Huru länge skall du fördölja
ditt ansikte för mig?
3. Huru länge skall jag
bekymras i min själ
och ängslas i mitt hjärta dagligen?
Huru länge skall min fiende
förhäva sig över mig?

4. Skåda ned, svara mig,
HERRE, min Gud;
upplys mina ögon,
så att jag icke somnar in i döden;
5. på det att min fiende icke må säga:
»Jag blev honom övermäktig»,
och på att mina ovänner ej må fröjda sig,
när jag vacklar.

6. Jag förtröstar på din nåd,
mitt hjärta fröjde sig över din frälsning.
Jag vill sjunga till HERRENS ära,
ty han har gjort väl mot mig.
*19/14 Psaltaren, 14 Psalmen
Psaltaren, 14 Psalmen

Klagan inför HERREN över det rådande
fördärvet.

1. För sångmästaren; av David.

Dårarna säga i sina hjärtan:
»Det finnes ingen Gud.»
Fördärv och styggelse är deras verk;
ingen finnes, som gör vad gott är.

2. HERREN skådar ned från himmelen
på människors barn,
för att se om det finnes någon förståndig,
någon som söker Gud.

3. Nej, alla äro de avfälliga,
allasammans äro de fördärvade;
ingen finnes, som gör vad gott är,
det finnes icke en enda.

4. Hava de då intet fått förnimma,
alla dessa ogärningsmän,
dessa som uppäta mitt folk,
likasom åte de bröd,
och som icke åkalla HERREN?

5. Jo, där överföll dem förskräckelse --
ty Gud är hos de rättfärdigas släkte.
6. Den betrycktes rådslag mån I söka bringa på skam,
HERREN är ju ändå hans tillflykt.

7. Ack att från Sion
komme frälsning för Israel!
När HERREN vill åter
upprätta sitt folk,
då skall Jakob fröjda sig,
då skall Israel vara glad.
*19/15 Psaltaren, 15 Psalmen
Psaltaren, 15 Psalmen

En rätt medlem av HERRENS menighet.

1. En psalm av David.

HERRE, vem får bo i din hydda?
Vem får dväljas på ditt heliga berg?
2. Den som vandrar ostraffligt
och gör vad rätt är
och talar sanning av hjärtat;
3. den som icke bär förtal på sin tunga,
den som icke gör sin broder något ont
och icke drager smälek över sin nästa;
4. den som aktar den förkastlige för intet,
men ärar dem som frukta HERREN;
den som svär sig till skada, men ej bryter sin ed;
5. den som icke driver ocker med sina penningar
och icke tager mutor för att fälla den oskyldige.
Den som så handlar, han skall icke vackla till evig tid.
*19/16 Psaltaren, 16 Psalmen
Psaltaren, 16 Psalmen

Den frommes tillit till HERREN.

1. En sång av David.

Bevara mig, Gud,
ty jag tager min tillflykt till dig.
2. Jag säger till HERREN:
»Du är ju Herren;
för mig finnes intet gott utom dig;
3. de heliga som finnas i landet,
de äro de härliga till vilka jag har allt mitt behag.»

4. Men de som taga sig en annan gud,
de hava stora vedermödor;
jag vill icke offra deras drickoffer av blod
eller taga deras namn på mina läppar.
5. HERREN är min beskärda del och bägare;
du är den som uppehåller min arvedel.

6. En lott har tillfallit mig i det ljuvliga,
ja, ett arv som behagar mig väl.
7. Jag vill lova HERREN,
ty han giver mig råd;
ännu om natten
manar mig mitt innersta.

8. Jag har haft HERREN
för mina ögon alltid;
ja, han är på min högra sida,
jag skall icke vackla.
9. Fördenskull gläder sig mitt hjärta,
och min ära[1] fröjdar sig;
jämväl min kropp
får bo i trygghet.

10. Ty du skall icke lämna
min själ åt dödsriket,
du skall icke låta din fromme
få se graven.
11. Du skall kungöra mig livets väg;
inför ditt ansikte är glädje till fyllest,
ljuvlighet i din högra hand evinnerligen.
*19/17 Psaltaren, 17 Psalmen
Psaltaren, 17 Psalmen

Den oskyldigt förföljdes tillflykt.

1. En bön av David.

Hör, o HERRE, en rättfärdig sak,
akta på mitt rop,
lyssna till min bön;
den kommer icke ifrån falska läppar.
2. Av dig må jag få min rätt;
dina ögon må skåda vad rättvist är.

3. Du prövar mitt hjärta,
du utrannsakar mig, men du finner intet;
ingen ond tanke går ut ur min mun.
4. Efter dina läppars ord,
och vad människor än må göra,
tager jag mig till vara
för våldsverkares stigar.
5. Mina steg hålla sig stadigt
på dina vägar,
mina fötter vackla icke.

6. Så åkallar jag nu dig,
ty du, Gud, skall svara mig;
böj ditt öra till mig,
hör mitt tal.
7. Bevisa din underbara nåd,
du som frälsar undan motståndarna
dem som taga sin tillflykt till din högra hand.

8. Bevara mig såsom en ögonsten,
beskärma mig under dina vingars skugga
9. för de ogudaktiga,
som vilja fördärva mig,
för mina dödsfiender,
som omringa mig.

10. Sitt hjärta förstocka de;
med sin mun tala de stora ord.
11. Nu äro de omkring mig, var vi gå,
deras ögon speja efter
huru de skola böja mig till jorden.

12. Ja, denne är lik ett lejon
som längtar efter rov,
lik ett ungt lejon
som ligger i försåt.

13. Stå upp, HERRE;
träd emot honom, slå honom ned,
rädda med ditt svärd
min själ från den ogudaktige,
14. ja, med din hand, från människorna, HERRE,
från denna världens människor,
som hava sin del i detta livet,
och vilkas buk du fyller med dina håvor,
som hava söner i mängd
och lämna sitt överflöd åt sina barn.

15. Men jag skall skåda
ditt ansikte i rättfärdighet;
när jag uppvaknar,
vill jag mätta mig av din åsyn.
*19/18 Psaltaren, 18 Psalmen
Psaltaren, 18 Psalmen

HERRENS frälsande segerkraft.

1. För sångmästaren; av HERRENS tjänare David, som talade till
HERREN denna sångs ord, när HERREN hade räddat honom från alla
hans fienders hand och ur Sauls våld.
2. Han sade:

Hjärtligen kär har jag dig, HERRE, min starkhet,
3. HERRE, mitt bergfäste, min borg och min räddare,
min Gud, min klippa, till vilken jag tager min tillflykt,
min sköld och min frälsnings horn, mitt värn.
4. HERREN, den högtlovade, åkallar jag,
och från mina fiender bliver jag frälst.

5. Dödens band omvärvde mig,
och fördärvets strömmar förskräckte mig.
6. Dödsrikets band omslöto mig,
dödens snaror föllo över mig.
7. Men jag åkallade HERREN i min nöd
och ropade till min Gud.
Han hörde från sin himmelska boning min röst,
och mitt rop inför honom kom till hans öron.

8. Då skalv jorden och bävade,
och bergens grundvalar darrade;
de skakades, ty hans vrede var upptänd.
9. Rök steg upp från hans näsa
och förtärande eld från hans mun;
eldsglöd ljungade från honom.
10. Och han sänkte himmelen och for ned,
och töcken var under hans fötter.

11. Han for på keruben och flög,
han svävade på vindens vingar.
12. Han gjorde mörker till sitt täckelse,
till en hydda som omslöt honom;
mörka vatten, tjocka moln.
13. Av glansen framför honom veko molnen undan;
hagel föll, och eldsglöd for ned.

14. Och HERREN dundrade i himmelen,
den Högste lät höra sin röst;
hagel föll, och eldsglöd for ned.
15. Han sköt sina pilar och förskingrade dem,
ljungeldar i mängd och förvirrade dem.
16. Vattnens bäddar kommo i dagen,
och jordens grundvalar blottades,
för din näpst, o HERRE,
för din vredes stormvind.

17. Han räckte ut sin hand från höjden och fattade mig,
han drog mig upp ur de stora vattnen.
18. Han räddade mig från min starke fiende
och från mina ovänner, ty de voro mig övermäktiga.
19. De överföllo mig på min olyckas dag,
men HERREN blev mitt stöd.
20. Han förde mig ut på rymlig plats;
han räddade mig, ty han hade behag till mig.

21. HERREN lönar mig efter min rättfärdighet;
efter mina händers renhet vedergäller han mig.
22. Ty jag höll mig på HERRENS vägar
och avföll icke från min Gud i ogudaktighet;
23. nej, alla hans rätter hade jag för ögonen,
och hans stadgar lät jag icke vika ifrån mig.
24. Så var jag ostrafflig inför honom
och tog mig till vara för missgärning.

25. Därför vedergällde mig HERREN efter min rättfärdighet,
efter mina händers renhet inför hans ögon.
26. Mot den fromme bevisar du dig from,
mot en ostrafflig man bevisar du dig ostrafflig.
27. Mot den rene bevisar du dig ren,
men mot den vrånge bevisar du dig avog.
28. Ty du frälsar ett betryckt folk,
men stolta ögon ödmjukar du.

29. Ja, du låter min lampa brinna klart;
HERREN, min Gud, gör mitt mörker ljuset.
30. Ja, med dig kan jag nedslå härskaror,
och med min Gud stormar jag murar.
31. Guds väg är ostrafflig;
HERRENS tal är luttrat.
En sköld är han för alla
som taga sin tillflykt till honom.

32. Ty vem är Gud förutom HERREN,
och vem är en klippa utom vår Gud?
33. Gud, du som omgjordade mig med kraft
och lät min väg vara lyckosam,
34. du som gjorde mina fötter såsom hindens
och ställde mig på mina höjder,
35. du som lärde mina händer att strida
och mina armar att spänna kopparbågen!

36. Du gav mig din frälsnings sköld,
och din högra hand stödde mig,
och ditt saktmod gjorde mig stor;
37. du skaffade rum för mina steg, där jag gick,
och mina fötter vacklade icke.
38. Jag förföljde mina fiender och hann upp dem;
jag vände icke tillbaka, förrän jag hade gjort ände på dem.
39. Jag slog dem, så att de icke mer kunde resa sig;
de föllo under mina fötter.

40. Du omgjordade mig med kraft till striden,
du böjde mina motståndare under mig.
41. Mina fiender drev du på flykten för mig,
och dem som hatade mig förgjorde jag.
42. De ropade, men det fanns ingen som frälste;
till HERREN, men han svarade dem icke.
43. Och jag stötte dem sönder till stoft för vinden,
jag kastade ut dem såsom orenlighet på gatan.

44. Du räddade mig ur folkets strider,
du satte mig till ett huvud över hedningar;
folkslag som jag ej kände blevo mina tjänare.
45. Vid blotta ryktet hörsammade de mig;
främlingar visade mig underdånighet.
46. Ja, främlingarnas mod vissnade bort;
med bävan övergåvo de sina borgar.

47. HERREN lever! Lovad vare min klippa,
och upphöjd vare min frälsnings Gud!
48. Gud, som har givit mig hämnd
och tvingat folken under mig;
49. du som har befriat mig från mina fiender
och upphöjt mig över mina motståndare,
räddat mig från våldets man!
50. Fördenskull vill jag tacka dig
bland hedningarna, HERRE,
och lovsjunga ditt namn.
51. Ty du giver din konung stor seger
och gör nåd mot din smorde,
mot David och hans säd till evig tid.
*19/19 Psaltaren, 19 Psalmen
Psaltaren, 19 Psalmen

Guds uppenbarelse i den skapade världen
och i ordet.

1. För sångmästaren; en psalm av David.

2. Himlarna förtälja
Guds ära,
och fästet förkunnar
hans händers verk;
3. den ena dagen talar
därom till den andra,
och den ena natten
kungör det för den andra;
4. det är ej ett tal eller språk
vars ljud icke höres.

5. De sträcka sig ut över hela jorden,
och deras ord gå till världens ändar.
Åt solen har han gjort
en hydda i dem;
6. och den är såsom en brudgum
som går ut ur sin kammare,
den fröjdar sig, såsom en hjälte,
att löpa sin bana.
7. Vid himmelens ända
är det den går upp,
och dess omlopp når
intill himmelens gränser,
och intet är skylt för dess hetta.

8. HERRENS lag är utan brist
och vederkvicker själen;
HERRENS vittnesbörd är fast
och gör den enfaldige vis.
9. HERRENS befallningar äro rätta
och giva glädje åt hjärtat;
HERRENS bud är klart
och upplyser ögonen.
10. HERRENS fruktan är ren
och består evinnerligen;
HERRENS rätter äro sanning,
allasammans rättfärdiga.
11. De äro dyrbarare än guld,
ja, än fint guld i mängd;
de äro sötare än honung,
ja, än renaste honung.

12. Av dem hämtar ock din tjänare varning;
den som håller dem har stor lön.
13. Vem märker själv huru ofta han felar?
Förlåt mig mina hemliga brister.

14. Bevara ock din tjänare för fräcka människor;
låt dem icke få makt med mig,
så bliver jag ostrafflig och varder fri
ifrån svår överträdelse.

15. Låt min muns tal täckas dig
och mitt hjärtas tankar,
HERRE, min klippa och min förlossare.
*19/20 Psaltaren, 20 Psalmen
Psaltaren, 20 Psalmen

Lyckönskan över konungen.

1. För sångmästaren; en psalm av David.

2. HERREN bönhöre dig
på nödens dag,
Jakobs Guds namn
beskydde dig.
3. Han sände dig hjälp från helgedomen,
och stödje dig från Sion.
4. Han tänke på alla dina spisoffer
och upptage med välbehag ditt brännoffer. Sela.

5. Han give dig vad ditt hjärta begär
och fullborde alla dina rådslag.
6. Må vi få jubla över din seger
och i vår Guds namn resa upp baneret;
HERREN uppfylle alla dina böner.

7. Nu vet jag att HERREN
giver seger åt sin smorde;
han svarar honom från sin heliga himmel,
genom väldiga gärningar
giver hans högra hand seger.
8. De andra prisa vagnar,
de prisa hästar,
men vi prisa HERRENS,
vår Guds, namn.
9. De sjunka ned och falla,
men vi resa oss upp och bliva beståndande.

10. HERRE, giv seger;
ja, konungen svare oss
på den tid då vi ropa.
*19/21 Psaltaren, 21 Psalmen
Psaltaren, 21 Psalmen

Konungens kraft till seger.

1. För sångmästaren; en psalm av David.

2. HERRE, över din makt
gläder sig konungen;
huru fröjdas han icke högeligen
över din seger!
3. Vad hans hjärta önskar
har du givit honom,
och hans läppars begäran
har du icke vägrat honom. Sela.

4. Ty du kommer honom till mötes
med välsignelser av vad gott är;
du sätter på hans huvud
en gyllene krona.
5. Han bad dig om liv,
och du gav honom det,
ett långt liv
alltid och evinnerligen.

6. Stor är hans ära
genom din seger;
majestät och härlighet
beskär du honom.
7. Ja, du låter honom bliva
till välsignelse evinnerligen;
du fröjdar honom med glädje
inför ditt ansikte.

8. Ty konungen förtröstar på HERREN,
och genom den Högstes nåd skall han icke vackla.
9. Din hand skall nå alla dina fiender;
din högra hand skall träffa dem som hata dig.

10. Du skall låta dem känna det
såsom i en glödande ugn,
när du låter se ditt ansikte.
HERREN skall fördärva dem i sin vrede;
eld skall förtära dem.
11. Deras livsfrukt skall du utrota från jorden
och deras avkomma från människors barn.

12. Ty de ville draga ont över dig;
de tänkte ut ränker, men de förmå intet.
13. Nej, du skall driva dem tillbaka;
med din båge skall du sikta mot deras anleten.

14. Upphöjd vare du, HERREN, i din makt;
vi vilja besjunga och lovsäga din hjältekraft.
*19/22 Psaltaren, 22 Psalmen
Psaltaren, 22 Psalmen

Den rättfärdiges lidande och härlighet.

1. För sångmästaren, efter »Morgonrodnadens hind»; en psalm av
David.

2. Min Gud, min Gud,
varför har du övergivit mig?
Jag brister ut och klagar,
men min frälsning är fjärran.
3. Men Gud, jag ropar om dagen,
men du svarar icke,
så ock om natten,
men jag får ingen ro.

4. Och dock är du den Helige,
den som tronar på Israels lovsånger.
5. På dig förtröstade våra fäder;
de förtröstade, och du räddade dem.
6. Till dig ropade de och blevo hulpna;
på dig förtröstade de och kommo icke på skam.

7. Men jag är en mask,
och icke en människa,
till smälek bland män,
föraktad av folket.
8. Alla som se mig
bespotta mig;
de spärra upp munnen,
de skaka huvudet:
9. »Befall dig åt HERREN!
Han befrie honom,
han rädde honom,
ty han har ju behag till honom.»

10. Ja, det var du som hämtade mig ut ur moderlivet
och lät mig vila trygg vid min moders bröst.
11. På dig är jag kastad allt ifrån modersskötet;
du är min Gud allt ifrån min moders liv.
12. Var icke långt ifrån mig,
ty nöd är nära,
och det finnes ingen hjälpare.

13. Tjurar i mängd omgiva mig,
Basans oxar omringa mig.
14. Såsom glupande och rytande lejon
spärrar man upp gapet mot mig.
15. Jag är lik vatten som utgjutes,
alla mina leder hava skilts åt;
mitt hjärta är såsom vax,
det smälter i mitt liv.
16. Min kraft är förtorkad och lik en lerskärva,
min tunga låder vid min gom,
och du lägger mig i dödens stoft.
17. Ty hundar omgiva mig;
de ondas hop har kringränt mig,
mina händer och fötter hava de genomborrat.
18. Jag kan räkna alla mina ben;
de skåda därpå, de se med lust på mig.
19. De dela mina kläder mellan sig
och kasta lott om min klädnad.

20. Men du, HERRE, var icke fjärran;
du min starkhet, skynda till min hjälp.
21. Rädda min själ från svärdet,
mitt liv ur hundarnas våld.
22. Fräls mig från lejonets gap.
Ja, du bönhör mig och räddar mig undan vildoxarnas horn.

23. Då skall jag förkunna ditt namn för mina bröder,
mitt i församlingen skall jag prisa dig:

24. I som frukten HERREN, loven honom;
ären honom, alla Jakobs barn,
och bäven för honom, alla Israels barn.
25. Ty han föraktade icke den betrycktes elände
och höll det icke för en styggelse;
han fördolde icke sitt ansikte för honom,
och när han ropade, lyssnade han till honom.

26. Genom dig skall min lovsång ljuda
i den stora församlingen;
mina löften får jag infria
inför dem som frukta honom.
27. De ödmjuka skola äta och bliva mätta,
de som söka HERREN skola få lova honom;
ja, edra hjärtan skola leva evinnerligen.
28. Alla jordens ändar skola betänka det
och omvända sig till HERREN.
Hedningarnas alla släkter
skola tillbedja inför dig.
29. Ty riket är HERRENS,
och han råder över hedningarna.
30. Ja, alla mäktiga på jorden
skola äta och tillbedja;
inför honom skola knäböja
alla de som måste fara ned i graven,
de som icke kunna behålla
sin själv vid liv.
31. Kommande ättled skola tjäna honom;
man skall förtälja om Herren för ett annat släkte.
32. Man skall träda upp och förkunna hans rättfärdighet,
ja, bland folk som skola födas att han har gjort det.
*19/23 Psaltaren, 23 Psalmen
Psaltaren, 23 Psalmen

Den gode herden.

1. En psalm av David.

HERREN är min herde, mig skall intet fattas,
2. han låter mig vila på gröna ängar;
han för mig till vatten där jag finner ro,
3. han vederkvicker min själ;
han leder mig på rätta vägar,
för sitt namns skull.
4. Om jag ock vandrar i dödsskuggans dal,
fruktar jag intet ont,
ty du är med mig;
din käpp och stav,
de trösta mig.

5. Du bereder för mig ett bord
i mina ovänners åsyn;
du smörjer mitt huvud med olja
och låter min bägare flöda över.
6. Godhet allenast och nåd skola följa mig
i alla mina livsdagar,
och jag skall åter få bo i HERRENS hus,
evinnerligen.
*19/24 Psaltaren, 24 Psalmen
Psaltaren, 24 Psalmen

Ärans konungs intåg i sin helgedom.

1. Av David; en psalm.

Jorden är HERRENS och allt vad därpå är,
jordens krets och de som bo därpå.
2. Ty han är den som har lagt hennes grund på haven,
den som på strömmarna har berett henne fäste.

3. Vem får gå upp på HERRENS berg,
och vem får träda in i hans helgedom?
4. Den som har oskyldiga händer och rent hjärta,
den som icke vänder sin själ till lögn
och den som icke svär falskt.
5. Han skall undfå välsignelse av HERREN
och rättfärdighet av sin frälsnings Gud.
6. Sådant är det släkte som frågar efter honom;
de som söka ditt ansikte, de äro Jakobs barn. Sela.

7. Höjen, I portar, edra huvuden,
höjen eder, I eviga dörrar,
för att ärans konung må draga därin.
8. Vem är då ärans konung?
Det är HERREN, stark och väldig,
HERREN, väldig i strid.

9. Höjen, I portar, edra huvuden,
höjen dem, I eviga dörrar,
för att ärans konung må draga därin.
10. Vem är då denne ärans konung?
Det är HERREN Sebaot;
han är ärans konung. Sela.
*19/25 Psaltaren, 25 Psalmen
Psaltaren, 25 Psalmen[1]

Bön om HERRENS hjälp och ledning.

1. Av David.

Till dig, HERRE, upplyfter jag min själ.

2. Min Gud, på dig förtröstar jag;
låt mig icke komma på skam,
låt icke mina fiender fröjda sig över mig.

3. Nej, ingen kommer på skam, som förbidar dig;
på skam kommer de som, utan sak, handla trolöst.

4. HERRE, kungör mig dina vägar,
lär mig dina stigar.

5. Led mig i din sanning, och lär mig,
ty du är min frälsnings Gud;
dig förbidar jag alltid.

6. Tänk, HERRE, på din barmhärtighet och din nåd,
ty de äro av evighet.

7. Tänk icke på min ungdoms synder
och på mina överträdelser,
utan tänk på mig efter din nåd,
för din godhets skull, HERRE.

8. HERREN är god och rättfärdig,
därför undervisar han syndare om vägen.

9. Han leder de ödmjuka rätt,
han lär de ödmjuka sin väg.

10. Alla HERRENS vägar äro nåd och trofasthet
för dem som hålla hans förbund och vittnesbörd.

11. För ditt namns skull, HERRE,
förlåt min missgärning, ty den är stor.

12. Finnes det en man som fruktar HERREN,
då undervisar han honom om den väg han bör välja.

13. Han själv skall leva i lycka,
och hans efterkommande skola besitta landet.

14. HERREN har sin umgängelse med dem som frukta honom,
och sitt förbund vill han kungöra för dem.

15. Mina ögon se alltid till HERREN,
ty han drager mina fötter ur nätet.

16. Vänd dig till mig och var mig nådig;
ty jag är ensam och betryckt.

17. Mitt hjärtas ångest är stor;
för mig ut ur mitt trångmål.

18. Se till mitt lidande och min vedermöda,
och förlåt mig alla mina synder.

19. Se därtill att mina fiender äro så många
och hata mig med orätt.

20. Bevara min själ och rädda mig;
låt mig icke komma på skam, ty jag tager min tillflykt till dig.

21. Ostrafflighet och redlighet bevare mig,
ty jag förbidar dig.

22. Förlossa Israel, o Gud,
ur all dess nöd.

[1] Alfabetisk psalm; se Poesi i Ordförkl.
*19/26 Psaltaren, 26 Psalmen
Psaltaren, 26 Psalmen

Den oskyldiges fasta tillit till HERREN.

1. Av David.

Skaffa mig rätt, HERRE,
ty jag vandrar i ostrafflighet,
och jag förtröstar på HERREN utan att vackla.
2. Pröva mig, HERRE, och försök mig;
rannsaka mina njurar och mitt hjärta.
3. Ty din nåd är inför mina ögon,
och jag vandrar i din sanning.
4. Jag sitter icke hos lögnens män,
och med hycklare har jag icke min umgängelse.
5. Jag hatar de ondas församling,
och hos de ogudaktiga sitter jag icke.
6. Jag tvår mina händer i oskuld,
och kring ditt altare, HERRE, vill jag vandra,
7. för att höja min röst till tacksägelse
och förtälja alla dina under.
8. HERRE, jag har din boning kär
och den plats där din härlighet bor.
9. Ryck icke min själ bort med syndare,
icke mitt liv med de blodgiriga,
10. i vilkas händer är skändlighet,
och vilkas högra hand är full av mutor.
11. Jag vandrar ju i ostrafflighet;
förlossa mig och var mig nådig.

12. Ja, min fot står på jämn mark;
i församlingarna skall jag lova HERREN.
*19/27 Psaltaren, 27 Psalmen
Psaltaren, 27 Psalmen

Längtan efter HERRENS umgängelse. Bön
under en tid av nöd.

1. Av David.

HERREN är mitt ljus och min frälsning;
för vem skulle jag frukta?
HERREN är mitt livs värn;
för vem skulle jag rädas?
2. När de onda draga emot mig
och vilja uppsluka mig,
då stappla de själva och falla,
mina motståndare och fiender.
3. Om ock en här lägrar sig mot mig,
så fruktar ändå icke mitt hjärta;
om krig uppstår mot mig,
så är jag dock trygg.

4. Ett har jag begärt av HERREN,
därefter traktar jag:
att jag må få bo i HERRENS hus
i alla mina livsdagar,
för att skåda HERRENS ljuvlighet
och betrakta hans tempel.
5. Ty han döljer mig i sin hydda
på olyckans dag,
han beskärmar mig i sitt tjäll,
han för mig upp på en klippa.

6. Och nu skall mitt huvud resa sig
över mina fiender runt omkring mig,
och jag vill offra i hans hydda
jublets offer,
jag vill sjunga till HERRENS ära
och lovsäga honom.

7. Hör, o HERRE!
Jag höjer min röst och ropar,
var mig nådig och svara mig.
8. Mitt hjärta förehåller dig ditt ord:
»Söken mitt ansikte.»
Ja, ditt ansikte, HERRE, söker jag;
9. fördölj icke ditt ansikte för mig.
Driv icke bort din tjänare i vrede,
du som har varit min hjälp;
förskjut mig icke, övergiv mig icke,
du min frälsnings Gud.
10. Nej, om än min fader och min moder övergiva mig,
skall HERREN upptaga mig.

11. Visa mig, HERRE, din väg,
och led mig på en jämn stig,
för mina förföljares skull.
12. Överlämna mig icke åt mina ovänners vilja;
ty mot mig uppstå falska vittnen
och män som andas våld.

13. Ja, jag tror förvisso
att jag skall få se HERRENS goda
i de levandes land.
14. Förbida HERREN,
var frimodig och oförfärad i ditt hjärta;
ja, förbida HERREN.
*19/28 Psaltaren, 28 Psalmen
Psaltaren, 28 Psalmen

Bön om de gudlösas bestraffning.

1. Av David.

Till dig, HERRE, ropar jag;
min klippa, var icke stum mot mig.
Ja, var icke tyst mot mig, så att jag bliver lik
dem som fara ned i graven.
2. Hör mina böners ljud,
när jag ropar till dig,
när jag upplyfter mina händer
mot det allraheligaste i din helgedom.
3. Tag mig icke bort med de ogudaktiga
och med ogärningsmännen,
som tala vänligt med sin nästa
men hava ondska i sina hjärtan.
4. Giv dem efter deras gärningar
och efter deras onda väsende,
giv dem efter deras händers verk,
vedergäll dem vad de hava gjort.
5. Ty de akta icke på HERRENS gärningar,
icke på hans händer verk;
därför skall han slå dem ned
och ej mer bygga upp dem.

6. Lovad vare HERREN, ty han har hört
mina böners ljud!
7. HERREN är min starkhet och min sköld;
på honom förtröstade mitt hjärta.
Och jag vart hulpen, därför fröjdar sig mitt hjärta,
och med min sång vill jag tacka honom.
8. HERREN är sitt folks starkhet,
och ett frälsningens värn
är han för sin smorde.
9. Fräls ditt folk
och välsigna din arvedel,
och var deras herde och bär dem
till evig tid.
*19/29 Psaltaren, 29 Psalmen
Psaltaren, 29 Psalmen

Herrens härlighet uppenbarad i tordönet.

1. En psalm av David.

Given åt HERREN,
I Guds sönder,
given åt HERREN
ära och makt;
2. given åt HERREN
hans namns ära,
tillbedjen HERREN
i helig skrud.

3. HERRENS röst går ovan vattnen;
Gud, den härlige, dundrar,
ja, HERREN, ovan de stora vattnen.
4. HERRENS röst ljuder med makt,
HERRENS röst ljuder härligt.

5. HERRENS röst
bräcker cedrar,
HERREN bräcker
Libanons cedrar.
6. Han kommer dem att hoppa
likasom kalvar,
Libanon och Sirjon
såsom unga vildoxar.
7. HERRENS röst
sprider ljungeldslågor.
8. HERRENS röst
kommer öknen att bäva,
HERREN kommer Kades'
öken att bäva.
9. HERRENS röst
bringar hindarna att föda;
skogarnas klädnad
rycker den bort.
I hans himmelska boning
förkunnar allting hans ära.

10. HERREN på sin tron
bjöd floden komma,
och HERREN tronar
såsom konung evinnerligen.
11. HERREN skall giva
makt åt sitt folk,
HERREN skall välsigna
sitt folk med frid.
*19/30 Psaltaren, 30 Psalmen
Psaltaren, 30 Psalmen

Tacksägelse för räddning.

1. En psalm, en sång av David, vid templets invigning.

2. Jag vill upphöja dig, HERRE, ty du har dragit mig ur djupet,
du har icke låtit mina fiender glädja sig över mig.
3. HERRE, min Gud,
jag ropade till dig, och du helade mig.
4. HERRE, du förde min själ upp ur dödsriket,
du tog mig levande ut från dem som foro ned i graven.

5. Lovsjungen HERREN, I hans fromme,
och prisen hans heliga namn.
6. Ty ett ögonblick varar hans vrede,
men hela livet hans nåd;
om aftonen gästar gråt,
men om morgonen kommer jubel.

7. Jag sade, när det gick mig väl:
»Jag skall aldrig vackla.»
8. HERRE, i din nåd
hade du gjort mitt berg starkt;
men du fördolde ditt ansikte,
då förskräcktes jag.

9. Till dig, HERRE, ropade jag,
och till Herren bad jag:
10. »Vad vinning har du av mitt blod,
eller därav att jag far ned i graven?
Kan stoftet tacka dig,
kan det förkunna din trofasthet?
11. Hör, o HERRE, och var mig nådig;
HERRE, var min hjälpare.»

12. Då förvandlade du min klagan
i fröjdesprång;
du klädde av mig sorgens dräkt
och omgjordade mig med glädje.
13. Därför skall min ära[1] lovsjunga dig,
utan att tystna;
HERRE, min Gud,
jag vill tacka dig evinnerligen.

[1] Se Ära i Ordförkl.
*19/31 Psaltaren, 31 Psalmen
Psaltaren, 31 Psalmen

Bön om räddning.

1. För sångmästaren; en psalm av David.

2. Till dig, HERRE, tager jag min tillflykt;
låt mig aldrig komma på skam,
befria mig genom din rättfärdighet.
3. Böj ditt öra till mig,
rädda mig snarligen;
var mig en fast klippa,
en bort till min frälsning.

4. Ty du är mitt bergfäste och min bort,
och du skall, för ditt namns skull,
leda och föra mig.
5. Du skall draga mig ur det nät
som de lade ut för mig;
ty du är mitt värn.

6. I din hand befaller jag min ande;
du förlossar mig, HERRE,
du trofaste Gud.
7. Jag hatar dem som hålla sig
till fåfängliga avgudar,
men jag förtröstar på HERREN.

8. Jag vill fröjda mig och vara glad över din nåd,
att du ser till mitt lidande,
att du låter dig vårda om min själ i nöden
9. och icke överlämnar mig i fiendens hand,
utan ställer mina fötter på rymlig plats.

10. Var mig nådig, HERRE, ty jag är i nöd;
av sorg är mitt öga förmörkat,
ja, min själ såväl som min kropp.
11. Ty mitt liv har försvunnit i bedrövelse
och mina år i suckan;
min kraft är bruten genom min missgärning,
och benen i min kropp äro maktlösa.

12. För alla mina ovänners skull har jag blivit till smälek,
ja, till stor smälek för mina grannar
och till skräck för mina förtrogna;
de som se mig på gatan
fly undan för mig.
13. Jag är bortglömd ur hjärtat, såsom vore jag död;
jag har blivit såsom ett sönderslaget kärl.
14. Ty jag hör mig förtalas av många;
skräck från alla sidor!
De rådslå med varandra mot mig
och stämpla för att taga mitt liv.

15. Men jag förtröstar på dig, HERRE;
jag säger: »Du är min Gud.»
16. Min tid står i dina händer; rädda mig
från mina fienders hand och mina förföljare.
17. Låt ditt ansikte lysa över din tjänare;
fräls mig genom din nåd.

18. HERRE, låt mig icke komma på skam, ty jag åkallar dig;
låt de ogudaktiga komma på skam
och varda tystade i dödsriket.
19. Må lögnaktiga läppar förstummas,
de som tala vad fräckt är mot den rättfärdige,
med högmod och förakt.

20. Huru stor är icke din godhet,
den du förvarar åt dem som frukta dig,
och den du bevisar inför människors barn
mot dem som taga sin tillflykt till dig!
21. Du beskärmar dem i ditt ansiktes beskärm
mot människors sammangaddning;
du döljer dem i din hydda
mot tungors angrepp.

22. Lovad vare HERREN,
ty han har bevisat mig sin underbara nåd
genom att beskära mig en fast stad!
23. Ty väl sade jag i min ångest:
»Jag är bortdriven från dina ögon.»
Likväl hörde du mina böners ljud,
när jag ropade till dig.

24. Älsken HERREN, alla I hans fromme.
HERREN bevarar de trogna,
men han vedergäller i fullt mått
den som över högmod.
25. Varen frimodiga och oförfärade i edra hjärtan,
alla I som sätten edert hopp till HERREN.
*19/32 Psaltaren, 32 Psalmen
Psaltaren, 32 Psalmen

Syndabekännelse och förlåtelse.

1. Av David; en sång.

Säll är den vilkens överträdelse är förlåten,
vilkens synd är överskyld.
2. Säll är den människa
som HERREN icke tillräknar missgärning,
och i vilkens ande icke är något svek.

3. Så länge jag teg, försmäktade mina ben
vid min ständiga klagan.
4. Ty dag och natt var din hand
tung över mig;
min livssaft förtorkades
såsom av sommarhetta. Sela.

5. Då uppenbarade jag min synd för dig
och överskylde icke min missgärning.
Jag sade: »Jag vill bekänna
för HERREN mina överträdelser»;
då förlät du mig
min synds missgärning. Sela.

6. Därför skola alla fromma bedja till dig
på den tid då du är att finna;
sannerligen, om ock stora vattenfloder komma,
skola de icke nå till dem.
7. Du är mitt beskärm,
för nöd bevarar du mig;
med räddningens jubel
omgiver du mig. Sela.

8. Jag vill lära dig och undervisa dig
om den väg du skall vandra;
jag vill giva dig råd
och låta mitt öga vaka över dig.
9. Varen icke såsom hästar och mulåsnor
utan förstånd,
på vilka man lägger töm och betsel
för att tämja dem,
eljest får man dem ej fram.

10. Den ogudaktige har många plågor;
men den som förtröstar på HERREN,
honom omgiver han med nåd.
11. Varen glada i HERREN
och fröjden eder, I rättfärdige,
och jublen, alla I rättsinnige.
*19/33 Psaltaren, 33 Psalmen
Psaltaren, 33 Psalmen

HERRENS allmakt och nåd.

1. Jublen i HERREN, I rättfärdige;
lovsång höves de redliga.
2. Tacken HERREN på harpa,
lovsjungen honom till tiosträngad psaltare.
3. Sjungen honom en ny sång,
spelen skönt med jubelklang.

4. Ty HERRENS ord är rätt,
och allt vad han gör är gjort i trofasthet.
5. Han älskar rättfärdighet och rätt;
jorden är full av HERRENS nåd.

6. Himmelen är gjord genom HERRENS ord
och all dess här genom hans muns anda.
7. Han samlar havets vatten såsom i en hög;
han lägger djupen i deras förvaringsrum.

8. Hela jorden frukte HERREN;
för honom bäve alla som bo på jordens krets.
9. Ty han sade, och det vart;
han bjöd, och det stod där.

10. HERREN gjorde hedningarnas
råd om intet,
han lät folkens tankar
komma på skam.
11. Men HERRENS råd
består evinnerligen,
hans hjärtas tankar
från släkte till släkte.
12. Saligt är det folk
vars Gud HERREN är,
det folk som han har utvalt
till arvedel åt sig.

13. Ja, från himmelen skådade HERREN ned,
han såg alla människors barn.
14. Från sin boning blickade han ned
till alla dem som bo på jorden,
15. han som har danat allas deras hjärtan,
han som aktar på alla deras verk.

16. En konung segrar icke genom sin stora styrka,
en hjälte räddas icke genom sin stora kraft.
17. Förgäves väntar man sig seger genom hästar,
med all sin styrka rädda de icke.

18. Se, HERRENS öga är vänt till dem som frukta honom,
till dem som hoppas på hans nåd;
19. han vill rädda deras själ från döden
och behålla dem vid liv i hungerns tid.

20. Vår själ väntar efter HERREN;
han är vår hjälp och sköld.
21. Ty i honom gläder sig vårt hjärta,
vi förtrösta på hans heliga namn.
22. Din nåd, HERRE, vare över oss,
såsom vi hoppas på dig.
*19/34 Psaltaren, 34 Psalmen
Psaltaren, 34 Psalmen[1]

HERRENS godhet och räddande hjälp.

1. Av David, här han ställde sig vansinnig inför Abimelek, och
denne drev honom ifrån sig, och han gick sin väg.

2. Jag vill lova HERREN alltid;
hans pris skall ständigt vara i min mun.

3. Min själ skall berömma sig av HERREN;
de ödmjuka skola höra det och glädja sig.

4. Loven med mig HERREN,
låtom oss med varandra upphöja hans namn.

5. Jag sökte HERREN, och han svarade mig,
och ur all min förskräckelse räddade han mig.

6. De som skåda upp till honom stråla av fröjd,
och deras ansikten behöva icke rodna av blygsel.

7. Här är en betryckt som ropade, och HERREN hörde honom
och frälste honom ur all hans nöd.

8. HERRENS ängel slår sitt läger omkring dem som frukta honom,
och han befriar dem.

9. Smaken och sen att HERREN är god;
säll är den som tager sin tillflykt till honom.

10. Frukten HERREN, I hans helige;
ty de som frukta honom lida ingen brist.

11. Unga lejon lida nöd och hungra,
men de som söka HERREN hava icke brist på något gott.

12. Kommen, barn, hören mig;
jag skall lära eder HERRENS fruktan.

13. Är du en man som älskar livet
och önskar att se goda dagar?

14. Avhåll då din tunga från det som är ont
och dina läppar från att tala svek.

15. Vänd dig bort ifrån det som är ont, och gör vad gott är,
sök friden och trakta därefter.

16. HERRENS ögon äro vända till de rättfärdiga
och hans öron till deras rop.

17. Men HERRENS ansikte är emot dem som göra det onda,
han vill utrota deras åminnelse från jorden.

18. När de rättfärdiga ropa, då hör HERREN
och räddar dem ur all deras nöd.

19. HERREN är nära dem som hava ett förkrossat hjärta
och frälsar dem som hava en bedrövad ande.

20. Den rättfärdige måste lida mycket,
men HERREN räddar honom ur allt.

21. Han bevarar alla hans ben;
icke ett enda av dem skall sönderslås.

22. Den ogudaktige skall dödas av olyckan,
och de som hata den rättfärdige skola stå med skuld.

23. Men sina tjänares själar förlossar HERREN,
och ingen skall stå med skuld, som tager sin tillflykt till honom.

[1] Alfabetisk psalm; se Poesi i Ordförkl.
*19/35 Psaltaren, 35 Psalmen
Psaltaren, 35 Psalmen

Mot förföljare och otacksamma vänner.

1. Av David.

Gå till rätta, HERRE, med dem som gå till rätta med mig;
strid mot dem som strida mot mig.
2. Fatta sköld och skärm,
och stå upp till min hjälp;
3. drag fram spjutet, och spärra vägen
för mina förföljare.
Säg till min själ:
»Jag är din frälsning.»

4. Må de komma på skam och blygas,
som stå efter mitt liv;
må de vika tillbaka och varda utskämda,
som hava ont i sinnet mot mig.
5. Må de bliva såsom agnar för vinden,
och HERRENS ängel drive dem bort.
6. Deras väg blive mörk och slipprig,
och HERRENS ängel drive dem bort.

7. Ty utan sak hava de försåtligen tillrett
sin nätgrop för mig,
utan sak hava de grävt en grav för mitt liv.
8. Fördärv komme över den mannen oförtänkt,
det nät han har utlagt må fånga honom;
ja, till sitt fördärv falle han själv däri.

9. Men min själ skall fröjda sig i HERREN
och vara glad över hans frälsning.
10. Alla ben i min kropp skola säga:
»HERRE, vem är dig lik,
du som räddar den betryckte
från den som är honom för stark,
den betryckte och fattige
ifrån den som plundrar honom?»

11. Orättfärdiga vittnen träda fram;
de utfråga mig om det jag icke vet.
12. De löna mig med ont för gott;
övergiven är min själ.

13. Jag åter bar sorgdräkt,
när de voro sjuka,
jag späkte min själ med fasta,
jag bad med nedsänkt huvud;
14. såsom gällde det min vän, min broder,
så skickade jag mig;
lik den som sörjer sin moder gick jag
sorgklädd och lutande.

15. Men de glädja sig över mitt fall och rota sig samman;
ja, eländiga människor, som jag icke känner,
rota sig samman mot mig,
de smäda mig utan uppehåll.
16. Dessa gudlösa, som driva gyckel för en kaka bröd,
bita ihop tänderna mot mig.

17. Herre, huru länge skall du se härpå?
Ryck min själ undan det fördärv de bereda,
och mitt liv undan lejonen.
18. Då skall jag tacka dig i den stora församlingen,
och bland mycket folk skall jag lova dig.

19. Låt icke dem få glädja sig över mig,
som utan skäl äro mina fiender;
låt icke dem som utan sak hata mig
få blinka med ögonen.
20. Ty det är icke frid som de tala;
nej, svekets ord tänka de ut
mot de stilla i landet.
21. De spärra upp munnen mot mig;
de säga: »Rätt så, rätt så,
nu se vi det med egna ögon!»

22. Du, HERRE, ser det; tig icke.
Herre, var icke långt ifrån mig.
23. Vakna och stå upp för att skaffa mig rätt,
för att utföra min sak, du min Gud och Herre.
24. Skaffa mig rätt efter din rättfärdighet,
HERRE, min Gud,
och låt dem icke få glädja sig över mig.
25. Låt dem icke säga i sina hjärtan:
»Rätt så, det gick såsom vi ville!»
Låt dem icke säga: »Vi hava fördärvat honom.»

26. Må alla komma på skam och blygas,
som glädja sig över min ofärd.
Med skam och blygd må de varda klädda,
som förhäva sig över mig.
27. Men må de jubla och glädja sig,
som unna mig min rätt,
och må de alltid kunna säga:
»Lovad vare HERREN,
han som unnar sin tjänare gott!»
28. Då skall min tunga förkunna din rättfärdighet
och hela dagen ditt lov.
*19/36 Psaltaren, 36 Psalmen
Psaltaren, 36 Psalmen

Den ogudaktiges ondska. HERRENS godhet.

1. För sångmästaren; av HERRENS tjänare David.

2. I mitt hjärta betänker jag
vad synden säger till den ogudaktige,
till den för vilkens ögon
Guds fruktan ej finnes.
3. Den intalar ju honom vad som är behagligt i hans ögon:
att man icke skall finna hans missgärning och hata den.

4. Hans muns ord äro fördärv och svek;
han vill icke göra vad förståndigt och gott är.
5. Fördärv tänker han ut på sitt läger,
han träder på den väg som icke är god;
han skyr icke för något ont.

6. HERRE, upp i himmelen räcker din nåd,
och din trofasthet allt upp till skyarna.
7. Din rättfärdighet är såsom väldiga berg,
dina rätter såsom det stora havsdjupet;
både människor och djur hjälper du, HERRE.

8. Huru dyrbar är icke din nåd, o Gud!
Människors barn hava sin tillflykt
under dina vingars skugga.
9. De varda mättade av ditt hus' rika håvor,
och av din ljuvlighets ström giver du dem att dricka.
10. Ty hos dig är livets källa,
i ditt ljus se vi ljus.

11. Låt din nåd förbliva över dem som känna dig
och din rättfärdighet över de rättsinniga.
12. Låt icke de högmodigas fot komma över mig
eller de ogudaktigas hand driva mig bort.
13. Ja, där ligga ogärningsmännen fallna;
de äro nedstötta och kunna icke mer resa sig.
*19/37 Psaltaren, 37 Psalmen
Psaltaren, 37 Psalmen[1]

De ogudaktigas och de frommas olika
lott.

1. Av David.

Harmas icke över de onda,
avundas icke dem som göra orätt.
2. Ty såsom gräs varda de snart avhuggna,
och såsom gröna örter vissna de.

3. Förtrösta på HERREN, och gör vad gott är,
förbliv i landet och beflita dig om redbarhet,
4. och hav din lust i HERREN:
då skall han giva dig vad ditt hjärta begär.

5. Befall din väg åt HERREN
och förtrösta på honom; han skall göra det.
6. Han skall låta din rättfärdighet gå fram såsom ljuset
och din rätt såsom middagens sken.

7. Var stilla för HERREN och förbida honom,
harmas icke över den vilkens väg är lyckosam,
över den man som umgås med ränker.

8. Avhåll dig från vrede och låt förbittringen fara;
harmas icke; därmed gör du blott illa.
9. Ty de onda skola varda utrotade,
men de som vänta efter HERREN, de skola besitta landet.

10. Ännu en liten tid, så är den ogudaktige icke mer;
och när du ser efter hans plats, då är han borta.
11. Men de ödmjuka skola besitta landet
och hugnas av stor frid.

12. Den ogudaktige stämplar mot den rättfärdige
och biter sina tänder samman mot honom;
13. men Herren ler åt honom,
ty han ser att hans dag kommer.

14. De ogudaktiga draga ut svärdet
och spänna sin båge,
för att fälla den som är betryckt och fattig,
för att slakta dem som vandra i redlighet.
15. Men deras svärd skall gå in i deras eget hjärta,
och deras bågar skola brista sönder.

16. Det lilla som en rättfärdig har
är bättre än många ogudaktigas stora håvor.
17. Ty de ogudaktigas armar skola sönderbrytas;
men HERREN uppehåller de rättfärdiga.

18. HERREN känner de frommas dagar,
och deras arvedel skall bestå evinnerligen.
19. De skola icke komma på skam i den onda tiden,
och i hungerns dagar skola de varda mättade.

20. Ty de ogudaktiga skola förgås;
HERRENS fiender äro såsom ängarnas prakt:
de försvinna såsom rök, ja, de försvinna.

21. Den ogudaktige lånar och kan icke betala,
men den rättfärdige är barmhärtig och givmild.
22. Ty HERRENS välsignade skola besitta landet,
men de som han förbannar skola varda utrotade.

23. Genom HERREN bliva en mans steg fasta,
när han har behag till hans väg.
24. Om han faller, störtar han dock icke till marken,
ty HERREN håller honom vid handen.

25. Jag har varit ung och är nu gammal,
men jag har icke sett den rättfärdige övergiven
eller hans barn gå efter bröd.
26. Han är alltid barmhärtig och villig att låna
och hans barn äro till välsignelse.

27. Vänd dig bort ifrån det som är ont, och gör vad gott är,
så skall du få bo kvar evinnerligen.
28. Ty HERREN älskar vad rätt är
och övergiver icke sina fromma,
evinnerligen bliva de bevarade;
men de ogudaktigas avkomma varder utrotad.
29. De rättfärdiga skola besitta landet
och bo däri evinnerligen.

30. Den rättfärdiges mun talar visdom,
och hans tunga säger vad rätt är.
31. Hans Guds lag är i hans hjärta;
hans steg vackla icke.

32. Den ogudaktige vaktar på den rättfärdige
och står efter att döda honom,
33. men HERREN överlämnar honom icke i hans hand
och fördömer honom icke, när han dömes.

34. Förbida HERREN, och håll dig på hans väg,
så skall han upphöja dig till att besitta landet;
du skall se med lust huru de ogudaktiga varda utrotade.

35. Jag såg en ogudaktig som trotsade på sin makt;
han utbredde sig såsom ett grönskande träd, väl rotat.
36. Men när man sedan gick där fram, se, då var han borta;
jag sökte efter honom, men han fanns icke mer.

37. Giv akt på den ostrafflige, och se på den redlige,
huru fridens man har en framtid.
38. Men överträdarna skola allasammans förgås,
de ogudaktigas framtid varder avskuren.

39. Till de rättfärdiga kommer frälsning ifrån HERREN;
han är deras värn i nödens tid.
40. HERREN hjälper dem och befriar dem;
han befriar dem från de ogudaktiga och frälsar dem,
ty de taga sin tillflykt till honom.

[1] Alfabetisk psalm; se Poesi i Ordförkl.
*19/38 Psaltaren, 38 Psalmen
Psaltaren, 38 Psalmen

Den botfärdiges bön om förskoning.

1. En psalm av David; till åminnelse.

2. HERRE, straffa mig icke i din förtörnelse,
och tukta mig icke i din vrede.
3. Ty dina pilar hava träffat mig,
och din hand drabbar mig.

4. Det finnes intet helt på min kropp
för din vredes skull,
intet helbrägda i mina ben
för min synds skull.
5. Ty mina missgärningar gå mig över huvudet;
såsom en svår börda
äro de mig för tunga.

6. Mina sår stinka och flyta
för min dårskaps skull.
7. Jag går krokig och mycket lutande;
hela dagen går jag sörjande.

8. Ty mina länder äro fulla av brand,
och intet helt finnes på min kropp.
9. Jag är vanmäktig och illa sönderslagen;
jag klagar för mitt hjärtas jämmers skull.

10. Herre, du känner all min trängtan,
och min suckan är dig icke fördold.
11. Mitt hjärta slår häftigt,
min kraft har övergivit mig;
mina ögons ljus,
också det är borta.

12. Mina vänner och fränder
hålla sig fjärran ifrån min plåga,
och mina närmaste hava ställt sig långt ifrån.
13. Snaror lägga de ut, som stå efter mitt liv,
och de som söka min ofärd
tala vad fördärvligt är;
på svek tänka de hela dagen.

14. Men jag är lik en döv, som intet hör,
och lik en stum, som icke upplåter sin mun;
15. ja, jag är lik en man som intet hör,
och som icke har något gensvar i sin mun.

16. Se, på dig, HERRE, hoppas jag;
du skall svara, Herre, min Gud.
17. Ty jag fruktar att de annars
få glädja sig över mig,
att de skola förhäva sig över mig,
när min fot vacklar.

18. Ty jag är nära att falla,
och min plåga är alltid inför mig;
19. ja, jag måste bekänna min missgärning,
och jag sörjer över min synd.

20. Men mina fiender få leva och äro mäktiga,
och många äro de som hata mig utan sak,
21. de som löna gott med ont,
och som stå mig emot, därför att jag far efter det goda.

22. Övergiv mig icke, HERRE;
min Gud, var icke långt ifrån mig.
23. Skynda till min hjälp,
Herre, du min frälsning.
*19/39 Psaltaren, 39 Psalmen
Psaltaren, 39 Psalmen

Bön i svår nöd. Livets fåfänglighet.

1. För sångmästaren, till Jedutun; en psalm av David.

2. Jag sade: »Jag vill akta på vad jag gör,
så att jag icke syndar med min tunga;
jag vill akta på att tygla min mun,
så länge den ogudaktige är för mina ögon.»
3. Jag blev stum och tyst,
jag teg i min sorg;
man jag upprördes av smärta.
4. Mitt hjärta blev brinnande i mitt bröst:
när jag begrundade, upptändes en eld i mig;
jag talade med min tunga.

5. HERRE, lär mig betänka att jag måste få en ände,
och vad som är mina dagars mått,
så att jag förstår huru förgänglig jag är.
6. Se, såsom en handsbredd har du gjort mina dagars mått,
och min livslängd är såsom intet inför dig;
fåfänglighet allenast äro alla människor,
huru säkra de än stå. Sela.
7. Såsom en drömbild allenast gå de fram,
fåfänglighet allenast är deras ävlan;
de samla tillhopa och veta icke vem som skall få det.

8. Och nu, vad förbidar jag, Herre?
Till dig står mitt hopp.
9. Befria mig från alla mina överträdelser,
låt mig icke bliva till smälek för dåren.
10. Jag tiger och upplåter icke min mun;
ty det är du som har gjort det.
11. Vänd av ifrån mig din plåga;
för din hands aga försmäktar jag.
12. Om du tuktar någon
med näpst för missgärning,
så är det ute med hans härlighet,
såsom när mal krossas.
Fåfänglighet allenast äro alla människor. Sela.

13. Hör min bön, o HERRE,
och lyssna till mitt rop,
tig icke vid mina tårar;
ty jag är en främling i ditt hägn,
en gäst såsom alla mina fäder.
14. Vänd ifrån mig din blick, så att jag får vederkvickas,
innan jag går hädan och icke mer är till.
*19/40 Psaltaren, 40 Psalmen
Psaltaren, 40 Psalmen

Tacksägelse och bön. Det rätta offret.

1. För sångmästaren; av David; en psalm.

2. Stadigt förbidade jag HERREN,
och han böjde sig till mig
och hörde mitt rop.
3. Han drog mig upp ur fördärvets grop,
ur den djupa dyn;
han ställde mina fötter på en klippa,
han gjorde mina steg fasta;
4. han lade i min mun en ny sång,
en lovsång till vår Gud.
Det skola många se och varda häpna,
och skola förtrösta på HERREN.

5. Säll är den man som sätter
sin förtröstan till HERREN;
och icke vänder sig till dem som äro stolta
och vika av i lögn.
6. Stora äro de under du har gjort,
HERRE, min Gud,
och de tankar du har tänkt för oss;
dig är intet likt.
Jag ville förkunna dem och tala om dem,
men de stå icke till att räkna.

7. Till slaktoffer och spisoffer har du icke behag
-- öppna öron har du givit mig --
brännoffer och syndoffer begär du icke.
8. Därför säger jag: »Se, jag kommer;
i bokrullen är skrivet vad jag skall göra.
9. Att göra din vilja, min Gud, är min lust,
och din lag är i mitt hjärta.»

10. Jag bådar glädje, jag förkunnar din rättfärdighet
i den stora församlingen;
se, jag tillsluter icke mina läppar;
du, HERRE, vet det.
11. Din rättfärdighet fördöljer jag icke
i mitt hjärta,
om din trohet och din frälsning talar jag;
jag förtiger icke din nåd och din trofasthet
för den stora församlingen.

12. Du, HERRE, skall icke tillsluta
din barmhärtighet för mig;
din nåd och din trofasthet
må alltid bevara mig.
13. Ty lidanden omvärva mig,
flera än jag kan räkna;
mina missgärningar hava tagit mig fatt,
så att jag icke kan se;
de äro flera än håren på mitt huvud,
och mitt mod har övergivit mig.

14. Värdes, o HERRE, rädda mig;
HERRE, skynda till min hjälp.
15. Må alla de komma på skam och varda utskämda,
som stå efter mitt liv för att förgöra det;
må de vika tillbaka och blygas,
som önska min ofärd.
16. Må de häpna i sin skam,
som säga till mig: »Rätt så, rätt så!»

17. Men alla de som söka dig må fröjdas
och vara glada i dig;
de som åstunda din frälsning säge alltid:
»Lovad vare HERREN!»
18. Är jag ock betryckt och fattig,
Herren sörjer dock för mig.
Min hjälp och min befriare är du;
min Gud, dröj icke.
*19/41 Psaltaren, 41 Psalmen
Psaltaren, 41 Psalmen

Klagan under nöd och förföljelse.

1. För sångmästaren; en psalm av David.

2. Säll är den som låter sig vårda om den arme;
honom skall HERREN hjälpa
på olyckans dag.
3. HERREN skall bevara honom och behålla honom vid liv,
han skall prisas säll i landet.
Icke skall du överlämna honom
åt hans fienders vilja!
4. HERREN skall på sjukbädden
stå honom bi;
vid hans krankhet förvandlar du
alldeles hans läger.

5. Så säger jag då: HERRE;
var du mig nådig;
hela du min själ,
ty jag har syndat mot dig.
6. Mina fiender tala
vad ont är mot mig:
»När skall han dö
och hans namn förgås?»
7. Kommer någon och besöker mig,
så talar han falskhet;
hans hjärta samlar åt honom
vad ondskefullt är;
sedan går han ut och talar därom.

8. De som hata mig tassla alla
med varandra mot mig;
de tänka ut mot mig
det som är mig till skada.
9. »Ohjälplig ofärd
har drabbat honom,
han som ligger där
skall icke mer stå upp.»
10. Ja, också min vän,
som jag litade på,
han som åt mitt bröd,
lyfter nu mot mig sin häl.

11. Men du, HERRE,
var mig nådig och upprätta mig,
så vill jag vedergälla dem.
12. Att du har behag till mig,
det vet jag därav
att min fiende icke
får jubla över mig.
13. Ty mig uppehåller du,
för min ostrafflighets skull,
och låter mig stå
inför ditt ansikte evinnerligen.
----

14. Lovad vare HERREN, Israels Gud, från evighet till evighet!
Amen, Amen.
*19/42 Psaltaren, 42 Psalmen
Andra boken

Psaltaren, 42 Psalmen

Den bedrövades och förföljdes längtan
till Guds hus.

1. För sångmästaren; en sång av Koras söner.

2. Såsom hjorten trängtar
till vattenbäckar,
så trängtar min själ
efter dig, o Gud.
3. Min själ törstar efter Gud,
efter den levande Guden.
När skall jag få träda fram
inför Guds ansikte?
4. Mina tårar äro min spis
både dag och natt,
ty ständigt säger man till mig:
»Var är nu din Gud?»
5. Men jag vill utgjuta inom mig min själ
och hava i minne
huru jag gick med hopen
upp till Guds hus,
under fröjderop och tacksägelse,
i högtidsskaran.

6. Varför är du så bedrövad, min själ,
och så orolig i mig?
Hoppas på Gud;
ty jag skall åter få tacka honom
för frälsning genom honom.

7. Min Gud, bedrövad är min själ i mig;
därför tänker jag på dig
i Jordans land och på Hermons höjder,
på Misars berg.
8. Djup ropar till djup,
vid dånet av dina vattenfall;
alla dina svallande böljor
gå fram över mig.
9. Om dagen må HERREN
beskära sin nåd,
och om natten vill jag sjunga till hans ära
och bedja till mitt livs Gud.
10. Jag vill säga till Gud, min klippa:
»Varför har du förgätit mig,
varför måste jag gå sörjande,
trängd av fiender?»
11. Det är såsom krossade man benen i min kropp,
när mina ovänner smäda mig,
när de beständigt säga till mig:
»Var är nu din Gud?»

12. Varför är du så bedrövad, min själ,
och varför så orolig i mig?
Hoppas på Gud;
ty jag skall åter få tacka honom,
min frälsning och min Gud.
*19/43 Psaltaren, 43 Psalmen
Psaltaren, 43 Psalmen

Fortsättning av föregående psalm.

1. Skaffa mig rätt, o Gud,
och utför min sak
mot ett folk utan fromhet;
rädda mig ifrån falska
och orättfärdiga människor.
2. Ty du är den Gud som är mitt värn;
varför har du förkastat mig?
Varför måste jag gå sörjande,
trängd av fiender?
3. Sänd ditt ljus och din sanning;
må de leda mig,
må de föra mig till ditt heliga berg
och till dina boningar,
4. så att jag får gå in till Guds altare,
till Gud, som är min glädje och fröjd,
och tacka dig på harpa,
Gud, min Gud.
5. Varför är du så bedrövad, min själ,
och varför så orolig i mig?
Hoppas på Gud;
ty jag skall åter få tacka honom,
min frälsning och min Gud.
*19/44 Psaltaren, 44 Psalmen
Psaltaren, 44 Psalmen

Guds trogna folks bön under en svår
krigsnöd.

1. För sångmästaren; av Koras söner; en sång.

2. Gud, med våra öron hava vi hört,
våra fäder hava förtäljt därom för oss:
om den gärning du gjorde i deras dagar,
i forntidens dagar.
3. Det var du som med din hand
utrotade hedningarna, men planterade dem;
du fördärvade andra folk, men dem lät du utbreda sig.
4. Ty icke med sitt svärd intogo de landet,
och deras egen arm gav dem icke seger,
utan din högra hand och din arm
och ditt ansiktes ljus, ty du hade behag till dem.

5. Du, densamme, är min konung, o Gud;
så tillsäg nu Jakob seger.
6. Med din hjälp kunna vi stöta ned våra ovänner
och i ditt namn förtrampa våra motståndare.
7. Ty icke på min båge förlitar jag mig,
och mitt svärd kan icke giva mig seger;
8. nej, du giver oss seger över våra ovänner,
och dem som hata oss låter du komma på skam.
9. Gud lova vi alltid,
och ditt namn prisa vi evinnerligen. Sela.

10. Och dock har du nu förkastat oss och låtit oss varda till blygd,
och du drager icke ut med våra härar.
11. Du låter oss vika tillbaka för ovånnen,
och de som hata oss taga sig byte.
12. Du låter oss bliva uppätna såsom får,
och bland hedningarna han du förstrött oss.
13. Du säljer ditt folk för ett ringa pris,
stor är icke den vinst du har gjort därpå.
14. Du låter oss bliva till smälek för våra grannar,
till spott och hån för dem som bo omkring oss.
15. Du gör oss till ett ordspråk bland hedningarna,
du låter folken skaka huvudet åt oss.
16. Hela dagen är min smälek inför mig,
och blygsel höljer mitt ansikte,
17. när jag hör smädarens och lastarens tal,
när jag ser fienden och den hämndgirige.

18. Allt detta har kommit över oss,
och vi hava dock icke förgätit dig,
ej heller svikit ditt förbund.
19. Våra hjärtan avföllo icke,
och våra steg veko ej av ifrån din väg,
20. så att du därför har krossat oss i schakalers land
och övertäckt oss med dödsskugga.

21. Om vi hade förgätit vår Guds namn
och uträckt våra händer till en främmande gud,
22. månne icke Gud skulle hava utrannsakat det,
han som känner hjärtats lönnligheter?
23. Nej, för din skull varda vi dödade hela dagen
och bliva aktade såsom slaktfår.

24. Vakna upp; varför sover du, Herre?
Vakna, förkasta oss icke för alltid.
25. Varför döljer du ditt ansikte
och förgäter vårt lidande och trångmål?
26. Se, vår själ är nedböjd i stoftet,
vår kropp ligger nedtryckt till jorden.
27. Stå upp till vår hjälp,
och förlossa oss för din nåds skull.
*19/45 Psaltaren, 45 Psalmen
Psaltaren, 45 Psalmen

Konungen och hans brud.

1. För sångmästaren, efter »Liljor»; av Koras söner; en sång, ett
kväde om kärlek.

2. Mitt hjärta flödar över
av sköna ord;
jag säger: min dikt
gäller en konung;
en snabb skrivares
penna är min tunga.

3. Du är den skönaste
bland människors barn,
ljuvlighet är utgjuten
över dina läppar;
så se vi att Gud
har välsignat dig evinnerligen.
4. Omgjorda din länd
med ditt svärd, du hjälte,
i ditt majestät och din härlighet.
5. Och drag så åstad,
lyckosam i din härlighet,
till försvar för sanning,
för ödmjukhet och rättfärdighet,
så skall din högra hand lära dig
underbara gärningar.
6. Skarpa äro dina pilar;
folk skola falla för dig;
konungens fiender
skola träffas i hjärtat.
7. Gud, din tron förbliver
alltid och evinnerligen;
ditt rikes spira
är rättvisans spira.
8. Du älskar rättfärdighet
och hatar orättfärdighet;
därför har Gud,
din Gud, smort dig
med glädjens olja
mer än dina medbröder.

9. Av myrra, aloe och kassia
dofta alla dina kläder;
från elfenbenspalatser
gläder dig strängaspel.
10. Konungadöttrar har du
såsom tärnor i ditt hov,
en drottning står vid din högra sida,
i guld från Ofir.

11. Hör, dotter, och giv akt,
och böj ditt öra härtill:
Förgät nu ditt folk
och din faders hus,
12. och må konungen få hava
sin lust i din skönhet;
ty han är din herre,
och för honom skall du falla ned.

13. Se, dottern Tyrus,
ja, de rikaste folk
söka nu att vinna
din ynnest med skänker.
14. Idel härlighet är hon,
konungadottern i gemaket:
av guldvirkat tyg
består hennes dräkt,
15. i brokigt vävda kläder
föres hon till konungen;
jungfrur, hennes väninnor,
följa henne åt;
de ledas in till dig.
16. Under glädje och fröjd
föras de fram,
de tåga in
i konungens palats.

17. I dina fäders ställe
skola dina söner träda;
dem skall du sätta till furstar
överallt i landet.
18. Ditt namn vill jag göra prisat
bland alla kommande släkten;
så skola ock folken lova dig,
alltid och evinnerligen.
*19/46 Psaltaren, 46 Psalmen
Psaltaren, 46 Psalmen

Vår Gud är oss en väldig borg.

1. För sångmästaren; av Koras söner; till Alamót; en sång.

2. Gud är vår tillflykt
och vår starkhet,
en hjälp i nöden,
väl beprövad.
3. Därför skulle vi icke frukta,
om än jorden omvälvdes
och bergen vacklade
ned i havsdjupet;
4. om än dess vågor
brusade och svallade,
så att bergen bävade
vid dess uppror. Sela.

5. En ström går fram, vars flöden
giva glädje åt Guds stad,
åt den Högstes heliga boning.
6. Gud bor därinne,
den vacklar icke;
Gud hjälper den,
när morgonen gryr.
7. Hedningarna larma,
riken vackla;
han låter höra sin röst,
då försmälter jorden.

8. HERREN Sebaot är med oss,
Jakobs Gud är vår borg. Sela.

9. Kommen och skåden
HERRENS verk:
gärningar som väcka häpnad
gör han på jorden.
10. Han stillar strider
intill jordens ända,
bågen bryter han sönder
och bräcker spjutet,
i eld bränner han upp
stridsvagnarna.
11. »Bliven stilla och besinnen
att jag är Gud;
hög varder jag bland hedningarna,
hög på jorden.»

12. HERREN Sebaot är men oss,
Jakobs Gud är vår borg. Sela.
*19/47 Psaltaren, 47 Psalmen
Psaltaren, 47 Psalmen

Gud såsom folkens konung.

1. För sångmästaren; av Koras söner; en psalm.

2. Klappen i händerna,
alla folk,
höjen jubel till Gud
med fröjderop.
3. Ty HERREN är den Högste,
fruktansvärd är han,
en stor konung
över hela jorden.

4. Han tvingar folk under oss
och folkslag under våra fötter.
5. Han utväljer åt oss vår arvedel,
Jakobs, hans älskades, stolthet. Sela.

6. Gud har farit upp under jubel,
HERREN, under basuners ljud.
7. Lovsjungen Gud, lovsjungen;
lovsjungen vår konung, lovsjungen.

8. Ty Gud är konung över hela jorden;
lovsjungen honom med en sång.
9. Gud är nu konung över hedningarna,
Gud har satt sig på sin heliga tron.

10. Folkens ypperste hava församlat sig
till att bliva ett Abrahams Guds folk.
Ty Gud tillhöra de som äro jordens sköldar;
högt är han upphöjd.
*19/48 Psaltaren, 48 Psalmen
Psaltaren, 48 Psalmen

Guds makt bevisad i Jerusalems räddning.

1. En sång, en psalm av Koras söner.

2. Stor är HERREN
och högt lovad,
i vår Guds stad,
på sitt heliga berg.
3. Skönt höjer det sig,
hela jordens fröjd,
berget Sion
längst uppe i norr,
den store konungens stad.
4. Gud har i dess palatser
gjort sig känd såsom ett värn.

5. Ty se, konungarna församlade sig,
tillhopa drogo de fram.
6. De sågo det, då häpnade de;
de förskräcktes, de flydde.
7. Bävan grep dem där,
ångest lik en barnaföderskas.
8. Så krossar du Tarsis-skepp
med östanvinden.
9. Såsom vi hade hört,
så fingo vi se det,
i HERREN Sebaots stad,
i vår Guds stad;
Gud håller den vid makt
till evig tid. Sela.

10. Vi tänka, o Gud, på din nåd,
när vi stå i ditt tempel.
11. Såsom ditt namn, o Gud,
så når ock ditt lov
intill jordens ändar;
din högra hand
är full av rättfärdighet.
12. Sions berg glädje sig,
Juda döttrar fröjde sig,
för dina domars skull.

13. Gån omkring Sion
och vandren runt därom,
räknen dess torn;
14. given akt på dess murar,
skriden genom dess palatser,
så att I kunnen förtälja därom
för ett kommande släkte.
15. Ty sådan är Gud, vår Gud,
alltid och evinnerligen;
intill döden skall han
ledsaga oss.
*19/49 Psaltaren, 49 Psalmen
Psaltaren, 49 Psalmen

Förgängligheten av de ogudaktigas lycka.

1. För sångmästaren; av Koras söner; en psalm.

2. Hören detta, alla folk,
lyssnen härtill, I alla som leven i världen,
3. både låga och höga,
rika såväl som fattiga.
4. Hin mun skall tala visdom,
och mitt hjärtas tanke skall vara förstånd.
5. Jag vill böja mitt öra till lärorikt tal,
jag vill yppa vid harpan min förborgade kunskap.

6. Varför skulle jag frukta i olyckans dagar,
när mina förföljares ondska omgiver mig?
7. De förlita sig på sina ägodelar
och berömma sig av sin stora rikedom.
8. Men sin broder kan ingen förlossa
eller giva Gud lösepenning för honom.
9. För dyr är lösen för hans själ
och kan icke betalas till evig tid,
10. så att han skulle få leva för alltid
och undgå att se graven.
11. Nej, man skall se att visa män dö,
att dårar och oförnuftiga förgås likasom de;
de måste lämna sina ägodelar åt andra.

12. De tänka att deras hus skola bestå evinnerligen,
deras boningar från släkte till släkte;
de uppkalla jordagods efter sina namn.
13. Men en människa har, mitt i sin härlighet, intet bestånd,
hon är lik fänaden, som förgöres.

14. Den vägen gå de, dårar som de äro,
och de följas av andra som finna behag i deras tal. Sela.
15. Såsom en fårhjord drivas de ned till dödsriket,
där döden bliver deras herde.
Så få de redliga makt över dem,
när morgonen gryr,
medan deras skepnader förtäras av dödsriket
och ej få annan boning.
16. Men min själ skall Gud förlossa
ifrån dödsrikets våld,
ty han skall upptaga mig. Sela.

17. Frukta icke, när en man bliver rik,
när hans hus växer till i härlighet.
18. Ty av allt detta får han vid sin död intet med sig,
och hans härlighet följer honom icke ditned.
19. Om han ock prisar sig välsignad under sitt liv,
ja, om man än berömmer dig, när du gör goda dagar,
så skall dock vars och ens själ gå till hans fäders släkte,
till dem som aldrig mer se ljuset.

20. En människa som, mitt i sin härlighet, är utan förstånd,
hon är lik fänaden, som förgöres.
*19/50 Psaltaren, 50 Psalmen
Psaltaren, 50 Psalmen

Rätt och orätt gudstjänst.

1. En psalm av Asaf.

Gud, HERREN Gud,
talar och kallar jorden,
allt mellan öster och väster.
2. Från Sion, skönhetens fullhet,
träder Gud fram i glans.
3. Vår Gud kommer, och han skall icke tiga.
Förtärande eld går framför honom,
och omkring honom stormar det med makt.
4. Han kallar på himmelen därovan
och på jorden, för att döma sitt folk:
5. »Församlen till mig mina fromma,
som sluta förbund med mig vid offer.»
6. Och himlarna förkunna att han är rättfärdig,
att Gud är den som skipar rätt. Sela.

7. Hör, mitt folk, jag vill tala;
Israel, låt mig varna dig.
Gud, din Gud, är jag.
8. Icke för dina slaktoffer vill jag gå till rätta med dig;
dina brännoffer har jag alltid inför mig.
9. Jag vill icke taga tjurar ur ditt hus
eller bockar ur dina fållor;
10. ty mina äro alla skogens djur,
boskapen på de tusende bergen;
11. jag känner alla fåglar på bergen,
och vad som rör sig på marken är mig bekant.
12. Om jag hungrade, skulle jag icke säga dig det;
ty min är jordens krets med allt vad därpå är.
13. Skulle jag äta tjurars kött,
och skulle jag dricka bockars blod?
14. Nej, offra lovets offer åt Gud,
så skall du få infria dina löften till den Högste.
15. Och åkalla mig i nöden,
så vill jag hjälpa dig, och du skall prisa mig.»

16. Men till den ogudaktige säger Gud:
»Huru kan du tala om mina stadgar
och föra mitt förbund på tungan,
17. du som hatar tuktan
och kastar mina ord bakom dig?
18. Om du ser en tjuv, så håller du med honom,
och med äktenskapsbrytare giver du dig i lag.
19. Din mun släpper du lös till vad ont är,
och din tunga hopspinner svek.
20. Du sitter där och förtalar din broder,
din moders son lastar du!
21. Så gör du, och jag tiger,
och nu tror du att jag är såsom du.
Nej, jag vill straffa dig och ställa dig det för ögonen.

22. I som förgäten Gud, märken detta,
för att jag icke må sönderriva eder utan räddning:
23. den som offrar lovets offer, han ärar mig;
och den som aktar på sin väg,
honom skall jag låta se Guds frälsning.»
*19/51 Psaltaren, 51 Psalmen
Psaltaren, 51 Psalmen

Den botfärdiges bön.

1. För sångmästaren; en psalm av David,
2. när profeten Natan kom till honom, då han hade gått in till
Bat-Seba.

3. Gud, var mig nådig efter din godhet,
utplåna mina överträdelser efter din stora barmhärtighet.
4. Två mig väl från min missgärning,
och rena mig från synd.
5. Ty jag känner mina överträdelser,
och min synd är alltid inför mig.

6. Mot dig allena har jag syndat
och gjort vad ont är i dina ögon;
på det att du må finnas rättfärdig i dina ord
och rättvis i dina domar.

7. Se, i synd är jag född,
och i synd har min moder avlat mig.
8. Du har ju behag till sanning i hjärtegrunden;
så lär mig då vishet i mitt innersta.

9. Skära mig med isop, så att jag varder ren;
två mig, så att jag bliver vitare än snö.
10. Låt mig förnimma fröjd och glädje,
låt de ben som du har krossat få fröjda sig.
11. Vänd bort ditt ansikte från mina synder,
och utplåna alla mina missgärningar.

12. Skapa i mig, Gud, ett rent hjärta,
och giv mig på nytt en frimodig ande.
13. Förkasta mig icke från ditt ansikte,
och tag icke din helige Ande ifrån mig.

14. Låt mig åter få fröjdas över din frälsning,
och uppehåll mig med villighetens ande.
15. Då skall jag lära överträdarna dina vägar,
och syndarna skola omvända sig till dig.

16. Rädda mig undan blodstider, Gud,
du min frälsnings Gud,
så skall min tunga jubla över din rättfärdighet.
17. Herre, upplåt mina läppar,
så att min mun kan förkunna ditt lov.

18. Ty du har icke behag till offer,
eljest skulle jag giva dig sådana;
till brännoffer har du icke lust.
19. Det offer som behagar Gud
är en förkrossad ande;
ett förkrossat och bedrövat hjärta
skall du, Gud, icke förakta.

20. Gör väl mot Sion i din nåd,
bygg upp Jerusalems murar.
21. Då skall du undfå rätta offer, som behaga dig,
brännoffer och heloffer;
då skall man offra tjurar på ditt altare.
*19/52 Psaltaren, 52 Psalmen
Psaltaren, 52 Psalmen

Tröst mot våld och onda tungor.

1. För sångmästaren; en sång av David,
2. när edoméen Doeg kom och berättade för Saul och sade till honom:
»David har gått in i Ahimeleks hus.»

3. Varför berömmer du dig av vad ont är, du våldsverkare?
Guds nåd varar ju beständigt.
4. Din tunga far efter fördärv,
den är lik en skarp rakkniv, du arglistige.
5. Du älskar ont mer än gott,
lögn mer än att tala vad rätt är. Sela.

6. Ja, du älskar allt fördärvligt tal,
du falska tunga.
7. Därför skall ock Gud störta dig ned för alltid,
han skall gripa dig och rycka dig ut ur din hydda
och utrota dig ur de levandes land. Sela.

8. Och de rättfärdiga skola se det och frukta,
de skola le åt honom:
9. »Se där är den man som icke gjorde
Gud till sitt värn,
utan förlitade sig på sin stora rikedom,
trotsig i sin lystnad!»

10. Men jag skall vara såsom ett grönskande olivträd
i Guds hus;
jag förtröstar på Guds nåd
alltid och evinnerligen.
11. Jag skall evinnerligen tacka dig
för att du har gjort det;
och inför dina fromma
skall jag förbida ditt namn,
ty det är gott.
*19/53 Psaltaren, 53 Psalmen
Psaltaren, 53 Psalmen

Klagan inför Gud över det rådande
fördärvet.

1. För sångmästaren, till Mahalát; en sång av David.

2. Dårarna säga i sina hjärtan:
»Det finnes ingen Gud.»
Fördärv och styggelse är deras onda verk;
ingen finnes, som gör vad gott är.

3. Gud skådar ned från himmelen
på människors barn,
för att se om det finnes någon förståndig,
någon som söker Gud.

4. Nej, alla hava de avfallit,
allasammans äro de fördärvade;
ingen finnes, som gör vad gott är,
det finnes icke en enda.

5. Hava de då intet fått förnimma,
dessa ogärningsmän,
dessa som uppäta mitt folk,
likasom åte de bröd,
och som icke åkalla Gud?

6. Jo, där överföll dem förskräckelse,
varest intet förskräckligt var;
ty Gud förströdde deras ben,
när de lägrade sig mot dig.
Så lät du dem komma på skam,
ja, Gud förkastade dem.

7. Ack att från Sion
komme frälsning för Israel!
När Gud vill åter
upprätta sitt folk,
då skall Jakob fröjda sig,
då skall Israel vara glad.
*19/54 Psaltaren, 54 Psalmen
Psaltaren, 54 Psalmen

Bön om räddning ifrån fiender.

1. För sångmästaren, med strängaspel; en sång av David,
2. när sifiterna kommo och sade till Saul: »David håller sig nu
gömd hos oss.»

3. Gud, fräls mig genom ditt namn,
och skaffa mig rätt genom din makt.
4. Gud, hör min bön,
lyssna till min muns tal.
5. Ty främlingar resa sig upp mot mig,
och våldsverkare stå efter mitt liv;
de hava icke Gud för ögonen. Sela.

6. Se, Gud är min hjälpare,
Herren uppehåller min själ.
7. Må det onda falla tillbaka på mina förföljare,
förgör dem, du som är trofast.
8. Då skall jag offra åt dig med villigt hjärta;
jag skall prisa ditt namn, o HERRE,
ty det är gott.
9. Ja, ur all nöd räddar det mig,
och mitt öga får se med lust på mina fiender.
*19/55 Psaltaren, 55 Psalmen
Psaltaren, 55 Psalmen

Klagan över falska vänner.

1. För sångmästaren, med strängaspel; en sång av David.

2. Lyssna, Gud, till min bön,
och fördölj dig icke för min åkallan.
3. Akta på mig och svara mig.
I mitt bekymmer är jag utan ro och måste klaga,
4. vid fiendens rop,
vid den ogudaktiges skri.

Ty de vilja draga fördärv över mig,
och i vrede ansätta de mig.
5. Mitt hjärta ängslas i mitt bröst,
och dödens fasor hava fallit över mig.
6. Fruktan och bävan kommer över mig,
och förfäran övertäcker mig.

7. Därför säger jag:
Ack att jag hade vingar såsom duvan!
Då skulle jag flyga bort och söka mig ett bo.
8. Ja, långt bort skulle jag fly,
jag skulle taga härbärge i öknen. Sela.
9. Jag skulle skynda att söka mig en tillflykt
undan stormvind och oväder.

10. Fördärva dem, Herre;
gör deras tungor oense.
Ty våld och genstridighet
ser jag i staden.
11. Dag och natt gå de omkring den,
ovanpå dess murar,
ondska och olycka råda därinne;
12. ja, fördärv råder därinne,
och från dess torg vika icke
förtryck och svek.

13. Se, det är icke en fiende som smädar mig,
det kunde jag fördraga;
det är icke min ovän som förhäver sig mot mig,
för honom kunde jag gömma mig undan.
14. Nej, du gör det, du som var min jämlike,
min vän och förtrogne,
15. du som levde med mig
i ljuvlig förtrolighet,
du som i Guds hus gick med mig
i högtidsskaran.

16. Döden komme över dem oförtänkt,
levande fare de ned i dödsriket;
ty ondska råder i deras boning, i deras hjärtan.

17. Men jag ropar till Gud;
HERREN skall frälsa mig.
18. Afton och morgon och middag
vill jag utgjuta mitt bekymmer och klaga,
och han skall höra min röst.
19. Han förlossar min själ och skaffar henne ro,
så att de icke komma vid mig;
ty de äro många, som stå mig emot.

20. Gud skall höra det och giva dem svar,
han som sitter på sin tron av ålder. Sela.
Ty de vilja icke ändra sig,
och de frukta ej Gud.

21. Den mannen bär händer på sin vän;
han bryter sitt förbund.
22. Orden i hans mun äro hala såsom smör,
men stridslust fyller hans hjärta;
hans ord äro lenare än olja,
dock äro de dragna svärd.

23. Kasta din börda på HERREN,
han skall uppehålla dig;
han skall i evighet icke tillstädja
att den rättfärdige vacklar.
24. Gud, du skall störta dem ned
i gravens djup;
de blodgiriga och falska skola ej nå
sin halva ålder.
Men jag förtröstar på dig.
*19/56 Psaltaren, 56 Psalmen
Psaltaren, 56 Psalmen

Förtröstansfull bön under förföljelse.

1. För sångmästaren, efter »Den stumma duvan i fjärran»; en sång av
David, når filistéerna grepo honom i Gat.

2. Var mig nådig, o Gud,
ty människor stå mig efter livet;
beständigt tränga mig stridsmän.
3. Mina förföljare stå mig beständigt efter livet;
ja, de äro många, som i högmod strida mot mig.
4. Men när fruktan kommer över mig,
sätter jag min förtröstan på dig.

5. Med Guds hjälp skall jag få prisa hans ord,
på Gud förtröstar jag och skall icke frukta;
vad kan det som är kött göra mig?

6. Beständigt förbittra de livet för mig,
alla deras tankar gå ut på att skada mig.
7. De rota sig samman, de lägga försåt,
de vakta på mina steg,
ty de stå efter mitt liv.
8. Skulle de räddas med all sin ondska?
Nej, slå ned folken,
Gud, i din vrede.

9. Du har räknat min flykts dagar.
Samla mina tårar i din lägel;
de stå ju i din bok.
10. Så måste då mina fiender vika tillbaka
på den dag då jag ropar;
det vet jag, att Gud står mig bi.

11. Med Guds hjälp skall jag få prisa hans ord;
med HERRENS hjälp skall jag få prisa hans ord.
12. På Gud förtröstar jag och skall icke frukta;
vad kunna människor göra mig?

13. Jag har löften att infria till dig, o Gud;
jag vill betala dig lovoffer.
14. Ty du har räddat min själ från döden,
ja, mina fötter ifrån fall,
så att jag kan vandra inför Gud
i de levandes ljus.
*19/57 Psaltaren, 57 Psalmen
Psaltaren, 57 Psalmen

Bön och lovsång i nöden.

1. För sångmästaren; »Fördärva icke»; en sång av David, när han
flydde för Saul och var i grottan.

2. Var mig nådig, o Gud, var mig nådig;
ty till dig tager min själ sin tillflykt.
Ja, under dina vingars skugga vill jag taga min tillflykt,
till dess att det onda är förbi.

3. Jag ropar till Gud den Högste,
till Gud, som fullbordar sitt verk för mig.
4. Han skall sända från himmelen och frälsa mig,
när jag smädas av människor som stå mig efter livet. Sela.
Gud skall sända sin nåd och sin trofasthet.

5. Min själ är omgiven av lejon,
jag måste ligga bland eldsprutare,
bland människor vilkas tänder äro spjut och pilar,
och vilkas tungor äro skarpa svärd.

6. Upphöjd vare du, Gud, över himmelen;
över hela jorden sträcke sig din ära.

7. De lägga ut nät för mina fötter,
min själ böjes ned,
de gräva för mig en grop,
men de falla själva däri. Sela.

8. Mitt hjärta är frimodigt, o Gud,
mitt hjärta är frimodigt;
jag vill sjunga och lova.
9. Vakna upp, min ära[1];
upp, psaltare och harpa!
Jag vill väcka morgonrodnaden.

10. Jag vill tacka dig bland folken, Herre;
jag vill lovsjunga dig bland folkslagen.
11. Ty din nåd är stor allt upp till himmelen
och din trofasthet allt upp till skyarna.

12. Upphöjd vare du, Gud, över himmelen;
över hela jorden sträcke sig din ära.

[1] Se Ära i Ordförkl.
*19/58 Psaltaren, 58 Psalmen
Psaltaren, 58 Psalmen

Bön mot de ogudaktiga.

1. För sångmästaren; »Fördärva icke»; av David; en sång.

2. Talen I väl i eder stumhet
vad rättfärdigt är?
Dömen I såsom rätt är,
I människors barn?
3. Nej, i hjärtat uppgören I
onda anslag;
I vägen ut i landet
edra händers våld.

4. De ogudaktiga äro avfälliga
allt ifrån modersskötet;
de lögnaktiga fara vilse
ända från sin moders liv.
5. Gift är i dem,
likt ormens gift;
en döv huggorm likna de,
en som tillstoppar sitt öra,
6. så att han icke hör tjusarnas röst,
icke den förfarne besvärjarens.

7. Gud, krossa tänderna
i deras mun;
bryt ut, o HERRE,
de unga lejonens kindtänder.
8. Låt dem bliva till intet,
likasom vatten som förrinner.
När någon skjuter sina pilar,
blive de såsom utan udd.
9. Må han vara lik snigeln,
som upplöses och förgås,
lik en kvinnas foster,
som ej fick skåda solen.

10. Förrän edra grytor
hava hunnit märka bränslet,
och medan köttet ännu är rått,
skall en glödvind rycka bort det.
11. Den rättfärdige skall glädja sig,
när han skådar hämnden,
han skall två sina fötter
i den ogudaktiges blod.
12. Och människorna skola säga:
»Ja, den rättfärdige får sin lön;
ja, det finnes en Gud
som dömer på jorden.»
*19/59 Psaltaren, 59 Psalmen
Psaltaren, 59 Psalmen

Den oskyldiges bön mot fienders försåt.

1. För sångmästaren; »Fördärva icke»; en sång av David, när Saul
sände och lät bevaka hans hus för att döda honom.

2. Rädda mig, min Gud, från mina fiender,
beskydda mig för mina motståndare.
3. Rädda mig från ogärningsmännen,
och fräls mig från de blodgiriga.
4. Ty se, de ligga i försåt för mig;
grymma människor rota sig samman mot mig,
utan någon min överträdelse
eller synd, o HERRE.
5. Utan någon min missgärning
löpa de fram och göra sig redo;
vakna upp, kom mig till mötes,
och se härtill.
6. Ja, du HERRE Gud Sebaot,
Israels Gud,
vakna och hemsök alla hedningar,
hemsök utan nåd alla trolösa ogärningsmän. Sela.

7. Var afton komma de tillbaka,
de tjuta såsom hundar
och stryka omkring i staden.
8. Se, deras mun flödar över,
svärd äro på deras läppar,
ty »vem skulle höra det?»
9. Men du, HERRE, ler åt dem;
du bespottar alla hedningar.

10. Mot deras makt vill jag hålla mig till dig,
ty Gud är min borg.
11. Min Gud kommer mig till mötes med sin nåd,
Gud låter mig se med lust på mina förföljare.

12. Dräp dem icke,
på det att mitt folk ej må förgäta det;
låt dem genom din kraft driva ostadiga omkring,
och slå dem ned,
du vår sköld, o Herre.

13. Vart ord på deras läppar
är en synd i deras mun.
Må de fångas i sitt högmod,
genom den förbannelse och lögn som de tala.
14. Förgör dem i vrede,
förgör dem, så att de ej mer äro till;
och må de förnimma
att det är Gud som råder i Jakob,
allt intill jordens ändar. Sela.

15. Ja, var afton komma de tillbaka,
de tjuta såsom hundar
och stryka omkring i staden.
16. De driva omkring efter rov;
om de icke bliva mätta, så stanna de kvar över natten.

17. Men jag vill sjunga om din makt
och jubla var morgon över din nåd;
ty du var för mig en borg
och en tillflykt, när jag var i nöd.
18. Min starkhet, dig vill jag lovsjunga,
ty Gud är min borg,
min nåderike Gud.
*19/60 Psaltaren, 60 Psalmen
Psaltaren, 60 Psalmen

Hopp om seger efter nederlag.

1. För sångmästaren, efter »Vittnesbördets lilja»; en sång, till
att inläras; av David,
2. när han var i fejd med Aram-Naharaim och Aram-Soba, och Joab kom
tillbaka och slog edoméerna i Saltdalen, tolv tusen man.

3. Gud, du har förkastat och förskingrat oss,
du har varit vred; upprätta oss igen.
4. Du har kommit jorden att bäva och rämna;
hela nu dess revor, ty den vacklar.
5. Du har låtit ditt folk se hårda ting,
du har iskänkt åt oss rusande vin.

6. Men åt dem som frukta dig gav du ett baner,
dit de kunde samla sig för att undfly bågen. Sela.
7. På det att dina vänner må varda räddade,
må du giva seger med din högra hand och bönhöra oss.

8. Gud har talat i sin helgedom:
»Jag skall triumfera, jag skall utskifta Sikem
och skall avmäta Suckots dal.
9. Mitt är Gilead, och mitt är Manasse,
Efraim är mitt huvuds värn,
Juda min härskarstav;
10. Moab är mitt tvagningskärl,
på Edom kastar jag min sko;
höj jubelrop till min ära, du filistéernas land.»

11. Vem skall föra mig till den fasta staden,
vem leder mig till Edom?
12. Har icke du, o Gud, förkastat oss,
så att du ej drager ut med våra härar, o Gud?
13. Giv oss hjälp mot ovännen;
ty människors hjälp är fåfänglighet.
14. Med Gud kunna vi göra mäktiga ting;
han skall förtrampa våra ovänner.
*19/61 Psaltaren, 61 Psalmen
Psaltaren, 61 Psalmen

Bön om välsignelse över konungen.

1. För sångmästaren, till strängaspel; av David.

2. Hör, o Gud, mitt rop,
akta på min bön.
3. Från jordens ända
ropar jag till dig,
ty mitt hjärta försmäktar;
för mig upp på en klippa,
som är mig alltför hög.
4. Ty du är min tillflykt,
ett starkt torn mot fienden.
5. Låt mig bo i din hydda evinnerligen;
under dina vingars beskärm tager jag min tillflykt. Sela.

6. Ty du, o Gud,
hör mina löften,
åt dem som frukta ditt namn
giver du en arvedel.
7. Du förökar konungens dagar;
hans år skola vara från släkte till släkte.
8. Må han sitta på sin tron
inför Gud evinnerligen;
låt nåd och trofasthet
bevara honom.
9. Då skall jag lovsjunga
ditt namn till evig tid,
i det jag får infria mina löften
dag efter dag.
*19/62 Psaltaren, 62 Psalmen
Psaltaren, 62 Psalmen

Allenast hos Gud är frälsning.

1. För sångmästaren, till Jedutun; en psalm av David.

2. Allenast hos Gud söker min själ sin ro;
från honom kommer min frälsning.
3. Allenast han är min klippa och min frälsning,
min borg, jag skall ej mycket vackla.

4. Huru länge viljen I rasa mot denne man,
samfällt slå honom ned,
såsom vore han en lutande vägg,
en sönderbräckt mur?
5. De rådslå allenast om att stöta honom ned från hans höjd,
de hava behag till lögn;
med munnen välsigna de,
men i sitt innersta förbanna de. Sela.

6. Allenast i Gud må du hava din ro, min själ;
ty från honom kommer mitt hopp.
7. Allenast han är min klippa och min frälsning,
min borg, jag skall icke vackla.
8. Hos Gud är min frälsning och min ära;
min starka klippa,
min tillflykt har jag i Gud.
9. Förtrösta på honom
alltid, du folk;
utgjuten för honom edra hjärtan.
Gud är vår tillflykt. Sela.

10. Allenast ett intet äro människors barn,
myndiga herrar fåfänglighet;
i vågskålen äro de för lätta,
mindre än intet äro de allasammans.
11. Förliten eder icke på orätt vinning,
sätten icke ett fåfängligt hopp till rov:
om ock eder rikedom växer,
så akten icke därpå.

12. En gång har Gud sagt det,
ja, två gånger har jag hört det,
att hos Gud är makten;
13. och hos dig, Herre, är nåd.
Ty du vedergäller
var och en efter hans gärningar.
*19/63 Psaltaren, 63 Psalmen
Psaltaren, 63 Psalmen

Längtan efter Gud och förtröstan på
honom.

1. En psalm av David, när han var i Juda öken.

2. Gud, du är min Gud,
bittida söker jag dig;
min själ törstar efter dig,
min kropp längtar efter dig,
i ett torrt land,
som försmäktar utan vatten.

3. Så skådar jag nu efter dig i helgedomen,
för att få se din makt och ära.
4. Ty din nåd är bättre än liv;
mina läppar skola prisa dig.

5. Så skall jag då lova dig, så länge jag lever;
i ditt namn skall jag upplyfta mina händer.

6. Min själ varder mättad
såsom av märg och fett;
och med jublande läppar
lovsjunger min mun,
7. när jag kommer ihåg dig på mitt läger
och under nattens väkter tänker på dig.

8. Ty du är min hjälp,
och under dina vingars skumma jublar jag.
9. Min själ håller sig intill dig;
din högra hand uppehåller mig.

10. Men dessa som stå efter mitt liv
och vilja fördärva det,
de skola fara ned i jordens djup.
11. De skola givas till pris åt svärdet,
rovdjurs byte skola de varda.

12. Men konungen skall glädja sig i Gud;
berömma sig skall var och en som svär vid honom,
ty de lögnaktigas mun skall varda tillstoppad.
*19/64 Psaltaren, 64 Psalmen
Psaltaren, 64 Psalmen

Bön om beskärm emot fiender.

1. För sångmästaren; en psalm av David.

2. Hör, o Gud,
min röst, när jag klagar,
bevara mitt liv,
ty fienden förskräcker mig.
3. Fördölj mig för de ondas hemliga råd,
för ogärningsmännens larmande hop;
4. ty de vässa sina tungor likasom svärd,
med bittra ord lägga de an såsom med pilar,
5. för att i lönndom skjuta den ostrafflige;
plötsligt skjuta de på honom, utan försyn.

6. De befästa sig i sitt onda uppsåt,
de orda om huru de skola lägga ut snaror;
de säga: »Vem skulle se oss?»
7. De tänka ut onda anslag:
»Nu äro vi redo med det råd vi hava uttänkt!»
Ja, djupa äro männens tankar och hjärtan.

8. Då skjuter Gud dem;
plötsligt sårar dem hans pil.
9. De bringas på fall och få straff för sina tungors skull;
var och en som ser dem rister huvudet.

10. Och alla människor varda förskräckta;
de förkunna vad Gud har gjort
och förstå hans verk.
11. Den rättfärdige skall glädja sig i HERREN
och taga sin tillflykt till honom,
och alla rättsinniga
skola berömma sig.
*19/65 Psaltaren, 65 Psalmen
Psaltaren, 65 Psalmen

Guds godhets rikedom.

1. För sångmästaren; en psalm; en sång av David.

2. Gud, dig lovar man
i stillhet i Sion,
och till dig får man infria löfte.
3. Du som hör bön,
till dig kommer allt kött.
4. Mina missgärningar voro mig övermäktiga;
men du förlåter våra överträdelser.
5. Säll är den som du utväljer och låter komma till dig,
så att han får bo i dina gårdar.
Må vi få mätta oss med det goda i ditt hus,
det heliga i ditt tempel.

6. Med underbara gärningar bönhör du oss i rättfärdighet,
du vår frälsnings Gud,
du som är en tillflykt för alla jordens ändar
och för havet i fjärran;
7. du som gör bergen fasta genom din kraft,
ty du är omgjordad med makt;
8. du som stillar havens brus,
deras böljors brus
och folkens larm.
9. De som bo vid jordens ändar
häpna för dina tecken;
österland och västerland
uppfyller du med jubel.

10. Du låter dig vårda om landet och giver det överflöd,
rikedom i ymnigt mått;
Guds källa har vatten till fyllest.
Du bereder säd åt människorna,
när du så bereder jorden.
11. Dess fåror vattnar du,
du jämnar det som är upplöjt;
med regnskurar uppmjukar du den,
det som växer därpå välsignar du.
12. Du kröner året med ditt goda,
och dina spår drypa av fetma.
13. Betesmarkerna i öknen drypa,
och höjderna omgjorda sig med fröjd.
14. Ängarna hölja sig i hjordar,
och dalarna betäckas med säd;
man höjer jubelrop och sjunger.
*19/66 Psaltaren, 66 Psalmen
Psaltaren, 66 Psalmen

Tack och lov.

1. För sångmästaren; en sång, en psalm.

Höjen jubel till Gud, alla länder;
2. lovsjungen hans namns ära,
given honom ära och pris.
3. Sägen till Gud:
Huru underbara äro icke dina gärningar!
För din stora makts skull
visa dina fiender dig underdånighet.
4. Alla länder skola tillbedja och lovsjunga dig;
de skola lovsjunga ditt namn. Sela.

5. Kommen och sen
vad Gud har gjort;
underbara äro hans gärningar
mot människors barn.
6. Han förvandlade havet till torrt land;
till fots gingo de genom floden;
då gladdes vi över honom.
7. Genom sin makt råder han evinnerligen,
hans ögon giva akt på hedningarna;
de gensträviga må icke förhäva sig. Sela.

8. Prisen, I folk, vår Gud,
och låten hans lov ljuda högt;
9. ty han har beskärt liv åt vår själ
och har icke låtit vår fot vackla.
10. Ty väl prövade de oss, o Gud,
du luttrade oss, såsom silver luttras;
11. du förde oss in i fängelse,
du lade en tung börda på vår rygg;
12. du lät människor fara fram över vårt huvud,
vi måste gå genom eld och vatten.
Men du har fört oss ut och vederkvickt oss.

13. Så kommer jag då till ditt hus med brännoffer,
jag vill infria mina löften till dig,
14. dem till vilka mina låppar öppnade sig,
och som min mun uttalade i min nöd.
15. Brännoffer av feta får vill jag frambära åt dig,
med offerånga av vädurar;
jag vill offra både tjurar och bockar. Sela.

16. Kommen och hören, så vill jag förtälja
för eder, I alla som frukten Gud,
vad han har gjort mot min själ.
17. Till honom ropade jag med min mun,
och lovsång var redan på min tunga.
18. Om jag hade förehaft något orätt i mitt hjärta,
så skulle Herren icke höra mig.
19. Men Gud har hört mig,
han har aktat på mitt bönerop.
20. Lovad vare Gud,
som icke har förkastat min bön
eller vänt ifrån mig sin nåd!
*19/67 Psaltaren, 67 Psalmen
Psaltaren, 67 Psalmen

Guds välsignelse.

1. För sångmästaren, med strängaspel; en psalm, en sång.

2. Gud vare oss nådig och välsigne oss,
han låte sitt ansikte lysa och ledsaga oss, Sela,
3. för att man på jorden må känna din väg,
bland alla hedningar din frälsning.

4. Folken tacke dig, o Gud,
alla folk tacke dig.

5. Folkslagen glädje sig och juble,
ty du dömer folken rätt,
och du leder folkslagen på jorden. Sela.

6. Folken tacke dig, o Gud,
alla folk tacke dig.

7. Jorden har givit sin gröda.
Gud, vår Gud, välsigne oss.
8. Gud välsigne oss,
och alla jordens ändar
frukte honom.
*19/68 Psaltaren, 68 Psalmen
Psaltaren, 68 Psalmen

Israels Guds strider och segrar för sitt
folk.

1. För sångmästaren; av David; en psalm, en sång.

2. Gud står upp;
hans fiender varda förskingrade,
och de som hata honom
fly för hans ansikte.
3. Såsom rök fördrives,
så fördrivas de av dig;
likasom vaxet
smälter för eld,
så förgås de ogudaktiga
för Guds ansikte.
4. Men de rättfärdiga äro glada,
de fröjda sig inför Gud
och jubla i glädje.

5. Sjungen till Guds ära,
lovsägen hans namn.
Gören väg för honom
som drager fram genom öknarna.
Hans namn är HERREN,
fröjdens inför honom;
6. de faderlösas fader
och änkors försvarare,
Gud i sin heliga boning,
7. en Gud som förhjälper
de ensamma till ett hem,
och som för de fångna
ut till lycka;
allenast de gensträviga
måste bo i en öken.

8. Gud, när du drog ut
i spetsen för ditt folk,
när du gick fram i ödemarken, Sela,
9. då bävade jorden,
då utgöt himmelen sina flöden
inför Guds ansikte;
ja, Sinai bävade
för Guds ansikte;
Israels Guds.
10. Ett nåderikt regn
lät du falla, o Gud;
ditt arvland, som försmäktade,
vederkvickte du.
11. Din skara fick bo däri;
genom din godhet beredde du det
åt de betryckta, o Gud.

12. Herren låter höra sitt ord,
stor är skaran av kvinnor som båda glädje:
13. »Härskarornas konungar
fly, de fly,
och husmodern därhemma
får utskifta byte.
14. Viljen I då ligga stilla
inom edra hägnader?
Duvans vingar
äro höljda i silver,
och hennes fjädrar
skimra av guld.
15. När den Allsmäktige förströr
konungarna i landet,
faller snö på Salmon.»

16. Ett Guds berg
är Basans berg,
ett högtoppigt berg
är Basans berg.
17. Men varför sen I så avogt,
I höga berg,
på det berg som Gud
har utkorat till sitt säte,
det där ock HERREN
skall bo för alltid?
18. Guds vagnar äro tiotusenden,
tusen och åter tusen;
Herren drog fram med dem,
Sinai är nu i helgedomen.
19. Du for upp i höjden,
du tog fångar,
du undfick gåvor
bland människorna,
ja, också de gensträviga
skola bo hos HERREN Gud.

20. Lovad vare Herren!
Dag efter dag bär han oss;
Gud är vår frälsning. Sela.
21. Gud är för oss
en Gud som frälsar,
och hos HERREN, Herren
finnes räddning från döden.
22. Men Gud sönderkrossar
sina fienders huvuden,
krossar hjässan
på den som går där med skuld.
23. Herren säger:
»Från Basan skall jag hämta dem,
från havets djup
skall jag hämta dem upp,
24. så att du kan stampa
med din fot i blod
och låta dina hundars tunga
få sin del av fienderna.»

25. Man ser, o Gud,
ditt högtidståg,
min Guds, min konungs, tåg
inne i helgedomen.
26. Främst gå sångare,
harpospelare följa efter,
mitt ibland unga kvinnor
som slå på pukor.
27. Lova Gud i församlingarna,
loven Herren, I av Israels brunn.
28. Där går Benjamin,
den yngste, han för dem an;
där går skaran
av Juda furstar,
Sebulons furstar,
Naftalis furstar.

29. Din Gud har beskärt dig makt;
så håll nu vid makt, o Gud,
vad du har gjort för oss.
30. I ditt tempel i Jerusalem
bäre konungar fram
sina skänker åt dig.
31. Näps odjuret i vassen,
tjurarnas hop
med deras kalvar, folken,
må de ödmjukt hylla dig
med sina silverstycken.
Ja, han förströr de folk
som finna behag i krig.
32. De mäktige skola komma
hit från Egypten,
Etiopien skall skynda hit till Gud,
med gåvor i händerna.

33. I riken på jorden,
sjungen till Guds ära;
lovsägen Herren, Sela,
34. honom som far fram
på urtidshimlarnas himmel.
Ja, där låter han höra sin röst,
en mäktig röst.
35. Given Gud makten;
över Israel är hans härlighet,
och hans makt är i skyarna.
36. Fruktansvärd är du,
Gud, i din helgedom;
Israels Gud,
han giver makt
och styrka åt sitt folk.
Lovad vare Gud!
*19/69 Psaltaren, 69 Psalmen
Psaltaren, 69 Psalmen

Den lidande rättfärdige.

1. För sångmästaren, efter »Liljor»; av David.

2. Fräls mig, Gud; ty vattnen
tränga mig inpå livet.
3. Jag har sjunkit ned i djup dy,
där ingen botten är;
jag har kommit i djupa vatten,
och svallet vill fördränka mig.
4. Jag har ropat mig trött,
min strupe är förtorkad;
mina ögon försmäkta
av förbidan efter min Gud.
5. Flera än håren på mitt huvud
äro de som hata mig utan sak;
många äro de som vilja förgöra mig,
de som äro mina fiender utan skäl;
vad jag icke har rövat,
det måste jag gälda.
6. Du, o Gud,
känner min dårskap,
och mina skulder äro icke
förborgade för dig.
7. Låt icke i mig dem komma på skam,
som förbida dig, Herre,
HERRE Sebaot;
Låt icke i mig dem varda till blygd,
som söka dig,
du Israels Gud.

8. Ty för din skull bär jag smälek,
för din skull höljer blygsel mitt ansikte;
9. främmande har jag blivit för mina bröder
och en främling för min moders barn.
10. Ty nitälskan för ditt hus har förtärt mig,
och dina smädares smädelser hava fallit över mig.
11. Jag grät, ja, min själ grät under fasta,
men det blev mig till smälek.
12. Jag klädde mig i sorgdräkt,
men jag blev för dem ett ordspråk.
13. Om mig tassla de, när de sitta i porten;
i dryckeslag göra de visor om mig.

14. Men jag kommer med min bön till dig,
HERRE, i behaglig tid,
genom din stora nåd, o Gud;
svara mig i din frälsande trofasthet.
15. Rädda mig ur dyn, så att jag icke sjunker ned;
låt mig bliva räddad från dem som hata mig
och från de djupa vattnen.
16. Låt icke vattensvallet fördränka mig
eller djupet uppsluka mig;
och låt ej graven tillsluta sitt gap över mig.
17. Svara mig, HERRE,
ty god är din nåd;
vänd dig till mig
efter din stora barmhärtighet.
18. Fördölj icke ditt ansikte för din tjänare,
ty jag är i nöd; skynda att svara mig.
19. Kom till min själ och förlossa henne;
befria mig för mina fienders skull.
20. Du känner min smälek,
min skam och blygd;
du ser alla mina ovänner.
21. Smälek har krossat mitt hjärta,
så att jag är vanmäktig;
jag väntade på medlidande, men där var intet,
och på tröstare, men jag fann ingen.
22. De gåvo mig galla att äta,
och ättika att dricka, i min törst.

23. Må deras bord framför dem bliva till en snara
och till ett giller, bäst de gå där säkra;
24. må deras ögon förmörkas, så att de icke se;
gör deras länder vacklande alltid.
25. Gjut ut över dem din ogunst,
och låt din vredes glöd hinna upp dem.
26. Deras gård blive öde,
ingen må finnas, som bor i deras hyddor,
27. eftersom de förfölja dem som du själv har slagit
och orda om huru de plågas, som du har stungit.
28. Låt dem gå från missgärning till missgärning,
och låt dem icke komma till din rättfärdighet.
29. Må de utplånas ur de levandes bok
och icke varda uppskrivna bland de rättfärdiga.

30. Men mig som är betryckt och plågad,
mig skall din frälsning, o Gud, beskydda.
31. Jag vill lova Guds namn med sång
och upphöja honom med tacksägelse.
32. Det skall behaga HERREN bättre än någon tjur,
något offerdjur med horn och klövar.
33. När de ödmjuka se det, skola de glädja sig;
I som söken Gud, edra hjärtan skola leva.
34. Ty HERREN lyssnar till de fattiga
och föraktar icke sina fångna.
35. Honom love himmelen och jorden,
havet och allt vad som rör sig däri.
36. Ty Gud skall frälsa Sion,
han skall bygga upp Juda städer;
man skall bo i dem och besitta landet.
37. Hans tjänares barn skola få det till arvedel,
och de som älska hans namn skola bo däri.
*19/70 Psaltaren, 70 Psalmen
Psaltaren, 70 Psalmen

Bön om snar hjälp.

1. För sångmästaren; av David, till åminnelse.

2. Gud, kom till min räddning;
HERRE, skynda till min hjälp.
3. Må de komma på skam och varda utskämda,
som stå efter mitt liv;
må de vika tillbaka och blygas,
som önska min ofärd.
4. Må de vända tillbaka i sin skam,
som säga: »Rätt så, rätt så!»

5. Men alla de som söka dig må fröjdas
och vara glada i dig;
och de som åstunda din frälsning säge alltid:
»Lovad vare Gud!»
6. Jag är betryckt och fattig;
Gud, skynda till mig.
Min hjälp och min befriare är du;
HERRE, dröj icke.
*19/71 Psaltaren, 71 Psalmen
Psaltaren, 71 Psalmen

Bön och förtröstan till Gud.

1. Till dig, HERRE, tager jag min tillflykt;
låt mig aldrig komma på skam.
2. Rädda mig och befria mig genom din rättfärdighet;
böj ditt öra till mig och fräls mig.
3. Var mig en klippa där jag får bo,
och dit jag alltid kan fly,
du som beskär mig frälsning.
Ty du är mitt bergfäste och min borg.
4. Min Gud, befria mig ur den ogudaktiges våld,
ur den orättfärdiges och förtryckarens hand.

5. Ty du är mitt hopp, o Herre,
HERRE, du är min förtröstan allt ifrån min ungdom.
6. Du har varit mitt stöd allt ifrån moderlivet,
ja, du har förlöst mig ur min moders liv;
dig gäller ständigt mitt lov.

7. Jag har blivit såsom ett vidunder för många;
men du är min starka tillflykt.
8. Låt min mun vara full av ditt lov,
hela dagen av din ära.
9. Förkasta mig icke i min ålderdoms tid,
övergiv mig ej, när min kraft försvinner.

10. Ty mina fiender säga så om mig,
och de som vakta på min själ
rådslå så med varandra:
11. »Gud har övergivit honom;
förföljen och gripen honom,
ty det finnes ingen som räddar.»

12. Gud, var icke långt ifrån mig;
min Gud, skynda till min hjälp.
13. Må de komma på skam och förgås,
som stå emot min själ;
må de höljas med smälek och blygd,
som söka min ofärd.

14. Men jag skall alltid hoppas
och än mer föröka allt ditt lov.
15. Min mun skall förtälja din rättfärdighet,
hela dagen din frälsning,
ty jag känner intet mått därpå.
16. Jag skall frambära Herrens, HERRENS väldiga gärningar;
jag skall prisa din rättfärdighet, ja, din allenast.

17. Gud, du har undervisat mig allt ifrån min ungdom;
och intill nu förkunnar jag dina under.
18. Så övergiv mig ej heller, o Gud,
i min ålderdom, när jag varder grå,
till dess jag får förtälja om din arm för ett annat släkte,
om din makt för alla dem som skola komma.

19. Din rättfärdighet når till himmelen, o Gud.
Du som har gjort så stora ting,
o Gud, vem är dig lik?
20. Du som har låtit oss pröva
så mycken nöd och olycka,
du skall åter göra oss levande
och föra oss upp igen
du jordens djup.
21. Ja, låt mig växa till alltmer;
och trösta mig igen.

22. Så vill ock jag tacka dig
med psaltarspel
för din trofasthet, min Gud;
jag vill lovsjunga dig till harpa,
du Israels Helige.
23. Mina läppar skola jubla,
ty jag vill lovsjunga dig;
ja, jubla skall min själ,
som du har förlossat.
24. Och min tunga skall hela dagen
tala om din rättfärdighet;
ty de som sökte min ofärd
hava kommit på skam och måst blygas.
*19/72 Psaltaren, 72 Psalmen
Psaltaren, 72 Psalmen

Bön om välsignelse över Guds folks
konung.

1. Av Salomo.

Gud, giv åt konungen dina rätter
och din rättfärdighet åt konungasonen.
2. Han döme ditt folk med rättfärdighet
och dina betryckta med rätt.
3. Bergen bäre frid åt folket,
så ock höjderna, genom rättfärdighet.
4. Han skaffe rätt åt de betryckta i folket,
han frälse de fattiga
och krosse förtryckaren.
5. Dig frukte man, så länge solen varar,
och så länge månen skiner,
från släkte till släkte.
6. Han vare lik regnet som faller på ängen,
lik en regnskur som vattnar jorden.
7. I hans dagar blomstre den rättfärdige,
och stor frid råde,
till dess ingen måne mer finnes.

8. Må han härska från hav till hav
och ifrån floden intill jordens ändar.
9. För honom buge sig öknens inbyggare,
och hans fiender slicke stoftet.
10. Konungarna från Tarsis och havsländerna
hembäre skänker,
konungarna av Saba och Seba
bäre fram gåvor.
11. Ja, alla konungar falle ned för honom,
alla hedningar tjäne honom.

12. Ty han skall rädda den fattige som ropar
och den betryckte och den som ingen hjälpare har.
13. Han skall vara mild mot den arme och fattige;
de fattigas själar skall han frälsa.
14. Ifrån förtryck och våld skall han förlossa deras själ,
och deras blod skall aktas dyrt i hans ögon.

15. Må han leva; må man föra till honom
guld från Saba.
Ständigt bedje man för honom,
alltid välsigne man honom.
16. Ymnigt växe säden i landet,
ända till bergens topp;
dess frukt må susa
likasom Libanons skog;
och folk blomstre upp i städerna
såsom örter på marken.
17. Hans namn förblive evinnerligen;
så länge solen skiner, fortplante sig hans namn.
Och i honom välsigne man sig[1];
alla hedningar prise honom säll.

18. Lovad vare HERREN Gud, Israels Gud, som allena gör under!
19. Och lovat vare hans härliga namn evinnerligen, och hela jorden
vare full av hans ära! Amen, Amen.

20. Slut på Davids, Isais sons, böner.

[1] Se Välsigna sig i Ordförkl.
*19/73 Psaltaren, 73 Psalmen
Tredje boken

Psaltaren, 73 Psalmen

Den frommes tröst vid de ogudaktigas
lycka.

1. En psalm av Asaf.
Sannerligen, Gud är god mot Israel,
mot dem som hava rena hjärtan.
2. Men jag hade så när stapplat med mina fötter,
mina steg voro nära att slinta;
3. ty jag upptändes av avund mot de övermodiga,
när jag såg att det gick dem väl i deras ogudaktighet.

4. Ty fria ifrån vedermödor äro de till sin död,
och deras hull är frodigt.
5. De komma icke i olycka såsom andra dödliga
och varda icke plågade såsom andra människor.
6. Därför är högmod deras halsprydnad,
våld den klädnad som höljer dem.
7. Ur fetma skåda deras ögon fram,
deras hjärtans inbillningar hava intet mått.
8. De håna och tala förtryck i sin ondska;
med höga åthävor tala de.
9. Med sin mun stiga de upp i himmelen,
och deras tunga far fram på jorden;
10. därför vänder sig deras folk till dem
och super så in vattnet i fulla drag.
11. Och de säga: »Huru skulle Gud kunna veta det?
Skulle sådan kunskap finnas hos den Högste?»
12. Ja, så är det med de ogudaktiga;
det går dem alltid väl, och de växa i makt.

13. Sannerligen, förgäves bevarade jag mitt hjärta rent
och tvådde mina händer i oskuld;
14. jag vart dock plågad hela dagen,
och var morgon kom tuktan över mig.
15. Om jag hade sagt: »Så vill jag lära»,
då hade jag svikit dina barns släkte.

16. När jag nu tänkte efter för att begripa detta,
syntes det mig alltför svårt,
17. till dess jag trängde in i Guds heliga rådslut
och aktade på dess ände.
18. Sannerligen, på slipprig mark ställer du dem,
du störtar dem ned i fördärv.
19. Huru varda de ej till intet i ett ögonblick!
De förgås och få en ände med förskräckelse.
20. Såsom det är med en dröm, när man vaknar, o Herre,
så aktar du dem för intet, såsom skuggbilder, när du vaknar.
21. När mitt hjärta förbittrades
och jag kände styng i mitt inre,
22. då var jag oförnuftig och förstod intet;
såsom ett oskäligt djur var jag inför dig.

23. Dock förbliver jag städse hos dig;
du håller mig vid min högra hand.
24. Du skall leda mig efter ditt råd
och sedan upptaga mig med ära.
25. Vem har jag i himmelen utom dig!
Och när jag har dig, då frågar jag efter intet på jorden.
26. Om än min kropp och min själ försmäkta,
så är dock Gud mitt hjärtas klippa
och min del evinnerligen.
27. Ty se, de som hava vikit bort ifrån dig skola förgås;
du förgör var och en som trolöst avfaller från dig.
28. Men jag har min glädje i att hålla mig intill Gud;
jag söker min tillflykt hos Herren, HERREN,
för att kunna förtälja alla dina gärningar.
*19/74 Psaltaren, 74 Psalmen
Psaltaren, 74 Psalmen

Klagan och bön, när Guds tempel hade
blivit oskärat.

1. En sång av Asaf.

Varför, o Gud,
har du så alldeles förkastat oss,
varför ryker din vredes eld
mot fåren i din hjord?
2. Tänk på din menighet,
som du i fordom tid förvärvade,
som du förlossade, till att bliva
din arvedels stam;
tänk på Sions berg,
där du har din boning.

3. Vänd dina steg till den plats
där evig förödelse råder;
allt har ju fienden
fördärvat i helgedomen.
4. Dina ovänner hava skränat
inne i ditt församlingshus,
de hava satt upp sina tecken
såsom rätta tecken.
5. Det var en syn, såsom när man höjer
yxor mot en tjock skog.

6. Och alla dess snidverk hava de nu krossat
med yxa och bila.
7. De hava satt eld på din helgedom
och oskärat ända till grunden
ditt namns boning.
8. De hava sagt i sina hjärtan:
»Vi vilja alldeles kuva dem.»
Alla Guds församlingshus
hava de bränt upp här i landet.

9. Våra tecken se vi icke;
ingen profet finnes mer,
och hos oss är ingen
som vet för huru länge.
10. Huru länge, och Gud,
skall ovännen få smäda
och fienden oavlåtligen
få förakta ditt namn?
11. Varför håller du tillbaka din hand,
din högra hand?
Drag den fram ur din barm
och förgör dem.

12. Gud, du är ju
min konung av ålder,
du är den som skaffar
frälsning på jorden.
13. Det var du som delade
havet genom din makt;
du krossade drakarnas
huvuden mot vattnet.
14. Det var du som bräckte
Leviatans huvuden
och gav honom till mat
åt öknens skaror.

15. Det var du som lät källa
och bäck bryta fram;
du lät ock starka
strömmar uttorka.
16. Din är dagen,
din är ock natten,
du har berett
ljuset och solen.
17. Det är du som har fastställt
alla jordens gränser;
sommar och vinter
äro skapade av dig.

18. Så tänk nu på huru fienden
smädar HERREN,
och huru ett dåraktigt folk
föraktar ditt namn.
19. Lämna ej ut åt vilddjuren
din turturduvas själ;
förgät icke för alltid
dina betrycktas liv.
20. Tänk på förbundet;
ty i landets smygvrår
finnes fullt upp av våldsnästen.
21. Låt icke den förtryckte
vika tillbaka med blygd,
låt den betryckte och den fattige
lova ditt namn.

22. Stå upp, o Gud;
utför din sak.
Betänk huru du varder smädad
hela dagen av dåren.
23. Glöm icke bort
dina ovänners rop,
dina motståndares larm,
som alltjämt höjes.
*19/75 Psaltaren, 75 Psalmen
Psaltaren, 75 Psalmen

Guds frälsande dom och hans vredes kalk.

1. För sångmästaren; »Fördärva icke»; en psalm, en sång av Asaf.

2. Vi tacka dig,
o Gud, vi tacka dig.
Ditt namn är oss nära;
man förtäljer dina under.

3. »Om jag än bidar min tid,
så dömer jag dock rätt.
4. Om än jorden är i upplösning med alla som bo därpå,
så håller dock jag dess pelare stadiga.» Sela.

5. Jag säger till de övermodiga: »Varen icke övermodiga»,
och till de ogudaktiga: »Upphöjen ej hornet.»
6. Ja, upphöjen icke så högt edert horn,
talen ej så hårdnackat vad fräckt är.

7. Ty icke från öster eller väster,
ej heller från bergsöknen kommer hjälpen;
8. nej, Gud är den som dömer;
den ene ödmjukar han, den andre upphöjer han.

9. Ty en kalk är i HERRENS hand,
den skummar av vin
och är full av tillblandad dryck,
och han skänker i därav;
sannerligen, alla ogudaktiga på jorden
måste dricka dess drägg i botten.

10. Men jag skall förkunna det evinnerligen,
jag skall lovsjunga Jakobs Gud.
11. Och de ogudaktigas alla horn skall jag få hugga av;
men den rättfärdiges horn skola varda upphöjda.
*19/76 Psaltaren, 76 Psalmen
Psaltaren, 76 Psalmen

Israels Guds seger över sina fiender.

1. För sångmästaren, med strängaspel; en psalm, en sång av Asaf.

2. Gud är känd i Juda,
i Israel är hans namn stort;
3. i Salem vart hans hydda rest
och hans boning på Sion.
4. Där bröt han sönder bågens ljungeldar,
sköld och svärd och vad till kriget hör. Sela.

5. Full av ljus och härlighet
går du fram ifrån segerbytenas berg.
6. De stormodiga äro avväpnade,
de hava slumrat in och sova;
alla stridsmännen hava måst låta händerna falla.
7. För din näpst, du Jakobs Gud,
ligga domnade både man och häst.

8. Du, du är fruktansvärd;
vem kan bestå inför dig, när du vredgas?
9. Från himmelen lät du höra din dom;
då förskräcktes jorden och vart stilla,
10. då när Gud stod upp till dom,
till att frälsa alla ödmjuka på jorden. Sela.

11. Ty människors vrede varder dig till pris;
du har vrede till övers att omgjorda dit med.
12. Gören löften och infrien dem
åt HERREN, eder Gud;
alla de som äro omkring honom
bäre fram skänker åt den Fruktansvärde.
13. Ty han stäcker furstarnas övermod;
fruktansvärd är han för konungarna på jorden.
*19/77 Psaltaren, 77 Psalmen
Psaltaren, 77 Psalmen

Tröst i nödens tid vid tanken på Guds
forna under.

1. För sångmästaren, till Jedutun; av Asaf; en psalm.

2. Jag vill höja min röst till Gud och ropa;
jag vill höja min röst till Gud,
för att han må lyssna till mig.
3. På min nöds dag söker jag Herren;
min hand är utsträckt om natten
och förtröttas icke;
min själ vill icke låta trösta sig.
4. Jag vill tänka på Gud och klaga;
jag vill utgjuta mitt bekymmer, ty min ande försmäktar. Sela.

5. Mina ögonlock håller du öppna;
jag är full av oro och kan icke tala.
6. Jag tänker på forntidens dagar,
på år som längesedan hava gått.
7. Jag vill om natten komma ihåg mitt strängaspel;
i mitt hjärta vill jag utgjuta mitt bekymmer,
och min ande skall eftersinna.

8. Skall då Herren förkasta evinnerligen
och ingen nåd mer bevisa?
9. Är det då ute med hans godhet för beständigt,
har hans ord blivit till intet för alla tider?
10. Har Gud förgätit att vara nådig
eller i vrede tillslutit sin barmhärtighet? Sela.

11. Jag svarar: Nej, detta är min plågas tid,
den Högstes högra hand är ej såsom förr.
12. Jag vill prisa HERRENS gärningar,
ja, jag vill tänka på dina fordomtima under;
13. jag vill begrunda alla dina gärningar
och eftersinna dina verk.

14. Gud, i helighet går din väg;
vem är en gud så stor som Gud?
15. Du är Gud, en Gud som gör under;
du har uppenbarat din makt bland folken.
16. Med väldig arm förlossade du ditt folk,
Jakobs och Josefs barn. Sela.

17. Vattnen sågo dig, och Gud,
vattnen sågo dig och våndades,
själva djupen darrade.
18. Molnen göto ut strömmar av vatten,
skyarna läto höra sin röst,
och dina pilar foro omkring.
19. Ditt dunder ljöd i stormvirveln,
ljungeldar lyste upp jordens krets,
jorden darrade och bävade.
20. Genom havet gick din väg,
din stig genom stora vatten,
och dina fotspår fann man icke.
21. Så förde du ditt folk såsom en hjord
genom Moses och Arons hand.
*19/78 Psaltaren, 78 Psalmen
Psaltaren, 78 Psalmen

Undervisning hämtad från Israels
historia.

1. En sång av Asaf.

Lyssna, mitt folk, till min undervisning;
böjen edra öron till min muns ord.
2. Jag vill öppna min mun till lärorikt tal,
uppenbara förborgade ting ifrån fordom.
3. Vad vi hava hört och känna,
och vad våra fäder hava förtäljt för oss,
4. det vilja vi icke dölja för deras barn;
för ett kommande släkte vilja vi förtälja HERRENS lov
och hans makt och de under han har gjort.

5. Ty han upprättade ett vittnesbörd i Jakob
och stiftade en lag i Israel;
han påbjöd den för våra fäder,
och de skulle kungöra den för sina barn.
6. Så skulle det bliva kunnigt för ett kommande släkte,
för barn som en gång skulle födas,
och dessa skulle stå upp och förtälja det för sina barn.

7. Då skulle de sätta sitt hopp till Gud
och icke förgäta Guds verk,
utan taga hans bud i akt.
8. Och de skulle icke bliva, såsom deras fäder,
ett gensträvigt och upproriskt släkte,
ett släkte som icke höll sitt hjärta ståndaktigt,
och vars ande icke var trofast mot Gud.

9. Efraims barn, välbeväpnade bågskyttar,
vände om på stridens dag.
10. De höllo icke Guds förbund,
och efter hans lag ville de ej vandra.
11. De glömde hans gärningar
och de under han hade låtit dem se.

12. Ja, inför deras fäder hade han gjort under,
i Egyptens land, på Soans mark.
13. Han klöv havet och lät dem gå därigenom
och lät vattnet stå såsom en hög.
14. Han ledde dem om dagen med molnskyn,
och hela natten med eldens sken.
15. Han klöv sönder klippor i öknen
och gav dem rikligen att dricka, såsom ur väldiga hav.
16. Rinnande bäckar lät han framgå ur klippan
och vatten flyta ned såsom strömmar.

17. Likväl syndade de allt framgent mot honom
och voro gensträviga mot den Högste, i öknen.
18. De frestade Gud i sina hjärtan,
i det de begärde mat för sin lystnad.
19. Och de talade mot Gud, de sade:
»Kan väl Gud
duka ett bord i öknen?
20. Se, visst slog han klippan,
så att vatten flödade
och bäckar strömmade fram,
men kan han ock giva bröd
eller skaffa kött åt sitt folk?»

21. Så förgrymmades då HERREN, när han hörde det;
och eld upptändes i Jakob,
jag, vrede kom över Israel,
22. eftersom de icke trodde på Gud
och ej förtröstade på hans frälsning.

23. Och han gav befallning åt skyarna i höjden
och öppnade himmelens dörrar;
24. han lät manna regna över dem till föda,
och korn från himmelen gav han dem.
25. Änglabröd fingo människor äta;
han sände dem mat till fyllest.

26. Han lät östanvinden fara ut på himmelen,
och genom sin makt förde han sunnanvinden fram.
27. Och han lät kött regna över dem såsom stoft,
bevingade fåglar såsom havets sand;
28. han lät det falla ned i sitt läger,
runt omkring sin boning.

29. Då åto de och blevo övermätta;
han lät dem få vad de hade lystnad efter.
30. Men ännu hade de icke stillat sin lystnad,
ännu var maten i deras mun,
31. då kom Guds vrede över dem;
han sände död bland deras ypperste
och slog ned Israels unga män.

32. Likväl syndade de alltjämt
och trodde icke på hans under.
33. Då lät han deras dagar försvinna i förgängelse
och deras år i plötslig undergång.

34. När han dräpte folket, frågade de efter honom
och vände om och sökte Gud.
35. De tänkte då på att Gud var deras klippa,
och att Gud den Högste var deras förlossare;
36. och de talade inställsamt för honom med sin mun
och skrymtade för honom med sin tunga.
37. Men deras hjärtan höllo sig icke ståndaktigt vid honom,
och de voro icke trogna i hans förbund.

38. Dock, han är barmhärtig, han förlåter missgärning,
och han vill icke fördärva.
Därför avvände han ofta sin vrede
och lät ej hela sin förtörnelse bryta fram.
39. Ty han tänkte därpå att de voro kött,
en vind som far bort och icke kommer åter.

40. Huru ofta voro de ej gensträviga mot honom i öknen
och bedrövade honom i ödemarken!
41. Ja, de frestade Gud allt framgent
och förtörnade Israels Helige.
42. De betänkte icke vad hans hand hade uträttat
på den tid då han förlossade dem från ovännen,
43. då han gjorde sina tecken i Egypten
och sina under på Soans mark.

44. Där förvandlade han deras strömmar till blod,
så att de ej kunde dricka ur sina rinnande vatten;
45. han sände bland dem flugsvärmar, som åto dem,
och paddor, som voro dem till fördärv.

46. Han gav deras gröda åt gräsmaskar
och deras arbetes frukt åt gräshoppor;
47. han slog deras vinträd med hagel
och deras fikonträd med hagelstenar;
48. han gav deras husdjur till pris åt hagel
och deras boskap åt ljungeldar.

49. Han sände över dem sin vredes glöd,
förgrymmelse och ogunst och nöd,
en skara av olycksänglar.
50. Han gav fritt lopp åt sin vrede;
han skonade icke deras själ från döden,
utan gav deras liv till pris åt pesten.
51. Och han slog allt förstfött i Egypten,
kraftens förstling i Hams hyddor.

52. Och han lät sitt folk bryta upp såsom en fårhjord
och förde dem såsom en boskapshjord genom öknen.
53. Han ledde dem säkert, så att de icke behövde frukta;
men deras fiender övertäcktes av havet.
54. Och han lät dem komma till sitt heliga land,
till det berg som hans högra hand hade förvärvat.
55. Han förjagade hedningarna för dem
och gav dem deras land till arvslott
och lät Israels stammar bo i deras hyddor.

56. Men i sin gensträvighet frestade de Gud den Högste
och höllo icke hans vittnesbörd;
57. de veko trolöst tillbaka, de såsom deras fäder,
de vände om, lika en båge som sviker.
58. De förtörnade honom med sina offerhöjder
och retade honom genom sina beläten.

59. Gud förnam det och vart förgrymmad
och förkastade Israel med harm.
60. Och han försköt sin boning i Silo,
det tält han hade slagit upp bland människorna;
61. han gav sin makt[1] i fångenskap
och sin ära i fiendehand.

62. Ja, han gav sitt folk till pris åt svärdet,
och på sin arvedel förgrymmades han.
63. Deras unga män förtärdes av eld,
och deras jungfrur blevo utan brudsång.
64. Deras präster föllo för svärd,
och inga änkor kunde hålla klagogråt.

65. Då vaknade Herren såsom ur en sömn,
han reste sig, lik en hjälte som hade legat dövad av vin.
66. Och han slog sina ovänner tillbaka,
evig smälek lät han komma över dem.
67. Han förkastade ock Josefs hydda
och utvalde icke Efraims stam.

68. Men han utvalde Juda stam,
Sions berg, som han älskade.
69. Och han byggde sin helgedom hög såsom himmelen,
fast såsom jorden, som han har grundat för evigt.
70. Och han utvalde sin tjänare David
och tog honom ifrån fårhjordens fållor.

71. Ja, ifrån fåren hämtade han honom
och satte honom till en herde för Jakob, sitt folk,
och för Israel, sin arvedel.
72. Och han var deras herde med redligt hjärta
och ledde dem med förståndig hand.

[1] Se Makt i Ordförkl.
*19/79 Psaltaren, 79 Psalmen
Psaltaren, 79 Psalmen

Bön i en tid av allmän och stor nöd.

1. En psalm av Asaf.

Gud, hedningarna hava fallit in i din arvedel,
de hava orenat ditt heliga tempel,
de hava gjort Jerusalem till en stenhop.
2. De hava givit dina tjänares kroppar
till mat åt himmelens fåglar,
dina frommas kött åt markens djur.
3. De hava utgjutit deras blod såsom vatten,
runt omkring Jerusalem,
och ingen fanns, som begrov dem.
4. Vi hava blivit till smälek för våra grannar,
till spott och hån för dem som bo omkring oss.

5. Huru länge, o HERRE,
skall du så oavlåtligen vredgas,
huru länge skall din nitälskan
brinna såsom eld?
6. Utgjut din förtörnelse
över hedningarna, som ej känna dig,
och över de riken
som icke åkalla ditt namn.
7. Ty de hava uppätit Jakob,
och hans boning hava de förött.

8. Tänk ej, oss till men,
på förfädernas missgärningar,
låt din barmhärtighet snarligen
komma oss till mötes,
ty vi äro i stort elände.
9. Hjälp oss, du vår frälsnings Gud,
för ditt namns äras skull;
rädda oss och förlåt oss
våra synder för ditt namns skull.

10. Varför skulle hedningarna få säga:
»Var är nu deras Gud?»
Låt det inför våra ögon
bliva kunnigt på hedningarna
huru du hämnas dina tjänares
utgjutna blod.
11. Låt de fångnas klagan
komma inför ditt ansikte,
låt efter din arms väldighet
dödens barn bliva vid liv.
12. Och giv våra grannar sjufalt
tillbaka i deras sköte
den smädelse varmed de hava
smädat dig, Herre.

13. Men vi som äro ditt folk
och får i din hjord,
vi vilja tacka dig evinnerligen,
vi vilja förtälja ditt lov
från släkte till släkte.
*19/80 Psaltaren, 80 Psalmen
Psaltaren, 80 Psalmen

Bön om frälsning för Israel, Gud Sebaots
vinträd.

1. För sångmästaren, efter »Liljor»; ett vittnesbörd; av Asaf; en
psalm.

2. Lyssna, du Israels herde,
du som leder Josef såsom din hjord;
du som tronar på keruberna, träd fram i glans.
3. Låt din makt vakna upp
till att gå framför Efraim och Benjamin och Manasse,
och kom till vår frälsning.

4. Gud, upprätta oss,
och låt ditt ansikte lysa, så att vi varda frälsta.

5. HERRE Gud Sebaot,
huru länge skall du vredgas
vid ditt folks bön?
6. Du har låtit dem äta tårebröd
och givit dem tårar att dricka i fullt mått.
7. Du gör oss till ett trätoämne för våra grannar,
och våra fiender bespotta oss.

8. Gud Sebaot, upprätta oss,
och låt ditt ansikte lysa, så att vi varda frälsta.

9. Ett vinträd flyttade du från Egypten,
du förjagade hedningarna och planterade det.
10. Du röjde rum för det,
och det slog rötter
och uppfyllde landet.
11. Bergen blevo betäckta av dess skugga
och Guds cedrar av dess rankor;
12. det utbredde sina revor ända till havet
och sina telningar intill floden.

13. Varför har du då brutit ned dess hägnad,
så att alla vägfarande riva till sig därav?
14. Vildsvinet från skogen frossar därpå,
och djuren på marken äta därav.

15. Gud Sebaot, vänd åter,
skåda ned från himmelen och se härtill,
och låt dig vårda om detta vinträd.
16. Skydda trädet som din högra hand har planterat,
och den son som du har fostrat åt dig.
17. Det är förbränt av eld och kringhugget;
för ditt ansiktes näpst förgås de.
18. Håll din hand över din högra hands man,
över den människoson som du har fostrat åt dig.
19. Då skola vi icke vika ifrån dig;
behåll oss vid liv, så skola vi åkalla ditt namn.

20. HERRE Gud Sebaot, upprätta oss;
låt ditt ansikte lysa, så att vi varda frälsta.
*19/81 Psaltaren, 81 Psalmen
Psaltaren, 81 Psalmen

En högtidspsalm för Israel.

1. För sångmästaren, till Gittít; av Asaf.

2. Höjen glädjerop till Gud, vår starkhet,
höjen jubel till Jakobs Gud.
3. Stämmen upp lovsång och låten pukor ljuda,
ljuvliga harpor tillsammans med psaltare.
4. Stöten i basun vid nymånaden,
vid fullmånen, på vår högtidsdag.

5. Ty detta är en stadga för Israel,
en Jakobs Guds rätt.
6. Det bestämde han till ett vittnesbörd i Josef,
när han drog ut mot Egyptens land.

Jag hör ett tal som är mig nytt:
7. »Jag lyfte bördan från hans skuldra,
hans händer blevo fria ifrån lastkorgen.
8. I nöden ropade du, och jag räddade dig;
jag svarade dig, höljd i tordön,
jag prövade dig vid Meribas vatten. Sela.

9. Hör, mitt folk, och låt mig varna dig;
Israel, o att du ville höra mig!
10. Hos dig skall icke finnas någon annan gud,
och du skall ej tillbedja någon främmande gud.
11. Jag är HERREN, din Gud,
som har fört dig upp ur Egyptens land;
låt din mun vitt upp, så att jag får uppfylla den.

12. Men mitt folk ville ej höra min röst,
och Israel var mig icke till viljes.
13. Då lät jag dem gå i deras hjärtans hårdhet,
det fingo vandra efter sina egna rådslag.

14. O att mitt folk ville höra mig,
och att Israel ville vandra på mina vägar!
15. Då skulle jag snart kuva deras fiender
och vända min hand mot deras ovänner.

16. De som hata HERREN skulle då visa honom underdånighet,
och hans folks tid skulle vara evinnerligen.
17. Och han skulle bespisa det med bästa vete;
ja, med honung ur klippan skulle jag mätta dig.»
*19/82 Psaltaren, 82 Psalmen
Psaltaren, 82 Psalmen

Guds dom över orättfärdiga »furstar»[1].

1. En psalm av Asaf.

Gud står i gudaförsamlingen,
mitt ibland gudarna håller han dom:

2. »Huru länge skolen I döma orätt
och vara partiska för de ogudaktiga? Sela.
3. Skaffen den arme och faderlöse rätt,
given den betryckte och torftige rättvisa.
4. Befrien den arme och fattige,
rädden honom från de ogudaktigas hand.

5. Men de veta intet och hava intet förstånd,
de vandra i mörker;
jordens alla grundvalar vackla.
6. Jag har väl sagt att I ären gudar
och allasammans den Högstes söner;
7. men I måsten dock dö, såsom människor dö,
och falla, likaväl som var furste faller.»

8. Ja, stå upp, o Gud;
håll dom över jorden,
ty med arvsrätt råder du
över alla folk.

[1] Se Änglar i Ordförkl.
*19/83 Psaltaren, 83 Psalmen
Psaltaren, 83 Psalmen

Bön om hjälp mot förenade fiender.

1. En sång, en psalm av Asaf.

2. Gud, var icke så tyst,
tig icke och var icke så stilla, o Gud.
3. Ty se, dina fiender larma,
och de som hata dig resa upp huvudet.
4. Mot ditt folk förehava de listiga anslag
och rådslå mot dem som du beskyddar.
5. De säga: »Kom, låt oss utrota dem,
så att de ej mer äro ett folk,
och så att ingen mer tänker
på Israels namn.»

6. Ty endräktigt rådslå dem med varandra,
de sluta mot dig ett förbund:
7. Edoms tält och ismaeliterna,
Moab och hagariterna,
8. Gebal och Ammon och Amalek,
filistéerna tillika med dem som bo i Tyrus;
9. Assur har ock slutit sig till dem,
han har lånat sin arm åt Lots barn. Sela.

10. Gör med dem såsom du gjorde med Midjan,
såsom med Sisera och Jabin vid Kisons bäck,
11. dem som förgjordes vid En-Dor
och blevo till gödning åt marken.
12. Låt det gå deras ädlingar
såsom det gick Oreb och Seeb,
och alla deras furstar
såsom det gick Seba och Salmunna,
13. eftersom de säga: »Guds ängder
vilja vi intaga åt oss.»

14. Min Gud, låt dem bliva såsom virvlande löv,
såsom strå för vinden.
15. Lik en eld som förbränner skog
och lik en låga som avsvedjar berg
16. förfölje du dem med ditt oväder,
och förskräcke du dem med din storm.
17. Gör deras ansikten fulla med skam,
så att de söka ditt namn, o HERRE.

18. Ja, må de komma på skam och förskräckas till evig tid,
må de få blygas och förgås.
19. Och må de förnimma att du allena
bär namnet »HERREN»,
den Högste över hela jorden.
*19/84 Psaltaren, 84 Psalmen
Psaltaren, 84 Psalmen

Den frommes längtan till och glädje i
Herren Sebaots gårdar.

1. För sångmästaren, till Gittít; av Koras söner; en psalm.

2. Huru ljuvliga äro icke dina boningar,
HERRE Sebaot!
3. Min själ längtar och trängtar
efter HERRENS gårdar,
min själ och min kropp
jubla mot levande Gud.
4. Ty sparven har funnit ett hus
och svalan ett bo åt sig,
där hon kan lägga sina ungar[1]:
dina altaren, HERRE Sebaot,
min konung och min Gud.

5. Saliga äro de som bo i ditt hus;
de lova dig beständigt. Sela.

6. Saliga äro de människor
som i dig hava sin starkhet,
de vilkas håg står till dina vägar.
7. När de vandra genom Tåredalen[2],
göra de den rik på källor,
och höstregnet höljer den med välsignelser.
8. De gå från kraft till kraft;
så träda de fram inför Gud på Sion.

9. HERRE Gud Sebaot,
hör min bön,
lyssna, du Jakobs Gud. Sela.
10. Gud, vår sköld, ser härtill,
och akta på din smordes ansikte.

11. Ty en dag i dina gårdar är bättre
än eljest tusen.
Jag vill hellre vakta dörren
i min Guds hus
än dväljas i de ogudaktigas hyddor.
12. Ty HERREN Gud
är sol och sköld[3];
HERREN giver
nåd och ära;
han vägrar icke dem något gott,
som vandra i ostrafflighet.
13. HERRE Sebaot,
salig är den människa
som förtröstar på dig.

[1] Eller fastmer: Min själ längtade och trängtade efter HERRENS
gårdar; nu jubla min själ och min kropp mot levande Gud. Ja,
sparven har funnit ett hus och svalan ett bo åt sig, där hon har
lagt sina ungar osv.
[2] Se Tåredalen i Ordförkl.
[3] Eller: Ty HERREN Gud är värn och sköld osv.
*19/85 Psaltaren, 85 Psalmen
Psaltaren, 85 Psalmen

Bön och hopp om förnyad nåd över Herres
folk.

1. För sångmästaren; av Koras söner; en psalm.

2. HERRE, du var förr ditt land nådig,
du upprättade åter Jakobs hus.
3. Du förlät ditt folks missgärning,
du överskylde all dess synd. Sela.
4. Du lät all din förgrymmelse fara
och vände dig ifrån din vredes glöd.

5. Så vänd dig nu åter till oss, du vår frälsnings Gud,
och upphör med din förtörnelse mot oss.
6. Vill du då vredgas på oss evinnerligen
och låta din vrede vara från släkte till släkte?
7. Vill du icke åter giva oss liv,
så att ditt folk får glädjas i dig?
8. HERRE, låt oss se din nåd,
och giv oss din frälsning.

9. Jag vill höra vad Gud, HERREN, talar:
se, han talar frid till sitt folk
och till sina fromma;
må de blott icke vända åter till dårskap.
10. Ja, hans frälsning är nära dem som frukta honom,
och så skall ära bo i vårt land.
11. Godhet och trofasthet skola där mötas,
rättfärdighet och frid kyssas;
12. trofasthet skall växa upp ur jorden
och rättfärdighet blicka ned från himmelen.
13. HERREN skall giva oss vad gott är,
och vårt land skall giva sin gröda.
14. Rättfärdighet skall gå framför honom,
den skall ock stadigt följa i hans spår.
*19/86 Psaltaren, 86 Psalmen
Psaltaren, 86 Psalmen

Den frommes bön under förföljelse.

1. En bön av David.

HERRE, böj till mig ditt öra
och svara mig,
ty jag är betryckt och fattig.
2. Bevara min själ,
ty jag är from;
du min Gud,
fräls din tjänare,
som förtröstar på dig.
3. Var mig nådig, o Herre,
ty hela dagen
ropar jag till dig.
4. Gläd din tjänares själ,
ty till dig, Herre,
upplyfter jag min själ.
5. Ty du, o Herre,
är god och förlåtande
och stor i nåd mot alla
som åkalla dig.
6. Lyssna, HERRE, till mitt bedjande,
och akta på mina böners ljud.
7. På min nöds dag åkallar jag dig,
ty du skall svara mig.

8. Ingen är dig lik bland gudarna, Herre,
och intet är såsom dina verk.
9. Hedningarna, som du har gjort,
skola alla komma
och tillbedja inför dig, Herre,
och skola ära ditt namn.
10. Ty du är stor,
och du gör stora under;
du allena är Gud.

11. Visa mig, HERRE, din väg;
jag vill vandra i din sanning.
Behåll mitt hjärta vid det ena
att jag fruktar ditt namn.
12. Då vill jag tacka dig, Herre, min Gud,
av allt mitt hjärta
och ära ditt namn evinnerligen;
13. ty din nåd är stor över mig,
och du räddar min själ
ur dödsrikets djup.

14. Gud, fräcka människor
hava rest sig upp mot mig,
och våldsverkarnas hop
står efter mitt liv;
de hava icke dig för ögonen.
15. Men du, Herre,
är en barmhärtig och nådig Gud,
långmodig och stor
i mildhet och trofasthet.

16. Vänd dig till mig och var mig nådig,
giv åt din tjänare din makt,
och fräls din tjänarinnas son.
17. Gör ett tecken med mig, så att det går mig väl;
och må de som hata mig se med blygd
att du, o HERRE,
hjälper mig och tröstar mig.
*19/87 Psaltaren, 87 Psalmen
Psaltaren, 87 Psalmen

Sion moderstaden för alla folk.

1. Av Koras söner; en psalm, en sång.

Den stad han har grundat står på de heliga bergen;
2. HERREN älskar Sions portar
mest bland alla Jakobs boningar.
3. Härliga ting äro talade om dig,
du Guds stad. Sela.

4. »Rahab och Babel
skall jag nämna bland mina bekännare;
så ock Filisteen och Tyrus och Kus,
dessa äro födda där.»

5. Ja, om Sion skall det sägas:
»Den ene som den andre är född därinne.»
Och han, den Högste, skall hålla det vid makt.

6. Ja, när HERREN tecknar upp folken,
då skall han räkna så:
»Dessa äro födda där.» Sela.
7. Och under sång och dans skall man säga:
»Alla mina källor äro i dig.»
*19/88 Psaltaren, 88 Psalmen
Psaltaren, 88 Psalmen

Klagosång i svåraste lidande.

1. En sång, en psalm av Koras söner; för sångmästaren, till
Mahalat-leannót; en sång av esraiten Heman.

2. HERRE, min frälsnings Gud,
dag och natt ropar jag inför dig.
3. Låt min bön komma inför ditt ansikte,
böj ditt öra till mitt rop.

4. Ty min själ är mättad med lidanden,
och mitt liv har kommit nära dödsriket.
5. Jag är aktad lik dem som hava farit ned i graven,
jag är såsom en man utan livskraft.
6. Jag är övergiven bland de döda,
lik de slagna som ligga i graven,
dem på vilka du icke mer tänker,
och som äro avskilda från din hand.
7. Ja, du har sänkt mig ned underst i graven,
ned i mörkret, ned i djupet.
8. Den vrede vilar tung på mig,
och alla dina böljors svall låter du gå över mig. Sela.

9. Du har drivit mina förtrogna långt bort ifrån mig;
du har gjort mig till en styggelse för dem;
jag ligger fången och kan icke komma ut.
10. Mitt öga förtvinar av lidande;
HERRE, jag åkallar dig dagligen,
jag uträcker mina händer till dig.

11. Gör du väl under för de döda,
eller kunna skuggorna stå upp och tacka dig? Sela.
12. Förtäljer man i graven om din nåd,
i avgrunden om din trofasthet?
13. Känner man i mörkret dina under,
och din rättfärdighet i glömskans land?

14. Men jag ropar till dig, HERRE,
och bittida kommer min bön dig till mötes.
15. Varför förkastar du, HERRE, min själ,
varför döljer du ditt ansikte för mig?

16. Betryckt är jag och döende allt ifrån min ungdom;
jag måste bära dina förskräckelser, så att jag är nära att förtvivla.
17. Din vredes lågor gå över mig,
dina fasor förgöra mig.
18. De omgiva mig beständigt såsom vatten,
de kringränna mig allasammans.
19. Du har drivit vän och frände långt bort ifrån mig;
i mina förtrognas ställe har jag nu mörkret.
*19/89 Psaltaren, 89 Psalmen
Psaltaren, 89 Psalmen

Bön om hjälp under åberopande av Herrens
nådelöften till David.

1. En sång av esraiten Etan.

2. Jag vill sjunga om HERRENS
nådegärningar evinnerligen;
jag vill låta min mun förkunna din trofasthet,
från släkte till släkte.
3. Ja, jag säger: För evig tid
skall nåd byggas upp;
i himmelen, där befäster du
din trofasthet.

4. »Jag har slutit ett förbund med min utvalde,
med ed har jag lovat min tjänare David:
5. 'Jag skall befästa din säd för evig tid
och bygga din tron från släkte till släkte.'» Sela.

6. Av himlarna prisas
dina under, o HERRE,
och i de heligas församling
din trofasthet.
7. Ty vilken i skyn
kan liknas vid HERREN,
vilken bland Guds söner
kan aktas lik HERREN?

8. Ja, Gud är mycket förskräcklig
i de heligas råd
och fruktansvärd utöver alla
som äro omkring honom.
9. HERRE, härskarornas Gud,
vem är dig lik?
Stark är HERREN;
och din trofasthet är runt omkring dig.

10. Du är den som råder
över havets uppror;
när dess böljor resa sig,
stillar du dem.
11. Du krossade Rahab,
så att han låg lik en slagen;
med din mäktiga arm
förströdde du dina fiender.

12. Din är himmelen,
din är ock jorden;
du har grundat jordens krets
med allt vad därpå är.
13. Norr och söder,
dem har du skapat;
Tabor och Hermon
jubla i ditt namn.

14. Du har en arm
med hjältekraft,
mäktig är din hand,
hög är din högra hand.
15. Rättfärdighet och rätt
äro din trons fäste,
nåd och sanning
stå inför ditt ansikte.

16. Saligt är det folk
som vet vad jubel är,
de som vandra, o HERRE,
i ditt ansiktes ljus.

17. I ditt namn fröjda de sig alltid,
och genom din rättfärdighet upphöjas de.

18. Ty du är deras starkhet och prydnad,
och genom din nåd upphöjer du vårt horn.
19. Ty han som är vår sköld tillhör HERREN,
vår konung tillhör Israels Helige.

20. På den tiden talade du i en syn
till dina fromma och sade:
»Jag har lagt hjälp i en hjältes hans,
jag har upphöjt en yngling ur folket.

21. Jag har funnit min tjänare David
och smort honom med min helig olja.
22. Min hand skall stadigt vara med honom,
och min arm skall styrka honom.

23. Ingen fiende skall oförtänkt komma över honom,
och ingen orättfärdig skall förtrycka honom;
24. nej, jag skall krossa hans ovänner framför honom,
och jag skall hemsöka dem som hata honom.

25. Min trofasthet och min nåd skola vara med honom,
och i mitt namn skall hans horn varda upphöjt.
26. Jag skall lägga havet under hans hand
och strömmarna under hans högra hand.

27. Han skall kalla mig så: 'Du min fader,
min Gud och min frälsnings klippa.'
28. Ja, jag skall göra honom till den förstfödde,
till den högste bland konungarna på jorden.

29. Jag skall bevara min nåd åt honom evinnerligen,
och mitt förbund med honom skall förbliva fast.
30. Jag skall låta hans säd bestå till evig tid,
och hans tron, så länge himmelen varar.

31. Om hans barn övergiva min lag
och icke vandra efter mina rätter,
32. om de bryta mot mina stadgar
och icke hålla mina bud,
33. då skall jag väl hemsöka deras överträdelse med ris
och deras missgärning med plågor,
34. men min nåd skall jag ej taga ifrån honom,
och jag skall icke svika i trofasthet.

35. Jag skall icke bryta mitt förbund,
och vad mina läppar hava talat skall jag ej förändra.
36. En gång har jag svurit det vid min helighet,
och mitt löfte till David skall jag icke bryta.

37. Hans säd skall förbliva evinnerligen
och hans tron inför mig så länge som solen;
38. såsom månen skall den bestå evinnerligen.
Och trofast är vittnet i skyn.» Sela.

39. Men nu har du förkastat och förskjutit din smorde
och handlat i vrede mot honom.
40. Du har upplöst förbundet med din tjänare,
du har oskärat hans krona
och kastat den ned till jorden.

41. Du har brutit ned alla hans murar,
du har gjort hans fästen till spillror.
42. Alla som gå vägen fram plundra honom,
han har blivit till smälek för sina grannar.

43. Du har upphöjt hans ovänners högra hand
och berett alla hans fiender glädje.
44. Ja, du har låtit hans svärdsegg vika tillbaka
och icke hållit honom uppe i striden.

45. Du har gjort slut på hans glans
och slagit hans tron till jorden.
46. Du har förkortat hans ungdoms dagar,
du har höljt honom med skam. Sela.

47. Huru länge, o HERRE,
skall du så alldeles fördölja dig?
Huru länge skall din vrede
brinna såsom eld?
48. Tänk på huru kort
mitt liv varar,
och huru förgängliga du har skapat
alla människors barn.

49. Ty vilken är den man som får leva
och undgår att se döden?
Vem räddar din själ
från dödsrikets våld? Sela.
50. Herre, var äro
din forna nådegärningar,
vad du lovade David med ed
i din trofasthet.

51. Tänk, Herre,
på dina tjänares smälek,
på vad jag måste fördraga
av alla de många folken;
52. tänk på huru dina fiender
smäda, o HERRE,
huru de smäda
din smordes fotspår.
----

53. Lovad vare HERREN evinnerligen! Amen, Amen.
*19/90 Psaltaren, 90 Psalmen
Fjärde boken

Psaltaren, 90 Psalmen

Guds evighet och människans
förgänglighet.

1. En bön av gudsmannen Mose.

Herre, du har varit vår tillflykt från släkte till släkte.
2. Förrän bergen blevo till
och du frambragte jorden och världen,
ja, från evighet till evighet
är du, o Gud.

3. Du låter människorna vända åter till stoft,
du säger: »Vänden åter, I människors barn.»
4. Ty tusen år äro i dina ögon
såsom den dag som förgick i går;
ja, de äro såsom en nattväkt.

5. Du sköljer dem bort; de äro såsom en sömn.
Om morgonen likna de gräset som frodas;
6. det blomstrar upp och frodas om morgonen,
men om aftonen torkar det bort och förvissnar.

7. Ty vi förgås genom din vrede,
och genom din förtörnelse ryckas vi plötsligt bort.
8. Du ställer våra missgärningar inför dig,
våra förborgade synder i ditt ansiktes ljus.

9. Ja, alla våra dagar försvinna genom din förgrymmelse,
vi lykta våra år såsom en suck.
10. Vårt liv varar sjuttio år
eller åttio år, om det bliver långt;
och när det är som bäst, är det möda och fåfänglighet,
ty det går snart förbi, likasom flöge vi bort.

11. Vem besinnar din vredes makt
och din förgrymmelse, så att han fruktar dig?
12. Lär oss betänka huru få våra dagar äro,
för att vi må undfå visa hjärtan.

13. HERRE, vänd åter. Huru länge dröjer du?
Förbarma dig över dina tjänare.
14. Mätta oss med din nåd, när morgonen gryr,
så att vi få jubla och vara glada i alla våra livsdagar.

15. Giv oss glädje så många dagar som du har plågat oss,
så många år som vi hava lidit olycka.
16. Låt dina gärningar uppenbaras för dina tjänare
och din härlighet över deras barn.

17. Och HERRENS, vår Guds, ljuvlighet
komme över oss.
Må du främja för oss
våra händers verk;
ja, våra händers verk främje du.
*19/91 Psaltaren, 91 Psalmen
Psaltaren, 91 Psalmen

Tryggheten under den Högstes beskärm.

1. Den som sitter under den Högstes beskärm
och vilar under den Allsmäktiges skugga,
2. han säger: »I HERREN har jag min tillflykt och min borg,
min Gud, på vilken jag förtröstar.»

3. Ja, han skall rädda dig ifrån fågelfängarens snara
och ifrån pesten, som fördärvar.
4. Med sina fjädrar skall han betäcka dig,
och under hans vingar skall du finna tillflykt;
hans trofasthet är sköld och skärm.

5. Du skall icke behöva frukta nattens fasor,
icke pilen, som flyger om dagen,
6. icke pesten, som går fram i mörkret,
eller farsoten, som ödelägger vid middagens ljus.

7. Om ock tusen falla vid din sida,
ja, tio tusen vid din högra sida,
så skall det dock icke drabba dig.
8. Dina ögon skola blott skåda därpå med lust,
och du skall se de ogudaktigas lön.
9. Ty du har sagt: »Du, HERRE, är mitt skygd»,
och du har gjort den Högste till din tillflykt.

10. Ingen olycka skall vederfaras dig,
och ingen plåga skall nalkas din hydda.
11. Ty han skall giva sina änglar befallning om dig,
att de skola bevara dig på alla dina vägar.
12. De skola bära dig på händerna,
så att du icke stöter din fot mot någon sten.
13. Över lejon och huggormar skall du gå fram,
du skall trampa ned unga lejon och drakar.

14. »Han håller sig intill mig, därför skall jag befria honom;
jag skall beskydda honom, därför att han känner mitt namn.
15. Han åkallar mig, och jag skall svara honom;
jag är med honom i nöden,
jag skall rädda honom och låta honom komma till ära.
16. Jag skall mätta honom med långt liv
och låta honom se min frälsning.»
*19/92 Psaltaren, 92 Psalmen
Psaltaren, 92 Psalmen

Lovsång.

1. En psalm, en sång för sabbatsdagen.

2. Det är gott att tacka HERREN
och att lovsjunga ditt namn, du den Högste,
3. att om morgonen förkunna din nåd,
och när natten har kommit din trofasthet,
4. med tiosträngat instrument och psaltare,
med spel på harpa.

5. Ty du gläder mig, HERRE, med dina gärningar;
jag vill jubla över dina händers verk.
6. Huru stora äro icke dina verk, o HERRE!
Ja, övermåttan djupa äro dina tankar.
7. En oförnuftig man besinnar det ej,
och en dåre förstår icke sådant.

8. Om ock de ogudaktiga grönska såsom gräs
och ogärningsmännen blomstra allasammans,
så sker det till fördärv för evig tid.
9. Men du, HERRE, är hög evinnerligen.
10. Ty se, dina fiender, HERRE,
se, dina fiender förgås,
alla ogärningsmännen bliva förströdda.

11. Men mitt horn gör du högt såsom vildoxens;
jag varder övergjuten med frisk olja.
12. Och med lust får mitt öga skåda på mina förföljare
och mina öron höra om de onda
som resa sig upp mot mig.
13. Den rättfärdige grönskar såsom ett palmträd,
såsom en ceder på Libanon växer han till.

14. Ja, sådana äro planterade i HERRENS hus;
de grönska i vår Guds gårdar.
15. Ännu när de bliva gamla, skjuta de skott,
de frodas och grönska;
16. så för att de skola förkunna att HERREN är rättfärdig,
min klippa, han i vilken orätt icke finnes.
*19/93 Psaltaren, 93 Psalmen
Psaltaren, 93 Psalmen

Guds rikes fasthet.

1. HERREN är min konung!
Han har klätt sig i härlighet.
HERREN har klätt sig,
omgjordat sig med makt;
därför står jordkretsen fast
och vacklar icke.
2. Din tron står fast ifrån fordom tid,
du är från evighet.

3. HERRE, strömmarna hava upphävt,
strömmarna hava upphävt sin röst,
ja, strömmarna upphäva sitt dån.

4. Men väldig är HERREN i höjden,
mer än bruset av stora vatten,
väldiga vatten, havets bränningar.

5. Dina vittnesbörd äro fasta alltigenom;
helighet höves ditt hus,
HERRE, evinnerligen.
*19/94 Psaltaren, 94 Psalmen
Psaltaren, 94 Psalmen

Bön och hotelse mot Herrens folks
fiender.

1. Du hämndens Gud, o HERRE,
du hämndens Gud, träd fram i glans.
2. Res dig, du jordens domare,
vedergäll de högmodiga vad de hava gjort.

3. Huru länge skola de ogudaktiga, o HERRE,
huru länge skola de ogudaktiga triumfera?
4. Deras mun flödar över av fräckt tal;
de förhäva sig, alla ogärningsmännen.

5. Ditt folk, o HERRE, krossa de,
och din arvedel förtrycka de.
6. Änkor och främlingar dräpa de,
och faderlösa mörda de.
7. Och de säga: »HERREN ser det icke,
Jakobs Gud märker det icke.»

8. Märken själva, I oförnuftiga bland folket;
I dårar, när kommen I till förstånd?

9. Den som har planterat örat,
skulle han icke höra?
Den som har danat ögat,
skulle han icke se?
10. Den som håller hedningarna i tukt,
skulle han icke straffa,
han som lär människorna förstånd?
11. HERREN känner
människornas tankar,
han vet att de själva äro fåfänglighet.

12. Säll är den man
som du, HERRE, undervisar,
och som du lär genom din lag,
13. för att skaffa honom ro för olyckans dagar,
till dess de ogudaktigas grav varder grävd.

14. Ty HERREN förskjuter icke sitt folk,
och sin arvedel övergiver han icke.
15. Nej, rättfärdighet skall åter gälla i rätten,
och alla rättsinniga skola hålla sig därtill.

16. Vem står upp till att försvara mig mot de onda,
vem bistår mig mot ogärningsmännen?
17. Om HERREN icke vore min hjälp,
så bodde min själ snart i det tysta.

18. När jag tänkte: »Min fot vacklar»,
då stödde mig din når, o HERRE:
19. När jag hade mycket bekymmer i mitt hjärta,
då gladde din tröst min själ.

20. Kan fördärvets domarsäte hava gemenskap med dig,
det säte där man över våld i lagens namn,
21. där de tränga den rättfärdiges själ
och fördöma oskyldigt blod?

22. Men HERREN bliver för mig en borg,
min Gud bliver min tillflykts klippa.
23. Och han låter deras fördärv vända tillbaka över dem
och förgör dem för deras ondskas skull.
Ja, HERREN, vår Gud, förgör dem.
*19/95 Psaltaren, 95 Psalmen
Psaltaren, 95 Psalmen

Uppmaning till Israel att prisa och
hörsamma HERREN.

1. Kommen, låtom oss höja glädjerop till HERREN,
jubel till vår frälsnings klippa.
2. Låtom oss träda fram för hans ansikte med tacksägelse
och höja jubel till honom med lovsånger.

3. Ty HERREN är en stor Gud,
en stor konung över alla gudar.
4. Han har jordens djup i sin hand,
och bergens höjder äro hans;
5. hans är havet, ty han har gjort det,
och hans händer hava danat det torra.

6. Kommen, låtom oss tillbedja och nedfalla,
låtom oss knäböja för HERREN, vår skapare.
7. Ty han är vår Gud,
och vi äro det folk som han har till sin hjord,
vi äro får som stå under hans vård.
8. O att I villen i dag höra hans röst!

Förhärden icke edra hjärtan såsom i Meriba,
såsom på Massas dag i öknen,
9. där edra fäder frestade mig,
där de prövade mig, fastän de hade sett mina verk.
10. I fyrtio år var det släktet mig till leda,
och jag sade: »De äro ett folk som far vilse med sitt hjärta,
och de vilja icke veta av mina vägar.»
11. Så svor jag då i min vrede:
»De skola icke komma in i min vila.»
*19/96 Psaltaren, 96 Psalmen
Psaltaren, 96 Psalmen

Uppmaning till alla jordens folk att
lovsjunga Herren, världsdomaren.

1. Sjungen till HERRENS ära
en ny sång,
sjungen till HERRENS ära,
alla länder.
2. Sjungen till HERRENS ära,
loven hans namn.
Båden glädje var dag,
förkunnen hans frälsning.
3. Förtäljen bland hedningarna hans ära,
bland alla folk hans under.

4. Ty stor är HERREN
och högt lovad,
fruktansvärd är han
mer än alla gudar.
5. Ty folkens alla gudar äro avgudar,
men HERREN är den som har gjort himmelen.
6. Majestät och härlighet äro inför hans ansikte,
makt och glans i hans helgedom.

7. Given åt HERREN,
I folkens släkter,
given åt HERREN
ära och makt;
8. given åt HERREN
hans namns ära,
bären fram skänker,
och kommen i hans gårdar.
9. Tillbedjen HERREN
i helig skrud,
bäven för hans ansikte,
alla länder.
10. Sägen bland hedningarna:
»HERREN är nu konung!
Därför står jordkretsen fast och vacklar icke;
han dömer folken med rättvisa.»

11. Himmelen vare glad,
och jorden fröjde sig;
havet bruse
och allt vad däri är.
12. Marken glädje sig
och allt som är därpå,
ja, då juble
alla skogens träd.
13. inför HERREN, ty han kommer,
ty han kommer för att döma jorden.
Han skall döma jordens krets med rättfärdighet
och folken med sin trofasthet.
*19/97 Psaltaren, 97 Psalmen
Psaltaren, 97 Psalmen

Herrens konungsliga uppenbarelse och
makt.

1. HERREN är nu konung!
Därför fröjde sig jorden;
havsländerna glädje sig, så många som de äro.
2. Moln och töcken omgiva honom,
rättfärdighet och rätt
äro hans trons fäste.
3. Eld går framför honom
och förbränner hans ovänner runt omkring.

4. Hans ljungeldar lysa upp jordens krets;
jorden ser det och bävar.
5. Bergen smälta
såsom vax för HERREN,
för hela jordens Herre.
6. Himlarna förkunna hans rättfärdighet,
och alla folk se hans ära.

7. Alla de skola komma på skam, som dyrka beläten,
de som berömma sig av avgudar.
Alla gudar skola tillbedja honom.
8. Sion hör det och gläder sig,
och Juda döttrar fröjda sig
för dina domars skull, HERRE.
9. Ty du, HERRE, är den Högste
över hela jorden;
du är högt upphöjd
över alla gudar.

10. I som älsken HERREN, haten det onda.
Han bevarar sina frommas själar,
ur de ogudaktigas hand räddar han dem.
11. Ljus är utsått för den rättfärdige
och glädje för de rättsinniga.
12. Glädjens, I rättfärdige, i HERREN,
och prisen hans heliga namn.
*19/98 Psaltaren, 98 Psalmen
Psaltaren, 98 Psalmen

Hela jordens jubel vid Herrens seger.

1. En psalm.

Sjungen till HERREN ära
en ny sång,
ty han har gjort under.
Han har vunnit seger med sin högra hand
och med sin väldiga arm.
2. HERREN har låtit sin frälsning bliva kunnig,
han har uppenbarat sin rättfärdighet
för hedningarnas ögon.
3. Han har tänkt på sin nåd och trofasthet
mot Israels hus;
alla jordens ändar hava sett
huru vår Gud frälsar.

4. Höjen jubel till HERREN, alla länder;
bristen ut i glädjerop och lovsjungen.
5. Lovsjungen HERREN med harpa,
med harpa och med lovsångs ljud.
6. Höjen jubel med trumpeter och med basuners ljud
inför HERREN, konungen.

7. Havet bruse och allt vad däri är,
jordens krets och de som bo därpå.
8. Strömmarna klappe i händerna,
bergen juble med varandra,
9. inför HERREN, ty han kommer
för att döma jorden.
Han skall döma jordens krets med rättfärdighet
och folken med rättvisa.
*19/99 Psaltaren, 99 Psalmen
Psaltaren, 99 Psalmen

Den trefalt helige.

1. HERREN är nu konung!
Därför darra folken.
Han som tronar på keruberna!
Därför skälver jorden.
2. HERREN är stor i Sion,
och upphöjd är han
över alla folk.
3. Därför prisar man ditt namn,
det stora och fruktansvärda.
Helig är han.

4. Och konungen i sin makt
älskar vad rätt är.
Ja, du håller rättvisa vid makt,
rätt och rättfärdighet
övar du i Jakob.
5. Upphöjen HERREN, vår Gud,
och tillbedjen vid hans fotapall.
Helig är han.

6. Mose och Aron voro bland hans präster,
och Samuel bland dem som åkallade hans namn;
de ropade till HERREN,
och han svarade dem.
7. I molnstoden talade
han då till dem;
de höllo hans vittnesbörd
och den lag som han gav dem.

8. Ja, HERRE, vår Gud,
du svarade dem;
du var mot dem
en förlåtande Gud --
och en hämnare över deras gärningar.
9. Upphöjen HERREN, vår Gud,
och tillbedjen inför hans heliga berg.
Ty helig är HERREN, vår Gud.
*19/a0 Psaltaren, 100 Psalmen
Psaltaren, 100 Psalmen

Uppmaning till Herrens lov.

1. En tacksägelsepsalm.

Höjen jubel till HERREN, alla länder.
2. Tjänen HERREN med glädje,
kommen inför hans ansikte med fröjderop.
3. Förnimmen att HERREN är Gud.
Han har gjort oss, och icke vi själva,
till sitt folk och till får i sin hjord.
4. Gån in i hans portar med tacksägelse,
i hans gårdar med lov;
tacken honom, loven hans namn.
5. Ty HERREN är god,
hans nåd varar evinnerligen
och hans trofasthet från släkte till släkte.
*19/a1 Psaltaren, 101 Psalmen
Psaltaren, 101 Psalmen

Ostrafflighetens väg för makthavande.

1. Av David; en psalm.

Om nåd och rätt vill jag sjunga,
dig, HERRE, lovsäga.
2. Jag vill akta på ostrafflighetens väg --
när kommer du till mig?

Jag vill föra en ostrafflig vandel,
där jag bor i mitt hus.
3. Jag vänder mitt öga ej till det
som fördärvligt är.

Att öva orättfärdighet hatar jag;
sådant skall ej låda vid mig.
4. Ett vrångt hjärta vare fjärran ifrån mig;
vad ont är vill jag ej veta av.

5. Den som i hemlighet förtalar sin nästa,
honom vill jag förgöra;
den som har stolta ögon och högmodigt hjärta,
honom lider jag icke.

6. Mina ögon se efter de trogna i landet,
för att de må bo hos mig;
den som vandrar på ostrafflighetens väg,
han får vara min tjänare.

7. Den får icke bo i mitt hus,
som övar svek;
den som talar lögn skall ej bestå
inför mina ögon.

8. Morgon efter morgon skall jag förgöra
alla ogudaktiga i landet
och utrota alla ogärningsmän
ur HERRENS stad.
*19/a2 Psaltaren, 102 Psalmen
Psaltaren, 102 Psalmen

Klagan och hopp till Herren.

1. Bön av en betryckt, när han försmäktar och utgjuter sitt
bekymmer inför HERREN.

2. HERRE, hör min bön,
och låt mitt rop komma inför dig.
3. Dölj icke ditt ansikte för mig,
när jag är i nöd.
Böj ditt öra till mig;
när jag ropar,
så skynda att svara mig.

4. Ty mina dagar hava försvunnit såsom rök,
benen i min kropp äro förtorkade såsom av eld.
5. Mitt hjärta är förbränt såsom gräs och förvissnat;
ty jag förgäter att äta mitt bröd.
6. För min högljudda suckans skull
tränga benen i min kropp ut till huden.

7. Jag är lik en pelikan i öknen,
jag är såsom en uggla bland ruiner.
8. Jag får ingen sömn och har blivit lik
en ensam fågel på taket.
9. Hela dagen smäda mig mina fiender;
de som rasa mot mig förbanna med mitt namn.

10. Ty jag äter aska såsom bröd
och blandar min dryck med gråt,
11. för din vredes och förtörnelses skull,
därför att du har gripit mig och kastat mig bort.
12. Mina dagar äro såsom skuggan, när den förlänges,
och jag själv förvissnar såsom gräs.

13. Men du, o HERRE,
tronar evinnerligen,
och din åminnelse varar från släkte till släkte.
14. Du skall stå upp
och förbarma dig över Sion;
se, det är tid att du bevisar det nåd;
ja, stunden har kommit.
15. Ty dina tjänare hava dess stenar kära
och ömka sig över dess grus.

16. Då skola hedningarna frukta HERRENS namn
och alla jordens konungar din härlighet,
17. när en gång HERREN har byggt upp Sion
och uppenbarat sig i sin härlighet;
18. när han har vänt sig till de utblottades bön
och upphört att förakta deras bön.

19. Det skall tecknas upp
för ett kommande släkte,
och det folk som varder skapat
skall lova HERREN,
20. att han har blickat ned
från sin heliga höjd,
att HERREN har skådat
från himmelen ned till jorden,
21. för att höra den fångnes klagan,
för att befria dödens barn,
22. på det att man i Sion
må förkunna HERRENS namn
och hans lov i Jerusalem,
23. när alla folk församlas,
och alla riken, för att tjäna HERREN.

24. Han har på vägen nedböjt min kraft,
han har förkortat mina dagar.
25. Jag säger: Min Gud,
tag mig icke bort i mina halva dagar,
du vilkens år vara från släkte till släkte.
26. I urtiden lade du jordens grund,
och himlarna äro dina händer verk:
27. de skola förgås, men du förbliver,
de skola alla nötas ut såsom en klädnad;
du skall förvanda dem såsom man byter om sin dräkt, och de fara hän.

28. Men du är densamme,
och dina år skola icke hava någon ände.
29. Dina tjänares barn skola få bo i landet,
och deras avkomma skall bestå inför dig.
*19/a3 Psaltaren, 103 Psalmen
Psaltaren, 103 Psalmen

Lovsång till Herren för hans stora
barmhärtighet.

1. Av David.

Lova HERREN, min själ,
och allt det i mig är hans heliga namn.
2. Lova HERREN, min själ,
och förgät icke vad gott han har gjort,
3. han som förlåter dig alla dina missgärningar
och helar alla dina brister,
4. han som förlossar ditt liv från graven
och kröner dig med nåd och barmhärtighet,
5. han som mättar ditt begär med sitt goda,
så att du bliver ung på nytt såsom en örn.

6. HERREN gör rättfärdighetens verk
och skaffar rätt åt alla förtryckta.
7. Han lät Mose se sina vägar,
Israels barn sina gärningar.
8. Barmhärtig och nådig är HERREN,
långmodig och stor i mildhet.
9. Han går icke ständigt till rätta
och behåller ej vrede evinnerligen.
10. Han handlar icke med oss efter våra synder
och vedergäller oss icke efter våra missgärningar.

11. Ty så hög som himmelen är över jorden,
så väldig är hans nåd över dem som frukta honom.
12. Så långt som öster är från väster
låter han våra överträdelser vara från oss.
13. Såsom en fader förbarmar sig över barnen,
så förbarmar sig HERREN över dem som frukta honom.
14. Ty han vet vad för ett verk vi äro,
han tänker därpå att vi äro stoft.

15. En människas dagar äro såsom gräset,
hon blomstrar såsom ett blomster på marken.
16. När vinden går däröver, då är det icke mer,
och dess plats vet icke mer därav.
17. Men HERRENS nåd varar från evighet till evighet
över dem som frukta honom,
och hans rättfärdighet intill barnbarn,
18. när man håller hans förbund
och tänker på hans befallningar och gör efter dem.

19. HERREN har ställt sin tron i himmelen,
och hans konungavälde omfattar allt.
20. Loven HERREN, I hans änglar,
I starke hjältar, som uträtten hans befallning,
så snart I hören ljudet av hans befallning.
21. Loven HERREN, I alla hans härskaror,
I hans tjänare, som uträtten hans vilja.
22. Loven HERREN, I alla hans verk,
varhelst hans herradöme är.
Min själ, lova HERREN.
*19/a4 Psaltaren, 104 Psalmen
Psaltaren, 104 Psalmen

Lovsång till världens skapare.

1. Lova HERREN, min själ.
HERRE, min Gud, du är hög och stor,
i majestät och härlighet är du klädd.
2. Du höljer dig i ljus såsom i en mantel,
du spänner ut himmelen såsom ett tält;
3. du timrar på vattnen dina salar,
molnen gör du till din vagn,
och du far fram på vindens vingar.
4. Du gör vindar till dina sändebud,
eldslågor till dina tjänare.

5. Du grundade jorden på hennes fästen,
så att hon icke vacklar till evig tid.
6. Med djupet betäckte du henne såsom med en klädnad;
uppöver bergen stodo vattnen.
7. Men för din näpst flydde de;
för ljudet av ditt dunder hastade de undan.
8. Berg höjde sig, och dalar sänkte sig,
på den plats som du hade bestämt för dem.
9. En gräns satte du, som vattnen ej fingo överskrida,
så att de icke åter skulle betäcka jorden.

10. Du lät källor flyta fram i dalarna,
mellan bergen togo de sin väg.
11. De vattna alla markens djur,
vildåsnorna släcka i dem sin törst.
12. Vid dem bo himmelens fåglar,
från trädens grenar höja de sin röst.

13. Du vattnar bergen från dina salar,
jorden mättas av den frukt du skapar.
14. Du låter gräs skjuta upp för djuren
och örter till människans tjänst.
Så framalstrar du bröd ur jorden
15. och vin, som gläder människans hjärta;
så gör du hennes ansikte glänsande av olja,
och brödet styrker människans hjärta.
16. HERRENS träd varda ock mättade,
Libanons cedrar, som han har planterat;
17. fåglarna bygga där sina nästen,
hägern gör sitt bo i cypresserna.
18. Stenbockarna hava fått de höga bergen,
klyftorna är klippdassarnas tillflykt.

19. Du gjorde månen till att bestämma tiderna;
solen vet stunden då den skall gå ned.
20. Du sänder mörker, och det bliver natt;
då komma alla skogens djur i rörelse,
21. de unga lejonen ryta efter rov
och begära sin föda av Gud.
22. Solen går upp; då draga de sig tillbaka
och lägga sig ned i sina kulor.
23. Människan går då ut till sin gärning
och till sitt arbete intill aftonen.

24. Huru mångfaldiga äro icke dina verk, o HERRE!
Med vishet har du gjort dem alla.
Jorden är full av vad du har skapat.
25. Se ock havet, det stora ock vida:
ett tallöst vimmel rör sig däri,
djur både stora och små.
26. Där gå skeppen sin väg fram,
Leviatan, som du har skapat att leka däri.

27. Alla vänta de efter dig,
att du skall giva dem deras mat i rätt tid.
28. Du giver dem, då samla de in;
du upplåter din hand,
då varda de mättade med goda håvor.
29. Du fördöljer ditt ansikte, då förskräckas de;
du tager bort deras ande, då förgås de
och vända åter till sitt stoft igen.
30. Du sänder ut din ande, då varda de skapade,
och du förnyar jordens anlete.

31. HERRENS ära förblive evinnerligen;
må HERREN glädja sig över sina verk,
32. han som skådar på jorden, och hon bävar,
han som rör vid bergen, och de ryka.
33. Jag vill sjunga till HERRENS ära, så länge jag lever;
jag vill lovsjunga min Gud, så länge jag är till.
34. Mitt tal behage honom väl;
må jag själv få glädja mig i HERREN.
35. Men må syndare försvinna ifrån jorden
och inga ogudaktiga mer vara till.
Lova HERREN, min själ

Halleluja!
*19/a5 Psaltaren, 105 Psalmen
Psaltaren, 105 Psalmen

Lovsång till Herren för hans
välgärningar mot sitt folk.

1. Tacken HERREN,
åkallen hans namn,
gören hans gärningar kunniga bland folken.
2. Sjungen till hans ära,
lovsägen honom,
talen om alla hans under.
3. Berömmen eder av hans heliga namn;
glädje sig av hjärtat
de som söka HERREN.

4. Frågen efter HERREN och hans makt,
söken hans ansikte beständigt.
5. Tänken på de underbara verk som han har gjort,
på hans under och hans muns domar,
6. I Abrahams, hans tjänares, säd,
I Jakobs barn, hans utvalda.

7. Han är HERREN, vår Gud;
över hela jorden gå hans domar.
8. Han tänker evinnerligen på sitt förbund,
intill tusen släkten på vad han har stadgat,
9. på det förbund han slöt med Abraham
och på sin ed till Isak.

10. Han fastställde det för Jakob till en stadga,
för Israel till ett evigt förbund;
11. han sade: »Åt dig vill jag giva Kanaans land,
det skall bliva eder arvedels lott.»
12. Då voro de ännu en liten hop,
de voro ringa och främlingar därinne.

13. Och de vandrade åstad ifrån folk till folk,
ifrån ett rike bort till ett annat.
14. Han tillstadde ingen att göra dem skada,
han straffade konungar för deras skull:
15. »Kommen icke vid mina smorda,
och gören ej mina profeter något ont.»

16. Och när han bjöd hungersnöd komma över landet
och fördärvade allt deras livsuppehälle,
17. då sände han åstad en man framför dem:
Josef blev såld till träl.
18. Man slog hans fötter i bojor,
i järn fick han ligga fjättrad,
19. till den tid då hans ord uppfylldes,
då HERRENS tal bevisade hans oskuld.

20. Då sände konungen och lät släppa honom lös,
folkens behärskare gav honom fri.
21. Han satte honom till herre över sitt hus,
till att råda över all hans egendom;
22. han skulle binda hans furstar efter sin vilja
och lära hans äldste vishet.

23. Och Israel kom till Egypten,
Jakob blev en gäst i Hams land.
24. Och HERREN gjorde sitt folk mycket fruktsamt
och mäktigare än dess ovänner voro,
25. de vilkas hjärtan han vände till att hata hans folk,
till att lägga onda råd mot hans tjänare.

26. Han sände Mose, sin tjänare,
och Aron, som han hade utvalt.
27. De gjorde hans tecken ibland dem
och under i Hams land.
28. Han sände mörker och lät allt bliva mörkt;
och de stodo icke emot hans ord.

29. Han förvandlade deras vatten till blod
och lät så deras fiskar dö.
30. Deras land kom att vimla av paddor,
ända in i deras konungars kamrar.
31. Han bjöd, och flugsvärmar kommo,
mygg i hela deras land.

32. Han gav dem hagel för regn,
eldslågor sände han i deras land.
33. Och han slog deras vinträd och fikonträd
och bröt sönder träden i deras land.

34. Han bjöd, och gräshoppor kommo,
och gräsmaskar i tallös mängd.
35. De åto upp alla örter i deras land,
de åto upp frukten på deras mark.
36. Och han slog allt förstfött i deras land,
förstlingen av all deras kraft.

37. Så förde han dem ut, med silver och guld,
och i hans stammar var ingen som stapplade.
38. Egyptierna gladde sig, när de drogo ut;
ty förskräckelse för Israel hade fallit över dem.
39. Han bredde ut ett moln till skygd,
och en eld för att lysa om natten.

40. De begärde, då lät han vaktlar komma,
och med bröd från himmelen mättade han dem.
41. Han öppnade klippan, och vatten flödade;
det gick genom öknen såsom en ström.
42. Ty han tänkte på sitt heliga ord,
på sin tjänare Abraham.

43. Så förde han ut sitt folk med fröjd,
med jubel dem som han hade utvalt.
44. Han gav åt dem hedningarnas länder,
och folkens förvärv fingo de till besittning,
45. för att de skulle hålla hans stadgar
och taga hans lagar i akt.

Halleluja!
*19/a6 Psaltaren, 106 Psalmen
Psaltaren, 106 Psalmen

Israels otrohet och Herrens trofasthet.

1. Halleluja!
Tacken HERREN, ty han är god,
ty hans nåd varar evinnerligen.
2. Vem kan uttala HERRENS väldiga gärningar
och förkunna allt hans lov?
3. Saliga äro de som akta på vad rätt är,
de som alltid öva rättfärdighet.

4. Tänk på mig, HERRE, efter din nåd mot ditt folk,
besök mig med din frälsning,
5. så att jag med lust får se dina utvaldas lycka,
glädja mig med ditt folks glädje,
berömma mig med din arvedel.

6. Vi hava syndat likasom våra fäder,
vi hava gjort illa, vi hava varit ogudaktiga.
7. Våra fäder i Egypten aktade icke på dina under;
de tänkte icke på dina många nådegärningar,
utan voro gensträviga vid havet, invid Röda havet.

8. Men han frälste dem för sitt namns skull,
för att göra sin makt kunnig.
9. Han näpste Röda havet, så att det blev torrt,
och förde dem genom djupen såsom genom en öken.

10. Han frälste dem från deras motståndares hand
och förlossade dem ifrån fiendens hand.
11. Vattnet övertäckte deras ovänner;
icke en enda av dem blev kvar.

12. Då trodde de på hans ord,
då sjöngo de hans lov.
13. Men snart glömde de hans gärningar,
de förbidade icke hans råd.

14. De grepos av lystnad i öknen
och frestade Gud i ödemarken.
15. Då gav han dem vad de begärde,
men sände tärande sjukdom över dem.

16. Och de upptändes av avund mot Mose i lägret,
mot Aron, HERRENS helige.
17. Men jorden öppnade sig och uppslukade Datan
och övertäckte Abirams hop.
18. Och eld begynte brinna i deras hop,
en låga brände upp de ogudaktiga.

19. De gjorde en kalv vid Horeb
och tillbådo ett gjutet beläte;
20. sin ära bytte de bort
mot bilden av en oxe, som äter gräs.

21. De glömde Gud, sin frälsare,
som hade gjort så stora ting i Egypten,
22. så underbara verk i Hams land,
så fruktansvärda gärningar vid Röda havet.

23. Då hotade han att förgöra dem;
men Mose, den man som han hade utvalt,
trädde fram såsom medlare inför honom
till att avvända hans vrede, så att den icke skulle fördärva.

24. De föraktade det ljuvliga landet
och trodde icke på hans ord.
25. De knorrade i sina tält
och lyssnade icke till HERRENS röst.

26. Då lyfte han upp sin hand mot dem
och svor att slå ned dem i öknen,
27. att slå ned deras barn ibland hedningarna
och förströ dem i länderna.

28. Och de slöto sig till Baal-Peor
och åto det som var offrat åt döda.
29. De förtörnade Gud med sina gärningar,
och en hemsökelse bröt in över dem.

30. Men Pinehas trädde fram och skipade rätt,
och så upphörde hemsökelsen;
31. det vart honom räknat till rättfärdighet
från släkte till släkte, för evig tid.

32. De förtörnade honom ock vid Meribas vatten,
och det gick Mose illa för deras skull.
33. Ty de voro gensträviga mot hans Ande,
och han talade obetänksamt med sina läppar.

34. De förgjorde icke de folk
om vilka HERREN hade givit dem befallning,
35. utan beblandade sig med hedningarna
och lärde sig deras gärningar.
36. De tjänade deras avgudar,
och dessa blevo dem till en snara.

37. Och de offrade sina söner och döttrar
till offer åt onda andar.
38. Ja, de utgöto oskyldigt blod,
sina söners och döttrars blod
och offrade dessa åt Kanaans avgudar;
och landet vart ohelgat genom blodskulder.
39. Så blevo de orena genom sina gärningar
och betedde sig trolöst i sina verk.

40. Då upptändes HERRENS vrede mot hans folk,
och hans arvedel blev honom en styggelse.
41. Och han gav dem i hedningars hand,
så att de som hatade dem fingo råda över dem.

42. Deras fiender trängde dem,
och de blevo kuvade under deras hand.
43. Många gånger räddade han dem,
men de voro gensträviga i sin egenvilja
och förgingos så genom sin missgärning.

44. Men han såg till dem i deras nöd,
när han hörde deras rop.
45. Och han tänkte, dem till fromma, på sitt förbund
och ömkade sig efter sin stora nåd.
46. Och han lät dem finna barmhärtighet
inför alla dem som hade fört dem i fångenskap.

47. Fräls oss, HERRE, vår Gud,
och församla oss från hedningarna,
så att vi få prisa ditt heliga namn
och berömma oss av ditt lov.
----

48. Lovad vare HERREN, Israels Gud, från evighet till evighet! Och
allt folket säge: »Amen, Halleluja!»
*19/a7 Psaltaren, 107 Psalmen
Femte boken

Psaltaren, 107 Psalmen

Israels förlossades tacksamhet mot
HERREN.

1. Tacken HERREN, ty han är god,
ty hans nåd varar evinnerligen.
2. Så säge HERRENS förlossade,
de som han har förlossat ur nöden,
3. de som han har församlat ifrån länderna,
från öster och från väster,
från norr och från havssidan.

4. De irrade omkring i öknen på öde stigar,
de funno ingen stad där de kunde bo;
5. de hungrade och törstade,
deras själ försmäktade i dem.
6. Men de ropade till HERREN i sin nöd,
och han räddade dem ur deras trångmål.
7. Och han ledde dem på en rätt väg,
så att de kommo till en stad där de kunde bo.
8. De må tacka HERREN för hans nåd
och för hans under med människors barn,
9. att han mättade den försmäktande själen
och uppfyllde den hungrande själen med sitt goda.

10. De sutto i mörker och dödsskugga,
fångna i elände och järnbojor,
11. därför att de hade varit gensträviga mot Guds ord
och hade föraktat den Högstes råd.
12. Han kuvade deras hjärtan med olycka;
de kommo på fall och hade ingen hjälpare.
13. Men de ropade till HERREN i sin nöd,
och han frälste dem ur deras trångmål;
14. han förde dem ut ur mörkret och dödsskuggan,
och deras bojor slet han sönder.
15. De må tacka HERREN för hans nåd
och för hans under med människors barn,
16. att han krossade kopparportarna
och bröt sönder järnbommarna.

17. De voro oförnuftiga, ty de vandrade i överträdelse,
och blevo nu plågade för sina missgärningars skull;
18. deras själ vämjdes vid all mat,
och de voro nära dödens portar.
19. Men de ropade till HERREN i sin nöd,
och han frälste dem ur deras trångmål.
20. Han sände sitt ord och botade dem
och räddade dem från graven.
21. De må tacka HERREN för hans nåd
och för hans under med människors barn;
22. de må offra lovets offer
och förtälja hans verk med jubel.

23. De foro på havet med skepp
och drevo sin handel på stora vatten;
24. där fingo de se HERRENS gärningar
och hans under på havsdjupet.
25. Med sitt ord uppväckte han stormvinden,
så att den hävde upp dess böljor.
26. De foro upp mot himmelen, ned i djupen;
deras själ upplöstes av ångest.
27. De raglade och stapplade såsom druckna,
och all deras vishet blev till intet.
28. Men de ropade till HERREN i sin nöd,
och han förde dem ut ur deras trångmål.
29. Han förbytte stormen i lugn,
så att böljorna omkring dem tystnade.
30. Och de blevo glada att det vart stilla,
och han förde dem till den hamn dit de ville.
31. De må tacka HERREN för hans nåd
och för hans under med människors barn;
32. de må upphöja honom i folkets församling
och lova honom där de äldste sitta.

33. Han gjorde strömmar till öken,
källsprång till torr mark,
34. bördigt land till salthed,
för dess inbyggares ondskas skull.
35. Han gjorde öknen till en vattenrik sjö
och torrt land till källsprång.
36. Och han lät de hungrande bo där,
och de byggde en stad där de kunde bo.
37. De besådde åkrar och planterade vingårdar,
som gåvo dem sin frukt i avkastning.
38. Han välsignade dem, och de förökades storligen,
och deras boskapshjordar lät han icke förminskas.
39. Väl blevo de sedan ringa och nedböjda,
i det olycka och bedrövelse tryckte dem,
40. men han som utgjuter förakt över furstar
och låter dem irra omkring i väglösa ödemarker,
41. han upphöjde då den fattige ur eländet
och lät släkterna växa till såsom fårhjordar.
42. De redliga se det och glädja sig,
och all orättfärdighet måste tillsluta sin mun.

43. Den som är vis, han akte härpå
och besinne HERRENS nådegärningar.
*19/a8 Psaltaren, 108 Psalmen
Psaltaren, 108 Psalmen

Lovsång och bön om seger över fiender.

1. En sång, en psalm av David.

2. Mitt hjärta är frimodigt, o Gud,
jag vill sjunga och lova; ja, så vill min ära[1].
3. Vakna upp, psaltare och harpa;
jag vill väcka morgonrodnaden.

4. Jag vill tacka dig bland folken, HERREN,
och lovsjunga dig bland folkslagen.
5. Ty din nåd är stor ända uppöver himmelen,
och din trofasthet allt upp till skyarna.

6. Upphöjd vare du, Gud, över himmelen,
och över hela jorden sträcke sig din ära.

7. På det att dina vänner må varda räddade,
må du giva seger med din högra hand och bönhöra mig.

8. Gud har talat i sin helgedom:
»Jag skall triumfera, jag skall utskifta Sikem
och skall avmäta Suckots dal.
9. Mitt är Gilead, mitt är Manasse,
Efraim är mitt huvuds värn,
10. Juda min härskarstav;
Moab är mitt tvagningskärl,
på Edom kastar jag min sko;
över filistéernas land höjer jag jubelrop.»

11. Vem skall föra mig till den fasta staden,
vem leder mig till Edom?
12. Har icke du, o Gud, förkastat oss,
så att du ej drager ut med våra härar, o Gud?
13. Giv oss hjälp mot ovännen;
ty människors hjälp är fåfänglighet.
14. Med Gud kunna vi göra mäktiga ting;
han skall förtrampa våra ovänner.

[1] Se Ära i Ordförkl.
*19/a9 Psaltaren, 109 Psalmen
Psaltaren, 109 Psalmen

Mot förrädiska motståndare.

1. För sångmästaren; av David; en psalm.

Min lovsångs Gud, tig icke.
2. Ty sin ogudaktiga mun,
sin falska mun
hava de upplåtit mot mig,
de hava talat mot mig
med lögnaktig tunga.
3. Med hätska ord
hava de omgivit mig,
de hava begynt strid
mot mig utan sak.
4. Till lön för min kärlek
stå de mig emot,
men jag beder allenast.
5. De hava bevisat mig
ont för gott
och hat för min kärlek.

6. Låt en ogudaktig man träda upp emot honom,
och låt en åklagare stå på hans högra sida.
7. När han kommer inför rätta, må han dömas skyldig,
och hans bön vare synd.
8. Blive hans dagar få,
hans ämbete tage en annan.
9. Varde hans barn faderlösa
och hans hustru änka.
10. Må hans barn alltid
gå husvilla och tigga
och söka sitt bröd fjärran ifrån ödelagda hem.
11. Må ockraren få i sin snara
allt vad han äger,
och må främmande plundra hans gods.
12. Må ingen finnas,
som hyser misskund med honom,
och ingen, som förbarmar sig
över hans faderlösa.
13. Hans framtid varde avskuren,
i nästa led vare sådanas
namn utplånat.
14. Hans fäders missgärning
varde ihågkommen inför HERREN,
och hans moders synd
varde icke utplånad.
15. Må den alltid stå
inför HERRENS ögon;
ja, sådana mäns åminnelse
må utrotas från jorden.
16. Ty han tänkte ju icke
på att öva misskund,
utan förföljde den
som var betryckt och fattig
och den vilkens hjärta var bedrövat,
för att döda dem.
17. Han älskade förbannelse,
och den kom över honom;
han hade icke behag till välsignelse,
och den blev fjärran ifrån honom.
18. Han klädde sig i förbannelse såsom i en klädnad,
och såsom vatten trängde den in i hans liv
och såsom olja in i hans ben.
19. Den varde honom såsom en mantel att hölja sig i,
och såsom en gördel att alltid omgjorda sig med.
20. Detta vare mina motståndares
lön från HERREN,
och deras som tala ont mot min själ.

21. Men du, HERRE, Herre,
stå mig bi för ditt namn skull;
god är ju din nåd, så må du då rädda mig.
22. Ty jag är betryckt och fattig,
och mitt hjärta är genomborrat i mitt bröst.
23. Såsom skuggan, när den förlänges, går jag bort;
jag ryckes bort såsom en gräshoppssvärm.
24. Mina knän äro vacklande av fasta,
och min kropp förlorar sitt hull.
25. Till smälek har jag blivit inför dem;
när de se mig, skaka de huvudet.

26. Hjälp mig, HERRE, min Gud;
fräls mig efter din nåd;
27. och må de förnimma att det är din hand,
att du, HERRE, har gjort det.
28. Om de förbanna,
så välsigna du;
om de resa sig upp,
så komme de på skam,
men må din tjänare få glädja sig.
29. Mina motståndare varde klädda i blygd
och höljda i skam såsom i en mantel.

30. Min mun skall storligen
tacka HERREN;
mitt ibland många vill jag lova honom.
31. Ty han står på den fattiges högra sida
för att frälsa honom från dem som fördöma hans själ.
*19/b0 Psaltaren, 110 Psalmen
Psaltaren, 110 Psalmen

Sions konung en präst efter Melki-Sedeks
sätt.

1. Av David; en psalm.

HERREN sade till min herre:
»Sätt dig på min högra sida,
till dess jag har lagt dina fiender
dig till en fotapall.»
2. Din makts spira skall HERREN
utsträcka från Sion;
du skall härska mitt ibland dina fiender.
3. Villigt kommer ditt folk,
när du samlar din här;
i helig skrud kommer
din unga skara inför dig,
såsom daggen kommer
ur morgonrodnadens sköte.

4. HERREN har svurit
och skall icke ångra sig:
»Du är en präst till evig tid
efter Melki-Sedeks sätt.»
5. Herren är på din högra sida,
han skall krossa konungar
på sin vredes dag.
6. Han skall hålla dom bland hedningarna,
överallt skola döda ligga;
han skall sönderkrossa huvuden
vida omkring på jorden.
7. Ur bäcken skall han dricka på vägen;
därför skall han upplyfta huvudet.
*19/b1 Psaltaren, 111 Psalmen
Psaltaren, 111 Psalmen[1]

Herrens stora välgärningar mot sitt
förbundsfolk.

1. Halleluja!
Jag vill tacka HERREN av allt hjärta
i de rättsinnigas råd och församling.
2. Stora äro HERRENS verk,
de begrundas av alla som hava sin lust i dem.
3. Majestät och härlighet är vad han gör,
och hans rättfärdighet förbliver evinnerligen.
4. Han har så gjort, att hans under äro i åminnelse;
nådig och barmhärtig är HERREN.
5. Han giver mat åt dem som frukta honom,
han tänker evinnerligen på sitt förbund.
6. Sina gärningars kraft har han gjort kunnig för sitt folk,
i det han gav dem hedningarnas arvedel.
7. Hans händers verk äro trofasthet och rätt,
oryggliga äro alla hans ordningar.
8. De stå fasta för alltid och för evigt,
de fullbordas med trofasthet och rättvisa.
9. Han har sänt sitt folk förlossning,
han har stadgat sitt förbund för evig tid;
heligt och fruktansvärt är hans namn.
10. HERRENS fruktan är vishetens begynnelse,
ett gott förstånd få alla de som göra därefter.
Hans lov förbliver evinnerligen.

[1] Alfabetisk psalm; se Poesi i Ordförkl.
*19/b2 Psaltaren, 112 Psalmen
Psaltaren, 112 Psalmen[1]

Den gudfruktiges lycka.

1. Halleluja!
Säll är den man som fruktar HERREN
och har sin stora lust i hans bud.
2. Hans efterkommande skola bliva väldiga på jorden;
de redligas släkte skall varda välsignat.
3. Gods och rikedom skall finnas i hans hus,
och hans rättfärdighet består evinnerligen.
4. För de redliga går han upp såsom ett ljus i mörkret,
nådig och barmhärtig och rättfärdig.
5. Väl den som är barmhärtig och giver lån,
den som stöder all sin sak på rätt!
6. Ty han skall icke vackla till evig tid;
den rättfärdige skall vara i evig åminnelse.
7. För ont budskap fruktar han icke;
hans hjärta är frimodigt, det förtröstar på HERREN.
8. Hans hjärta är fast, det fruktar icke,
till dess han får se med lust på sina ovänner.
9. Han utströr, han giver åt de fattiga,
hans rättfärdighet förbliver evinnerligen;
hans horn skall varda upphöjt med ära.
10. Den ogudaktige skall se det och harmas;
han skall bita sina tänder samman och täras bort.
Vad de ogudaktiga önska bliver till intet.

[1] Alfabetisk psalm; se Poesi i Ordförkl.
*19/b3 Psaltaren, 113 Psalmen
Psaltaren, 113 Psalmen

Lov till Herren för hans omsorg om den
ringe.

1. Halleluja!
Loven, I HERRENS tjänare,
loven HERRENS namn.
2. Välsignat vare HERRENS namn
från nu och till evig tid.
3. Från solens uppgång ända till dess nedgång
vare HERRENS namn högtlovat.
4. HERREN är hög över alla folk,
hans ära når över himmelen.
5. Ja, vem är såsom HERREN, vår Gud,
han som sitter så högt,
6. han som ser ned så djupt --
ja, vem i himmelen och på jorden?
7. Han som upprättar den ringe ur stoftet,
han som lyfter den fattige ur dyn,
8. för att sätta honom bredvid furstar,
bredvid sitt folks furstar;
9. han som låter den ofruktsamma hustrun
sitta med glädje såsom moder, omgiven av barn!

Halleluja!
*19/b4 Psaltaren, 114 Psalmen
Psaltaren, 114 Psalmen

Israels underbara räddning ur Egypten.

1. När Israel drog ut ur Egypten,
Jakobs hus ut ifrån folket med främmande tunga,
2. då vart Juda hans helgedom,
Israel hans herradöme.

3. Havet såg det och flydde,
Jordan vände tillbaka.
4. Bergen hoppade såsom vädurar,
höjderna såsom lamm.

5. Varför flyr du undan, du hav?
Du Jordan, varför vänder du tillbaka?
6. I berg, varför hoppen I såsom vädurar,
I höjder, såsom lamm?

7. För Herren må du väl bäva, du jord,
för Jakobs Guds ansikte,
8. för honom som förvandlar klippan till en vattenrik sjö,
hårda stenen till en vattenkälla.
*19/b5 Psaltaren, 115 Psalmen
Psaltaren, 115 Psalmen

Åt Herre allena äran.

1. Icke åt oss, HERRE, icke åt oss,
utan åt ditt namn giv äran,
för din nåds, för din sannings skull.
2. Varför skulle hedningarna få säga:
»Var är nu deras Gud?»

3. Vår Gud är ju i himmelen;
han kan göra allt vad han vill.
4. Men deras avgudar äro silver och guld,
verk av människohänder.

5. De hava mun och tala icke,
de hava ögon och se icke,
6. de hava öron och höra icke,
de hava näsa och lukta icke.
7. Med sina händer taga de icke,
med sina fötter gå de icke;
de hava intet ljud i sin strupe.
8. De som hava gjort dem skola bliva dem lika,
ja, alla som förtrösta på dem.

9. I av Israel, förtrösten på HERREN.
Ja, han är deras hjälp och sköld.
10. I av Arons hus, förtrösten på HERREN.
Ja, han är deras hjälp och sköld.
11. I som frukten HERREN[1], förtrösten på HERREN.
Ja, han är deras hjälp och sköld.

12. HERREN har tänkt på oss, han skall välsigna,
han skall välsigna Israels hus,
han skall välsigna Arons hus,
13. han skall välsigna dem som frukta HERREN,
de små såväl som de stora.

14. Ja, HERREN föröke eder,
seder själva och edra barn.
15. Varen välsignade av HERREN,
av honom som har gjort himmel och jord.
16. Himmelen är HERRENS himmel,
och jorden har han givit åt människors barn.

17. De döda prisa icke HERREN,
ingen som har farit ned i det tysta.
18. Men vi, vi skola lova HERREN
från nu och till evig tid.

Halleluja!

[1] Se Frukta Gud i Ordförkl.
*19/b6 Psaltaren, 116 Psalmen
Psaltaren, 116 Psalmen

Den frälstes lovoffer.

1. Jag har HERREN kär, ty han hör
min röst och mina böner.
2. Ja, han har böjt sitt öra till mig;
i hela mitt liv skall jag åkalla honom.

3. Dödens band omvärvde mig,
och dödsrikets ångest grep mig;
jag kom i nöd och bedrövelse.
4. Men jag åkallade HERRENS namn:
»Ack HERRE, rädda min själ.»
5. HERREN är nådig och rättfärdig,
vår Gud är barmhärtig.
6. HERREN bevarar de enfaldiga;
jag var i elände, och han frälste mig.
7. Vänd nu åter till din ro, min själ,
ty HERREN har gjort väl mot dig.

8. Ja, du har räddat min själ från döden,
mitt öga från tårar, min fot ifrån fall;
9. jag skall få vandra inför HERREN
i de levandes land.

10. Jag tror, ty därför talar jag,
jag som var storligen plågad,
11. jag som måste säga i min ångest:
»Alla människor äro lögnaktiga.»

12. Huru skall jag vedergälla HERREN
alla hans välgärningar mot mig?
13. Jag vill taga frälsningens bägare
och åkalla HERRENS namn.
14. Jag vill infria åt HERREN mina löften,
ja, i hela hans folks åsyn.

15. Dyrt aktad i HERRENS ögon
är hans frommas död.
16. Ack HERRE, jag är ju din tjänare,
jag är din tjänare, din tjänarinnas son;
du har lossat mina band.

17. Dig vill jag offra lovets offer,
och HERRENS namn vill jag åkalla.
18. Jag vill infria åt HERREN mina löften,
ja, i hela hans folks åsyn,
19. i gårdarna till HERRENS hus,
mitt i dig, Jerusalem.

Halleluja!
*19/b7 Psaltaren, 117 Psalmen
Psaltaren, 117 Psalmen

Alla folk uppmanas att lova Herren.

1. Loven HERREN, alla hedningar,
prisen honom, alla folk.
2. Ty hans nåd är väldig över oss,
och HERRENS sanning varar i evighet.

Halleluja!
*19/b8 Psaltaren, 118 Psalmen
Psaltaren, 118 Psalmen

Tacksägelse- och högtidssång.

1. Tacken HERREN, ty han är god,
ty hans nåd varar evinnerligen.

2. Så säge Israel,
ty hans nåd varar evinnerligen.
3. Så säge Arons hus,
ty hans nåd varar evinnerligen.
4. Så säge de som frukta HERREN[1],
ty hans nåd varar evinnerligen.

5. I mitt trångmål åkallade jag HERREN,
och HERREN svarade mig och ställde mig på rymlig plats.
6. HERREN står mig bi, jag skall icke frukta;
vad kunna människor göra mig?
7. HERREN står mig bi, han är min hjälpare,
och jag skall få se med lust på dem som hata mig.

8. Bättre är att taga sin tillflykt till HERREN
än att förlita sig på människor.
9. Bättre är att taga sin tillflykt till HERREN
än att förlita sig på furstar.

10. Alla hedningar omringa mig,
men i HERRENS namn skall jag förgöra dem.
11. De omringa mig, ja, de omringa mig,
men i HERRENS namn skall jag förgöra dem.
12. De omringa mig såsom bin,
men de slockna såsom eld i törne;
i HERRENS namn skall jag förgöra dem.

13. Man stöter mig hårdeligen, för att jag skall falla,
men HERREN hjälper mig.
14. HERREN är min starkhet och min lovsång,
och han blev mig till frälsning.

15. Man sjunger med jubel om frälsning
i de rättfärdigas hyddor:
»HERRENS högra hand gör mäktiga ting.
16. HERRENS högra han upphöjer,
HERRENS högra hand gör mäktiga ting.»

17. Jag skall icke dö, utan leva
och förtälja HERRENS gärningar.
18. Väl tuktade mig HERREN,
men han gav mig icke åt döden.

19. Öppnen för mig rättfärdighetens portar;
jag vill gå in genom dem och tacka HERREN.
20. Detta är HERRENS port,
de rättfärdiga skola gå in genom den.
21. Jag tackar dig för att du svarade mig
och blev mig till frälsning.

22. Den sten som byggningsmännen förkastade
har blivit en hörnsten.
23. Av HERREN har den blivit detta;
underbart är det i våra ögon.

24. Detta är den dag som HERREN har gjort;
låtom oss på den fröjdas och vara glada.
25. Ack HERRE, fräls!
Ack HERRE, låt väl gå!

26. Välsignad vare han som kommer,
i HERRENS namn.
Vi välsigna eder
från HERRENS hus.
27. HERREN är Gud,
och han gav oss ljus.
Ordnen eder i högtidsled,
med lövrika kvistar i händerna,
fram till altarets horn.
28. Du är min Gud, och jag vill tacka dig;
min Gud, jag vill upphöja dig.
29. Tacka HERREN, ty han är god,
ty hans nåd varar evinnerligen.

[1] Se Frukta Gud i Ordförkl.
*19/b9 Psaltaren, 119 Psalmen
Psaltaren, 119 Psalmen[1]

Den frommes rika tröst i Herrens ord.

1. Saliga äro de vilkas väg är ostrafflig,
de som vandra efter HERRENS lag.
2. Saliga äro de som taga hans vittnesbörd i akt,
de som av allt hjärta söka honom,
3. de som icke göra vad orätt är,
utan vandra på hans vägar.
4. Du har givit befallningar,
för att de skola hållas med all flit.
5. O att mina vägar vore rätta,
så att jag hölle dina stadgar!
6. Då skulle jag icke komma på skam,
när jag skådade på alla dina bud.
7. Jag vill tacka dig av uppriktigt hjärta,
när jag får lära din rättfärdighets rätter.
8. Dina stadgar vill jag hålla;
övergiv mig icke så helt och hållet.

9. Huru skall en yngling bevara sin väg obesmittad?
När han håller sig efter ditt ord.
10. Jag söker dig av allt mitt hjärta;
låt mig icke fara vilse från dina bud.
11. Jag gömmer ditt tal i mitt hjärta,
för att jag icke skall synda mot dig.
12. Lovad vare du, HERRE!
Lär mig dina stadgar.
13. Med mina läppar förtäljer jag
alla din muns rätter.
14. Jag fröjdar mig över dina vittnesbörds väg
såsom över alla skatter.
15. Jag vill begrunda dina befallningar
och skåda på dina stigar.
16. Jag har min lust i dina stadgar,
jag förgäter icke ditt ord.

17. Gör väl mot din tjänare, så att jag får leva,
då vill jag hålla ditt ord.
18. Öppna mina ögon, så att jag kan skåda
undren i din lag.
19. Jag är en främling på jorden;
fördölj icke dina bud för mig.
20. Min själ är sönderkrossad
av ständig trängtan efter dina rätter.
21. Du näpser de fräcka, de förbannade,
dem som fara vilse från dina bud.
22. Tag bort ifrån mig smälek och förakt,
ty jag tager i akt dina vittnesbörd.
23. Ja, furstar sitta och lägga råd mot mig,
men din tjänare begrundar dina stadgar;
24. ja, dina vittnesbörd äro min lust,
de äro mina rådgivare.

25. Min själ ligger nedtryckt i stoftet;
behåll mig vid liv efter ditt ord.
26. Jag förtäljde om mina vägar, och du svarade mig;
lär mig dina stadgar.
27. Lär mig att förstå dina befallningars väg,
så vill jag begrunda dina under.
28. Min själ gråter av bedrövelse;
upprätta mig efter ditt ord.
29. Låt lögnens väg vara fjärran ifrån mig,
och förunna mig din undervisning.
30. Jag har utvalt sanningens väg,
dina rätter har jag ställt framför mig.
31. Jag håller mig till dina vittnesbörd;
HERRE, låt mig icke komma på skam.
32. Jag vill löpa dina buds väg,
ty du tröstar mitt hjärta.

33. Visa mig, HERRE, dina stadgars väg,
så vill jag taga den i akt intill änden.
34. Giv mig förstånd, så vill jag taga din lag i akt
och hålla den av allt hjärta.
35. Led mig på dina buds stig,
ty till den har jag behag.
36. Böj mitt hjärta till dina vittnesbörd,
och låt det icke vika av till orätt vinning.
37. Vänd bort mina ögon, så att de icke se efter fåfänglighet;
behåll mig vid liv på dina vägar.
38. Uppfyll på din tjänare ditt tal,
ty det leder till din fruktan.
39. Vänd bort ifrån mig den smälek som jag fruktar;
ty dina rätter äro goda.
40. Se, jag längtar efter dina befallningar;
behåll mig vid liv genom din rättfärdighet.

41. Din nåd komme över mig, HERRE,
din frälsning efter ditt tal;
42. Så kan jag giva den svar, som smädar mig;
ty jag förtröstar på ditt ord.
43. Ryck icke sanningens ord
så helt och hållet bort ifrån min mun,
ty jag hoppas på dina domar.
44. Så vill jag hålla din lag beständigt,
ja, alltid och evinnerligen.
45. Låt mig gå fram på rymlig plats,
ty jag begrundar dina befallningar.
46. Jag vill tala om dina vittnesbörd inför konungar,
och jag skall icke komma på skam.
47. Jag vill hava min lust i dina bud,
ty de äro mig kära;
48. jag vill lyfta mina händer upp till dina bud,
ty de äro mig kära,
och jag vill begrunda dina stadgar.

49. Tänk på ordet till din tjänare,
eftersom du har givit mig hopp.
50. Det är min tröst i mitt lidande
att ditt tal behåller mig vid liv.
51. De fräcka bespotta mig övermåttan;
likväl viker jag icke ifrån din lag.
52. Jag tänker på dina domar i forna tider,
HERRE, och jag varder tröstar.
53. Glödande harm griper mig för de ogudaktigas skull,
därför att de övergiva din lag.
54. Dina stadgar äro lovsånger för mig
i det hus där jag dväljes.
55. Jag tänker om natten på ditt namn,
HERRE, och jag håller din lag.
56. Detta har blivit mig beskärt:
att jag får taga dina befallningar i akt.

57. Min del är HERREN;
jag har beslutit att hålla dina ord.
58. Jag bönfaller inför dig av allt hjärta;
var mig nådig efter ditt tal.
59. Jag betänker mina vägar
och vänder mina fötter till dina vittnesbörd.
60. Jag skyndar mig och dröjer icke
att hålla dina bud.
61. De ogudaktigas snaror omgiva mig,
men jag förgäter icke din lag.
62. Mitt i natten står jag upp för att tacka dig
för din rättfärdighets rätter.
63. Jag sluter mig till alla dem som frukta dig
och till dem som hålla dina befallningar.
64. Jorden är full av din nåd, o HERRE;
lär mig dina stadgar.

65. Du gör din tjänare gott,
HERRE, efter ditt ord.
66. Lär mig gott förstånd och kunskap,
ty jag tror på dina bud.
67. Förrän jag fick lida, for jag vilse,
men nu håller jag mig vid ditt tal.
68. Du är god och gör vad gott är;
lär mig dina stadgar.
69. De fräcka hopspinna lögn mot mig,
men jag vill av allt hjärta taga dina befallningar i akt.
70. Deras hjärtan äro okänsliga såsom fett,
men jag har min lust i din lag.
71. Det var mig gott att jag vart tuktad,
så att jag fick lära mig dina stadgar.
72. Din muns lag är mig bättre
än tusentals stycken guld och silver.

73. Dina händer hava gjort och berett mig;
giv mig förstånd, så att jag kan lära dina bud.
74. De som frukta dig skola se mig och glädjas,
ty jag hoppas på ditt ord.
75. HERRE, jag vet att dina domar äro rättfärdiga,
och att du har tuktat mig i trofasthet.
76. Din nåd vare min tröst,
såsom du har lovat din tjänare.
77. Din barmhärtighet komme över mig, så att jag får leva;
ty din lag är min lust.
78. På skam komme de fräcka,
ty de hava gjort mig orätt utan sak;
men jag vill begrunda dina befallningar.
79. Till mig må de vända sig, som frukta dig,
och de om känna dina vittnesbörd.
80. Mitt hjärta vare ostraffligt i dina stadgar,
så att jag icke kommer på skam.

81. Min själ trängtar efter din frälsning,
jag hoppas på ditt ord.
82. Mina ögon trängta efter ditt tal,
och jag säger: »När vill du trösta mig?»
83. Ty jag är såsom en vinlägel i rök,
men jag förgäter icke dina stadgar.
84. Huru få äro icke din tjänares dagar!
När vill du hålla dom över mina förföljare?
85. De fräcka gräva gropar för mig,
de som icke leva efter din lag.
86. Alla dina bud äro sanning;
utan sak förföljer man mig; hjälp mig.
87. De hava så när fördärvat mig på jorden,
fastän jag icke har övergivit dina befallningar.
88. Behåll mig vid liv efter din nåd,
så vill jag hålla din muns vittnesbörd.

89. Evinnerligen, HERRE,
står ditt ord fast i himmelen.
90. Från släkte till släkte varar din trofasthet;
du har grundat jorden, och den består.
91. Till att utföra dina rätter består allt än i dag,
ty allting måste tjäna dig.
92. Om din lag icke hade varit min lust,
så hade jag förgåtts i mitt elände.
93. Aldrig skall jag förgäta dina befallningar,
ty genom dem har du behållit mig vid liv.
94. Jag är din, fräls mig;
ty jag begrundar dina befallningar.
95. På mig vakta de ogudaktiga för att förgöra mig;
men jag aktar på dina vittnesbörd.
96. På all annan fullkomlighet har jag sett en ände,
men ditt bud är omätligt i vidd.

97. Huru kär har jag icke din lag!
Hela dagen begrundar jag den.
98. Visare än mina fiender äro, göra mig dina bud,
ty de tillhöra mig för evig tid.
99. Jag är klokare än alla mina lärare,
ty jag begrundar dina vittnesbörd.
100. Jag är förståndigare än de gamle,
ty jag tager dina befallningar i akt.
101. Jag avhåller mina fötter ifrån alla onda vägar,
för att jag må hålla ditt ord.
102. Jag viker icke ifrån dina rätter,
ty du undervisar mig.
103. Huru ljuvt för min tunga är icke ditt tal!
Det är ljuvare än honung för min mun.
104. Av dina befallningar får jag förstånd;
därför hatar jag alla lögnens vägar.

105. Ditt ord är mina fötters lykta
och ett ljus på min stig.
106. Jag har svurit och hållit det:
att taga din rättfärdighets rätter i akt.
107. Jag är storligen plågad;
HERRE, behåll mig vid liv efter ditt ord.
108. Låt min muns frivilliga offer behaga dig, HERRE,
och lär mig dina rätter.
109. Jag bär min själ[2] alltid i min hand,
men jag förgäter icke din lag.
110. De ogudaktiga lägga ut snaror för mig,
men jag far icke vilse från dina befallningar.
111. Jag har dina vittnesbörd till min eviga arvedel,
ty de äro mitt hjärtas fröjd.
112. Jag har böjt mitt hjärta till att göra efter dina stadgar,
alltid och intill änden.

113. Jag hatar dem som halta på båda sidor,
men din lag har jag kär.
114. Du är mitt beskärm och min sköld;
jag hoppas på ditt ord.
115. Viken bort ifrån mig, I onde;
jag vill taga min Guds bud i akt.
116. Uppehåll mig efter ditt tal, så att jag får leva,
och låt mig icke komma på skam med mitt hopp.
117. Stöd mig, så att jag varder frälst,
så vill jag alltid se med lust på dina stadgar.
118. Du aktar för intet alla som fara vilse från dina stadgar,
ty förgäves är deras svek.
119. Du förkastar såsom slagg alla ogudaktiga på jorden;
därför har jag dina vittnesbörd kära.
120. Av fruktan för dig ryser mitt kött,
och jag rädes för dina domar.

121. Jag övar rätt och rättfärdighet;
du skall icke överlämna mig åt mina förtryckare.
122. Tag dig an din tjänares sak, och låt det gå honom väl;
låt icke de fräcka förtrycka mig.
123. Mina ögon trängta efter din frälsning
och efter din rättfärdighets tal.
124. Gör med din tjänare efter din nåd,
och lär mig dina stadgar.
125. Jag är din tjänare; giv mig förstånd,
så att jag kan känna dina vittnesbörd.
126. Det är tid för HERREN att handla,
ty de hava gjort din lag om intet.
127. Därför har jag dina bud kära
mer än guld, jag, mer än fint guld.
128. Därför håller jag alla dina befallningar i allo för rätta,
men alla lögnens vägar hatar jag.

129. Underbara äro dina vittnesbörd,
därför tager min själ dem i akt.
130. När dina ord upplåtas, giva de ljus
och skänka förstånd åt de enfaldiga.
131. Jag spärrar upp min mun och flämtar,
ty jag längtar ivrigt efter dina bud.
132. Vänd dig till mig och var mig nådig,
såsom rätt är mot dem som hava ditt namn kärt.
133. Gör mina steg fasta genom ditt tal,
och låt ingen orätt varda mig övermäktig.
134. Förlossa mig från människors förtryck,
så vill jag hålla dina befallningar.
135. Låt ditt ansikte lysa över din tjänare,
och lär mig dina stadgar.
136. Vattenbäckar rinna ned från mina ögon,
därför att man icke håller din lag.

137. HERRE, du är rättfärdig,
och dina domar äro rättvisa.
138. Du har påbjudit dina vittnesbörd i rättfärdighet
och i stor trofasthet.
139. Jag förtäres av nitälskan,
därför att mina ovänner förgäta dina ord.
140. Ditt tal är väl luttrat,
och din tjänare har det kärt.
141. Jag är ringa och föraktad,
men jag förgäter icke dina befallningar.
142. Din rättfärdighet är en evig rättfärdighet,
och din lag är sanning.
143. Nöd och trångmål hava träffat mig,
men dina bud äro min lust.
144. Dina vittnesbörd äro rättfärdiga evinnerligen;
giv mig förstånd, så att jag får leva.

145. Jag ropar av allt hjärta, svara mig, HERRE;
jag vill taga dina stadgar i akt.
146. Jag ropar till dig, fräls mig,
så vill jag hålla dina vittnesbörd.
147. Jag kommer tidigt i morgongryningen och ropar;
jag hoppas på dina ord.
148. Mina ögon hasta före nattens väkter
till att begrunda ditt tal.
149. Hör min röst efter din nåd;
HERRE, behåll mig vid liv efter dina rätter.
150. Nära äro de som jaga efter skändlighet,
de som äro långt ifrån din lag.
151. Nära är ock du, HERRE,
och alla dina bud äro sanning.
152. Längesedan vet jag genom dina vittnesbörd
att du har stadgat dem för evig tid.

153. Se till mitt lidande och rädda mig,
ty jag förgäter icke din lag.
154. Utför min sak och förlossa mig;
behåll mig vid liv efter ditt tal.
155. Frälsning är långt borta från de ogudaktiga,
ty de fråga icke efter dina stadgar.
156. HERRE, din barmhärtighet är stor;
behåll mig vid liv efter dina rätter.
157. Mina förföljare och ovänner äro många,
men jag viker icke ifrån dina vittnesbörd.
158. När jag ser de trolösa, känner jag leda vid dem,
därför att de icke hålla sig vid ditt tal.
159. Se därtill att jag har dina befallningar kära;
HERRE, behåll mig vid liv efter din nåd.
160. Summan av ditt ord är sanning,
och alla din rättfärdighets rätter vara evinnerligen.

161. Furstar förfölja mig utan sak,
men mitt hjärta fruktar för dina ord.
162. Jag fröjdar mig över ditt tal
såsom den som vinner stort byte.
163. Jag hatar lögnen, den skall vara mig en styggelse;
men din lag har jag kär.
164. Jag lovar dig sju gånger om dagen
för din rättfärdighets rätter.
165. Stor frid äga de som hava din lag kär,
och intet finnes, som bringar dem på fall.
166. Jag väntar efter din frälsning, HERRE,
och jag gör efter dina bud.
167. Min själ håller dina vittnesbörd,
och jag har dem storligen kära.
168. Jag håller dina befallningar och vittnesbörd,
ty du känner alla mina vägar.

169. HERRE, mitt rop komme inför ditt ansikte;
giv mig förstånd efter ditt ord.
170. Min bön komme inför ditt ansikte;
rädda mig efter ditt tal.
171. Mina läppar må flöda över av lov,
ty du lär mig dina stadgar.
172. Min tunga sjunge om ditt ord,
ty alla dina bud äro rättfärdiga.
173. Din hand vare mig till hjälp,
ty jag har utvalt dina befallningar.
174. Jag längtar efter din frälsning, HERRE,
och din lag är min lust.
175. Låt min själ leva, så skall hon lova dig;
och låt dina rätter hjälpa mig.
176. Om jag far vilse, så uppsök din tjänare
såsom ett förlorat får,
ty jag förgäter icke dina bud.

[1] Alfabetisk psalm; se Poesi i Ordförkl.
[2] Se Själ i Ordförkl.
*19/c0 Psaltaren, 120 Psalmen
Psaltaren, 120 Psalmen

Bönerop mot fienders falskhet.

1. En vallfartssång.

Jag ropar till HERREN i min nöd,
och han svarar mig.
2. HERRE, rädda min själ
från lögnaktiga läppar,
från en falsk tunga.
3. Varmed bliver du lönad,
både nu och allt framgent,
du falska tunga?
4. Jo, med en våldsverkares skarpa pilar
och med glödande ginstkol.

5. Ve mig, att jag måste dväljas i Meseks land
och bo ibland Kedars hyddor!
6. Länge nog har min själ måst bo
ibland dem som hata friden.
7. Jag själv håller frid, men säger jag blott ett ord,
äro de redo till strid.
*19/c1 Psaltaren, 121 Psalmen
Psaltaren, 121 Psalmen

Förtröstan på Herrens beskydd.

1. En vallfartssång.

Jag lyfter mina ögon upp till bergen:
varifrån skall min hjälp komma?
2. Min hjälp kommer från HERREN,
som har gjort himmel och jord.

3. Icke skall han låta din fot vackla,
icke slumrar han som bevarar dig!
4. Nej, han som bevarar Israel,
han slumrar icke,
han sover icke.

5. HERREN är den som bevarar dig,
HERREN är ditt skygd
på din högra sida.
6. Solen skall icke
skada dig om dagen,
ej heller månen om natten.

7. HERREN skall bevara dig
för allt ont,
han skall bevara din själ.
8. HERREN skall bevara
din utgång och din ingång,
från nu och till evig tid.
*19/c2 Psaltaren, 122 Psalmen
Psaltaren, 122 Psalmen

Välönskningar över Jerusalem.

1. En vallfartssång; av David.

Jag gladdes, när man sade till mig:
»Vi skola gå till HERRENS hus.»

2. Våra fötter fingo träda in
i dina portar, Jerusalem,
3. Jerusalem, du nyuppbyggda stad,
där hus sluter sig väl till hus,
4. dit stammarna draga upp,
HERRENS stammar,
efter lagen för Israel,
till att prisa HERRENS namn.
5. Ty där äro ställda
domarstolar,
stolar för Davids hus.

6. Önsken Jerusalem frid;
ja, dem gånge väl, som älska dig.
7. Frid vare inom dina murar,
välgång i dina palats!
8. För mina bröders och vänners skull
vill jag tillsäga dig frid.
9. För HERRENS, vår Guds, hus' skull
vill jag söka din välfärd.
*19/c3 Psaltaren, 123 Psalmen
Psaltaren, 123 Psalmen

Bön om hjälp mot föraktare.

1. En vallfartssång.

Jag lyfter mina ögon upp till dig,
du som bor i himmelen.
2. Ja, såsom tjänares ögon skåda
på deras herres hand,
såsom en tjänarinnas ögon
på hennes frus hand,
så skåda våra ögon
upp till HERREN, vår Gud,
till dess han varder oss nådig.

3. Var oss nådig, HERRE, var oss nådig,
ty vi äro rikligen mättade med förakt.
4. Rikligen mättad är vår själ
med de säkras bespottelse,
med de högmodigas förakt.
*19/c4 Psaltaren, 124 Psalmen
Psaltaren, 124 Psalmen

Tacksägelse för räddning ur stor fara.

1. En vallfartssång; av David.

Om HERREN icke hade varit med oss
-- så säge Israel --
2. om HERREN icke hade varit med oss,
när människorna reste sig upp emot oss,
3. då hade de uppslukat oss levande,
när deras vrede upptändes mot oss;
4. då hade vattnen fördränkt oss,
strömmen gått över vår själ;
5. ja, då hade de gått över vår själ,
de svallande vattnen.

6. Lovad vare HERREN
för att han ej gav oss
till rov åt deras tänder!
7. Vår själ kom undan såsom en fågel
ur fågelfängarnas snara;
snaran gick sönder,
och vi kommo undan.

8. Vår hjälp är i HERRENS namn,
hans som har gjort himmel och jord.
*19/c5 Psaltaren, 125 Psalmen
Psaltaren, 125 Psalmen

HERREN beskyddar Israel.

1. En vallfartssång.

De som förtrösta på HERREN,
de likna Sions berg, som icke vacklar,
utan förbliver evinnerligen.
2. Jerusalem omhägnas av berg,
och HERREN omhägnar sitt folk,
ifrån nu och till evig tid.
3. Ty ogudaktighetens spira skall icke förbliva
över de rättfärdigas arvslott,
på det att de rättfärdiga ej må uträcka
sina händer till orättfärdighet.

4. Gör gott, o HERRE, mot de goda
och mot dem som hava redliga hjärtan.
5. Men dem som vika av på vrånga vägar,
dem rycke HERREN bort
tillika med ogärningsmännen.
Frid vare över Israel!
*19/c6 Psaltaren, 126 Psalmen
Psaltaren, 126 Psalmen

Tåreutsäde och glädjeskörd.

1. En vallfartssång.

När HERREN åter
upprättade Sion,
då voro vi såsom drömmande.
2. Då blev vår mun
uppfylld med löje
och vår tunga med jubel;
då sade man bland hedningarna:
»HERREN har gjort
stora ting med dem.»
3. Ja, HERREN hade gjort
stora ting med oss;
däröver voro vi glada.

4. HERRE, upprätta oss igen,
såsom du återför
bäckarna i Sydlandet.
5. De som så med tårar
skola skörda med jubel.
6. De gå åstad gråtande
och bära sitt utsäde;
de komma åter med jubel
och bära sina kärvar.
*19/c7 Psaltaren, 127 Psalmen
Psaltaren, 127 Psalmen

All välsignelse kommer från HERREN.

1. En vallfartssång; av Salomo.

Om HERREN icke bygger huset,
så arbeta de fåfängt, som bygga därpå.
Om HERREN icke bevarar staden,
så vakar väktaren fåfängt.
2. Det är fåfängt att I bittida stån upp
och sent gån till vila,
och äten eder bröd med vedermöda;
detsamma giver han åt sina vänner,
medan de sova.

3. Se, barn äro en HERRENS gåva,
livsfrukt en lön.
4. Likasom pilar i en hjältes hand,
så äro söner som man får vid unga år.
5. Säll är den man som har sitt koger
fyllt av sådana.
De komma icke på skam, när de mot fiender
föra sin talan i porten.
*19/c8 Psaltaren, 128 Psalmen
Psaltaren, 128 Psalmen

Den gudfruktiges husliga lycka.

1. En vallfartssång.

Säll är envar som fruktar HERREN
och vandrar på hans vägar.
2. Ja, av dina händers arbete
får du njuta frukten;
säll är du, och väl dig!
3. Lik ett fruktsamt vinträd varder din hustru,
därinne i ditt hus,
lika olivtelningar dina barn,
omkring ditt bord.
4. Ty se, så varder den man välsignad,
som fruktar HERREN.

5. HERREN välsigne dig från Sion;
må du få se Jerusalems välgång
i alla dina livsdagar,
6. och må du få se barn av dina barn.
Frid över Israel!
*19/c9 Psaltaren, 129 Psalmen
Psaltaren, 129 Psalmen

Sions fienders vanmakt.

1. En vallfartssång.

Mycken nöd hava de vållat mig allt ifrån min ungdom
-- så säge Israel --
2. mycken nöd hava de vållat mig allt ifrån min ungdom,
dock blevo de mig ej övermäktiga.
3. På min rygg hava plöjare plöjt
och dragit upp långa fåror.
4. Men HERREN är rättfärdig och har huggit av
de ogudaktigas band.

5. De skola komma på skam och vika tillbaka,
så många som hata Sion.
6. De skola bliva lika gräs på taken,
som vissnar, förrän det har vuxit upp;
7. ingen skördeman fyller därmed sin hand,
ingen kärvbindare sin famn,
8. och de som gå där fram kunna icke säga:
»HERRENS välsignelse vare över eder!
Vi välsigna eder
i HERRENS namn.»
*19/d0 Psaltaren, 130 Psalmen
Psaltaren, 130 Psalmen

Bön ur djupen om förlåtelse och
förlossning.

1. En vallfartssång.

Ur djupen ropar jag till dig, HERRE.
2. Herre, hör min röst,
låt dina öron akta på
mina böners ljud.

3. Om du, HERRE, vill tillräkna missgärningar,
Herre, vem kan då bestå?
4. Dock, hos dig är ju förlåtelse,
på det att man må frukta dig.

5. Jag väntar efter HERREN,
min själ väntar,
och jag hoppas på hans ord.
6. Min själ väntar efter Herren
mer än väktarna efter morgonen,
ja, mer än väktarna efter morgonen.

7. Hoppas på HERREN, Israel;
ty hos HERREN är nåd,
och mycken förlossning är hos honom.
8. Och han skall förlossa Israel
från alla dess missgärningar.
*19/d1 Psaltaren, 131 Psalmen
Psaltaren, 131 Psalmen

Stilla undergivenhet.

1. En vallfartssång; av David.

HERRE, mitt hjärta står icke efter vad högt är,
och mina ögon se ej efter vad upphöjt är,
och jag umgås icke med stora ting,
med ting som äro mig för svåra.
2. Nej, jag har lugnat och stillat min själ;
såsom ett avvant barn i sin moders famn,
ja, såsom ett avvant barn, så är min själ i mig.

3. Hoppas på HERREN, Israel,
från nu och till evig tid.
*19/d2 Psaltaren, 132 Psalmen
Psaltaren, 132 Psalmen

Davids löfte till HERREN och HERRENS
löfte till David.

1. En vallfartssång.

Tänk, HERRE, David till godo,
på allt vad han fick lida,
2. han som svor HERREN en ed
och gjorde ett löfte åt den Starke i Jakob;
3. »Jag skall icke gå in i den hydda där jag bor,
ej heller bestiga mitt viloläger,
4. jag skall icke unna mina ögon sömn
eller mina ögonlock slummer,
5. förrän jag har funnit en plats åt HERREN,
en boning åt den Starke i Jakob.»

6. Ja, vi hörde därom i Efrata,
vi förnummo det i skogsbygden.
7. Låtom oss gå in i hans boning,
tillbedja vid hans fotapall.

8. Stå upp, HERRE, och kom till din vilostad,
du och din makts ark.
9. Dina präster vare klädda i rättfärdighet,
och dina fromma juble.
10. För din tjänare Davids skull
må du icke visa tillbaka din smorde.

11. HERREN har svurit David
en osviklig ed, som han icke skall rygga:
»Av ditt livs frukt skall jag sätta konungar på din tron.
12. Om dina barn hålla mitt förbund
och hålla mitt vittnesbörd, som jag skall lära dem,
så skola ock deras barn till evig tid
få sitta på din tron.
13. Ty HERREN har utvalt Sion,
där vill han hava sin boning.
14. Detta är min vilostad till evig tid;
här skall jag bo, ty till detta ställe har jag lust.
15. Dess förråd skall jag rikligen välsigna,
åt dess fattiga skall jag giva bröd till fyllest.
16. Dess präster skall jag kläda i frälsning,
och dess fromma skola jubla högt.
17. Där skall jag låta ett horn[1] skjuta upp åt David;
där har jag rett till en lampa åt min smorde.
18. Hans fiender skall jag kläda i skam,
men på honom skall hans krona glänsa.»

[1] Se Horn i Ordförkl.
*19/d3 Psaltaren, 133 Psalmen
Psaltaren, 133 Psalmen

Välsignelsen av de frommas
brödragemenskap.

1. En vallfartssång; av David.

Se huru gott och ljuvligt det är
att bröder bo endräktigt tillsammans.
2. Det är likt den dyrbara oljan på huvudet,
som flyter ned i skägget,
ned i Arons skägg, som flyter ned
över linningen på hans kläder.
3. Det är likt Hermons dagg, som faller ned
på Sions-bergen.
Ty där beskär HERREN välsignelse,
liv till evig tid.
*19/d4 Psaltaren, 134 Psalmen
Psaltaren, 134 Psalmen

Välsignelse från HERREN över dem som
välsigna HERREN.

1. En vallfartssång.

Upp, välsignen HERREN,
alla I HERRENS tjänare,
I som stån om natten
i HERRENS hus.
2. Lyften edra händer upp mot helgedomen
och välsignen HERREN.

3. HERREN välsigne dig från Sion,
han som har gjort himmel och jord.
*19/d5 Psaltaren, 135 Psalmen
Psaltaren, 135 Psalmen

Lov till Herren för hans stora under.

1. Halleluja!
Loven HERRENS namn,
loven det, i HERRENS tjänare,
2. I som stån i HERRENS hus,
i gårdarna till vår Guds hus.
3. Loven HERREN, ty HERREN är god,
lovsjungen hans namn, ty det är ljuvligt.

4. Se, HERREN har utvalt Jakob åt sig,
Israel till sin egendom.
5. Ty jag vet att HERREN är stor,
att vår Herre är förmer än alla gudar.

6. HERREN kan göra
allt vad han vill,
i himmelen och på jorden,
i haven och i alla djup;
7. han som låter regnskyar stiga upp
från jordens ända,
han som låter ljungeldar komma med regn
och för vinden ut ur dess förvaringsrum;
8. han som slog de förstfödda i Egypten,
både människor och boskap;
9. han som sände tecken och under
över dig, Egypten,
över Farao och alla hans tjänare;
10. han som slog stora folk
och dräpte mäktiga konungar:
11. Sihon, amoréernas konung,
och Og, konungen i Basan,
med alla Kanaans riken,
12. och gav deras land till arvedel,
till arvedel åt sitt folk Israel.

13. HERRE, ditt namn varar evinnerligen,
HERRE, din åminnelse från släkte till släkte.
14. Ty HERREN skaffar rätt åt sitt folk,
och över sina tjänare förbarmar han sig.

15. Hedningarnas avgudar äro silver och guld,
verk av människohänder.
16. De hava mun och tala icke,
de hava ögon och se icke,
17. de hava öron och lyssna icke till,
och ingen ande är i deras mun.
18. De som hava gjort dem skola bliva dem lika,
ja, alla som förtrösta på dem.

19. I av Israels hus, loven HERREN;
I av Arons hus, loven HERREN;
20. I av Levis hus, loven HERREN;
I som frukten HERREN[1], loven HERREN.
21. Lovad vare HERREN från Sion,
han som bor i Jerusalem!

Halleluja!

[1] Se Frukta Gud i Ordförkl.
*19/d6 Psaltaren, 136 Psalmen
Psaltaren, 136 Psalmen

Tacksägelse till HERREN för hans stora
under och eviga nåd.

1. Tacken HERREN, ty han är god,
ty hans nåd varar evinnerligen.
2. Tacken gudarnas Gud,
ty hans nåd varar evinnerligen.
3. Tacken herrarnas HERRE,
ty hans nåd varar evinnerligen;
4. honom som allena gör stora under,
ty hans nåd varar evinnerligen;
5. honom som har gjort himmelen med förstånd,
ty hans nåd varar evinnerligen;
6. honom som har utbrett jorden över vattnen,
ty hans nåd varar evinnerligen;
7. honom som har gjort de stora ljusen,
ty hans nåd varar evinnerligen:
8. solen till att råda över dagen,
ty hans nåd varar evinnerligen,
9. månen och stjärnorna till att råda över natten,
ty hans nåd varar evinnerligen;
10. honom som slog Egypten i dess förstfödda,
ty hans nåd varar evinnerligen,
11. och som förde Israel ut därifrån,
ty hans nåd varar evinnerligen,
12. med stark hand och uträckt arm,
ty hans nåd varar evinnerligen;
13. honom som delade Röda havet itu,
ty hans nåd varar evinnerligen,
14. och lät Israel gå mitt därigenom,
ty hans nåd varar evinnerligen,
15. och kringströdde Farao och hans här i Röda havet,
ty hans nåd varar evinnerligen;
16. honom som förde sitt folk genom öknen,
ty hans nåd varar evinnerligen,
17. honom som slog stora konungar,
ty hans nåd varar evinnerligen,
18. och dräpte väldiga konungar,
ty hans nåd varar evinnerligen:
19. Sihon, amoréernas konung,
ty hans nåd varar evinnerligen,
20. och Og, konungen i Basan,
ty hans nåd varar evinnerligen;
21. och som gav deras land till arvedel,
ty hans nåd varar evinnerligen,
22. till arvedel åt sin tjänare Israel,
ty hans nåd varar evinnerligen;
23. honom som tänkte på oss i vår förnedring,
ty hans nåd varar evinnerligen,
24. och som ryckte oss ur våra ovänners våld,
ty hans nåd varar evinnerligen;
25. honom som giver mat åt allt levande,
ty hans nåd varar evinnerligen.
26. Tacken himmelens Gud,
ty hans nåd varar evinnerligen.
*19/d7 Psaltaren, 137 Psalmen
Psaltaren, 137 Psalmen

Vid Babels floder.

1. Vid Babels floder,
där sutto vi och gräto,
när vi tänkte på Sion.
2. I pilträden som där voro
hängde vi upp våra harpor.

3. Ty de som höllo oss fångna
bådo oss där att sjunga,
och våra plågare
bådo oss vara glada:
»Sjungen för oss
en av Sions sånger.»

4. Huru skulle vi kunna sjunga
HERRENS sång
i främmande land?
5. Nej, om jag förgäter dig, Jerusalem,
så förgäte min högra hand sin tjänst.

6. Min tunga låde vid min gom,
om jag upphör att tänka på dig,
om jag icke låter Jerusalem
vara min allra högsta glädje.

7. Tänk, HERRE, på Jerusalems dag,
och straffa Edoms barn,
dem som ropade: »Riven ned, riven ned det
ända till grunden.»

8. Dotter Babel, du ödeläggelsens stad,
säll är den som får vedergälla dig
allt vad du har gjort oss.
9. Säll är den som får gripa dina späda barn
och krossa dem mot klippan.
*19/d8 Psaltaren, 138 Psalmen
Psaltaren, 138 Psalmen

Tacksägelse till HERREN, den store och
nådige.

1. Av David.

Jag vill tacka dig av allt mitt hjärta;
inför gudarna vill jag lovsjunga dig.
2. Jag vill tillbedja, vänd mot ditt heliga tempel,
och prisa ditt namn
för din nåd och sanning,
ty du har gjort ditt löftesord stort
utöver allt vad ditt namn hade sagt.
3. När jag ropade, svarade du mig;
du gav mig frimodighet, och min själ fick kraft.

4. HERRE, alla jordens konungar skola tacka dig,
när de få höra din muns tal.
5. De skola sjunga om HERRENS vägar,
ty HERRENS ära är stor.
6. Ja, HERREN är hög, men han ser till det låga,
och han känner den högmodige fjärran ifrån.

7. Om ock min väg går genom nöd,
så behåller du mig vid liv;
du räcker ut din hand till värn
mot mina fienders vrede,
och din högra hand frälsar mig.
8. HERREN skall fullborda sitt verk för mig.
HERRE, din nåd varar evinnerligen;
övergiv icke dina händers verk.
*19/d9 Psaltaren, 139 Psalmen
Psaltaren, 139 Psalmen

HERREN, den allvetande och
allestädesnärvarande.

1. För sångmästaren; av David; en psalm.

HERRE, du utrannsakar mig och känner mig.
2. Evad jag sitter eller uppstår, vet du det;
du förstår mina tankar fjärran ifrån.
3. Evad jag går eller ligger, utforskar du det,
och med alla mina vägar är du förtrogen.
4. Ty förrän ett ord är på min tunga,
se, så känner du, HERRE, det till fullo.
5. Du omsluter mig på alla sidor
och håller mig i din hand.
6. En sådan kunskap är mig alltför underbar;
den är mig för hög, jag kan icke begripa den.

7. Vart skall jag gå för din Ande,
och vart skall jag fly för ditt ansikte?
8. Fore jag upp till himmelen, så är du där,
och bäddade jag åt mig i dödsriket, se, så är du ock där.

9. Toge jag morgonrodnadens vingar,
gjorde jag mig en boning ytterst i havet,
10. så skulle också där din hand leda mig
och din högra hand fatta mig.
11. Och om jag sade: »Mörker må betäcka mig
och ljuset bliva natt omkring mig»,
12. så skulle själva mörkret icke vara mörkt för dig,
natten skulle lysa såsom dagen:
ja, mörkret skulle vara såsom ljuset.

13. Ty du har skapat mina njurar,
du sammanvävde mig i min moders liv.
14. Jag tackar dig för att jag är danad så övermåttan underbart;
ja, underbara äro dina verk,
min själ vet det väl.
15. Benen i min kropp voro icke förborgade för dig,
när jag bereddes i det fördolda,
när jag bildades i jordens djup.
16. Dina ögon sågo mig, när jag ännu knappast var formad;
alla mina dagar blevo uppskrivna i din bok,
de voro bestämda, förrän någon av dem hade kommit.

17. Huru outgrundliga äro icke för mig dina tankar, o Gud,
huru stor är icke deras mångfald!
18. Skulle jag räkna dem, så vore de flera än sanden;
när jag uppvaknade, vore jag ännu hos dig.

19. Gud, o att du ville dräpa de ogudaktiga!
Ja, måtte de blodgiriga vika bort ifrån mig,
20. de som tala om dig med ränker i sinnet,
de som hava bragt dina städer i fördärv!
21. Skulle jag icke hata dem som hata dig, HERRE?
Skulle jag icke känna leda vid dem som stå dig emot?
22. Jag hatar dem med starkaste hat;
ja, mina fiender hava de blivit.

23. Utrannsaka mig, Gud, och känn mitt hjärta;
pröva mig och känn mina tankar,
24. och se till, om jag är stadd på en olycksväg,
och led mig på den eviga vägen.
*19/e0 Psaltaren, 140 Psalmen
Psaltaren, 140 Psalmen

Bön om skydd mot våld och onda tungor.

1. För sångmästaren; en psalm av David.

2. Rädda mig, HERRE,
från onda människor,
bevara mig från våldets män,
3. för dem som uttänka
ont i sina hjärtan
och dagligen rota sig samman till strid.
4. De vässa sina tungor
likasom ormar,
huggormsgift är inom deras läppar. Sela.

5. Bevara mig, HERRE,
för de ogudaktigas händer,
beskydda mig för våldets män,
som uttänka planer
för att bringa mig på fall.
6. Stolta människor lägga ut för mig
snaror och garn;
de breda ut nät
invid vägens rand,
giller sätta de för mig. Sela.

7. Jag säger till HERREN:
»Du är min Gud.»
Lyssna, o HERRE,
till mina böners ljud.
8. HERRE, Herre,
du min starka hjälp,
du beskärmar mitt huvud,
på stridens dag.
9. Tillstäd icke, HERRE;
vad de ogudaktiga begära;
låt deras anslag ej lyckas,
de skulle eljest förhäva sig. Sela.

10. Över de mäns huvuden,
som omringa mig,
må den olycka komma,
som deras läppar bereda.
11. Eldsglöd må regna över dem;
må de kastas i eld,
i djup som de ej komma upp ur.
12. En förtalets man
skall ej bestå i landet;
en ond våldsman skall jagas,
med slag på slag.

13. Jag vet att HERREN skall utföra
den betrycktes sak
och skaffa de fattiga rätt.
14. Ja, de rättfärdiga skola prisa ditt namn
och de redliga bo inför ditt ansikte.
*19/e1 Psaltaren, 141 Psalmen
Psaltaren, 141 Psalmen

Bön om hjälp mot frestelser och fiender.

1. En psalm av David.

HERRE, jag ropar till dig,
skynda till mig;
lyssna till min röst,
då jag nu ropar till dig.
2. Min bön gälle inför dig
såsom ett rökoffer,
mina händers upplyftande
såsom ett aftonoffer.

3. Sätt, o HERRE,
en vakt för min mun,
bevaka mina läppars dörr.
4. Låt icke mitt hjärta
vika av till något ont,
till att öva ogudaktighetens gärningar
tillsammans med män som göra vad orätt är;
av deras läckerheter vill jag icke äta.

5. Må den rättfärdige slå mig
i kärlek och straffa mig;
det är såsom olja på huvudet,
och mitt huvud skall icke försmå det.

Ty ännu en tid, så skall min bön uppfyllas,
genom att det går dem illa;
6. deras ledare skola störtas
ned utför klippan,
och man skall då höra
att mina ord äro ljuvliga.

7. Såsom när man har plöjt
och ristat upp jorden,
så ligga våra ben kringströdda
vid dödsrikets rand.
8. Ja, till dig, HERRE,
Herre, se mina ögon;
till dig tager jag min tillflykt,
förkasta icke min själ.

9. Bevara mig för de snaror
som de lägga ut på min väg
och för ogärningsmännens giller.
10. De ogudaktiga falle i sina egna garn,
medan jag går oskadd förbi.
*19/e2 Psaltaren, 142 Psalmen
Psaltaren, 142 Psalmen

Rop om räddning ifrån förföljares våld.

1. En sång av David; en bön, när han var i grottan.

2. Jag höjer min röst och ropar till HERREN,
jag höjer min röst och beder till HERREN.
3. Jag utgjuter inför honom mitt bekymmer,
min nöd kungör jag för honom.
4. När min ande försmäktar i mig,
är du den som känner min stig.

På den väg där jag skall gå
hava de lagt ut snaror för mig.
5. Skåda på min högra sida och se:
där finnes ingen som kännes vid mig.
Ingen tillflykt återstår för mig,
ingen finnes, som frågar efter min själ.

6. Jag ropar till dig, o HERRE,
jag säger: »Du är min tillflykt,
min del i de levandes land.»
7. Akta på mitt rop,
ty jag är i stort elände;
rädda mig från mina förföljare,
ty de äro mig övermäktiga.
8. För min själ ut ur fängelset,
så att jag får prisa ditt namn.
Omkring mig skola de rättfärdiga församlas,
när du gör väl mot mig.
*19/e3 Psaltaren, 143 Psalmen
Psaltaren, 143 Psalmen

Klagan och åkallan.

1. En psalm av David.

HERRE, hör min bön,
lyssna till min åkallan,
svara mig i din rättfärdighet, för din trofasthets skull.
2. Och gå icke till doms med din tjänare,
ty inför dig är ingen levande rättfärdig.

3. Se, fienden förföljer min själ,
han trampar mitt liv till jorden;
han lägger mig i mörker
såsom de längesedan döda.
4. Och min ande försmäktar i mig,
mitt hjärta är stelnat i mitt bröst.

5. Jag tänker på forna dagar,
jag begrundar alla dina gärningar,
dina händers verk eftersinnar jag.
6. Jag uträcker mina händer till dig;
såsom ett törstigt land
längtar min själ efter dig. Sela.

7. HERRE, skynda att svara mig,
ty min ande förgås;
dölj icke ditt ansikte för mig,
må jag ej varda lik dem
som hava farit ned i graven.
8. Låt mig bittida förnimma din nåd,
ty jag förtröstar på dig.
Kungör mig den väg som jag bör vandra,
ty till dig upplyfter jag min själ.

9. Rädda mig från mina fiender, HERRE;
hos dig söker jag skygd.
10. Lär mig att göra din vilja,
ty du är min Gud;
din gode Ande lede mig
på jämn mark.

11. HERRE, behåll mig vid liv
för ditt namns skull;
tag min själ ut ur nöden
för din rättfärdighets skull.
12. Utrota mina fiender för din nåds skull,
och förgör alla dem som tränga min själ;
ty jag är din tjänare.
*19/e4 Psaltaren, 144 Psalmen
Psaltaren, 144 Psalmen

Tacksägelse och bön om räddning och
välgång.

1. Av David.

Lovad vare HERREN, min klippa,
han som lärde mina armar att kriga,
mina händer att strida;
2. min nåds Gud och min borg,
mitt värn och min räddare,
min sköld och min tillflykt,
han som lägger mitt folk under mig.

3. HERRE, vad är en människa, att du vill veta av henne,
en människoson, att du tänker på honom?
4. En människa är lik en fläkt,
hennes dagar såsom en försvinnande skugga.

5. HERRE, sänk din himmel och far ned,
rör vid bergen, så att de ryka.
6. Låt ljungeldar ljunga och skingra dem,
skjut dina pilar och förvirra dem.
7. Räck ut dina händer från höjden,
fräls mig och rädda mig
ur de stora vattnen,
ur främlingarnas hand,
8. vilkas mun talar lögn
och vilkas högra hand
är en falskhetens hand.

9. Gud, en ny sång
vill jag sjunga till din ära,
till tiosträngad psaltare
vill jag lovsjunga dig,
10. dig som giver seger åt konungarna,
dig som frälste din tjänare David
från det onda svärdet.
11. Fräls mig och rädda mig
ur främlingarnas hand,
vilkas mun talar lögn,
och vilkas högra hand
är en falskhetens hand.

12. När våra söner stå i sin ungdom
såsom högväxta plantor,
våra döttrar lika hörnstoder,
huggna såsom för palatser;
13. när våra visthus äro fulla
och skänka förråd på förråd;
när våra får öka sig tusenfalt,
ja, tiotusenfalt på våra utmarker;
14. när våra oxar gå rikt lastade;
när ingen rämna har brutits i muren
och ingen nödgas draga ut såsom fånge,
när intet klagorop höres på våra gator --
15. saligt är det folk som det så går;
ja, saligt är det folk vars Gud HERREN är.
*19/e5 Psaltaren, 145 Psalmen
Psaltaren, 145 Psalmen[1]

HERRENS storhet och godhet.

1. En lovsång av David.

Jag vill upphöja dig, min Gud, du konung,
och lova ditt namn alltid och evinnerligen.

2. Jag vill dagligen lova dig
och prisa ditt namn alltid och evinnerligen.

3. Stor är HERREN och högtlovad,
ja, hans storhet är outrannsaklig.

4. Det ena släktet prisar för det andra dina verk,
de förkunna dina väldiga gärningar.

5. Ditt majestäts härlighet och ära vill jag begrunda
och dina underfulla verk.

6. Man skall tala om dina fruktansvärda gärningars makt;
dina storverk skall jag förtälja.

7. Man skall utbreda ryktet om din stora godhet
och jubla över din rättfärdighet.

8. Nådig och barmhärtig är HERREN,
långmodig och stor i mildhet.

9. HERREN är god mot alla
och förbarmar sig över alla sina verk.

10. Alla dina verk, HERRE, skola tacka dig,
och dina fromma skola lova dig.

11. De skola tala om ditt rikes ära,
och din makt skola de förkunna.

12. Så skola de kungöra för människors barn dina väldiga gärningar
och ditt rikes ära och härlighet.

13. Ditt rike är ett rike för alla evigheter,
och ditt herradöme varar från släkte till släkte.

14. HERREN uppehåller alla dem som äro på väg att falla,
och han upprättar alla nedböjda.

15. Allas ögon vänta efter dig,
och du giver dem deras mat i rätt tid.

16. Du upplåter din hand
och mättar allt levande med nåd.

17. HERREN är rättfärdig i alla sina vägar
och nådig i alla sina verk.

18. HERREN är nära alla dem som åkalla honom,
alla dem som åkalla honom uppriktigt.

19. Han gör vad de gudfruktiga begära
och hör deras rop och frälsar dem.

20. HERREN bevarar alla dem som älska honom,
men alla ogudaktiga skall han förgöra.

21. Min mun skall uttala HERREN lov,
och allt kött skall prisa hans heliga namn
alltid och evinnerligen.

[1] Alfabetisk psalm; se Poesi i Ordförkl.
*19/e6 Psaltaren, 146 Psalmen
Psaltaren, 146 Psalmen

Lovsång till Herren, den rätte
hjälparen.

1. Halleluja!
Lova HERREN, min själ.
2. Jag vill lova HERREN, så länge jag lever,
jag vill lovsjunga min Gud, så länge jag är till.

3. Förliten eder icke på furstar,
icke på en människoson, han kan icke hjälpa.
4. Hans ande måste sin väg,
han vänder tillbaka till den jord
varav han är kommen;
då varda hans anslag om intet.

5. Säll är den vilkens hjälp är Jakobs Gud,
den vilkens hopp står till HERREN, hans Gud,
6. till honom som har gjort himmelen och jorden
och havet och allt vad i dem är,
till honom som håller tro evinnerligen,
7. som skaffar rätt åt de förtryckta,
som giver bröd åt de hungrande.

HERREN löser de fångna,
8. HERREN öppnar de blindas ögon,
HERREN upprättar de nedböjda,
HERREN älskar de rättfärdiga,
9. HERREN bevarar främlingar,
faderlösa och änkor uppehåller han;
men de ogudaktigas väg vänder han i villa.

10. HERREN är konung evinnerligen,
din Gud, Sion, från släkte till släkte.

Halleluja!
*19/e7 Psaltaren, 147 Psalmen
Psaltaren, 147 Psalmen

Lovsång till HERREN, den allsmäktige och
allgode.

1. Halleluja!
Ja, det är gott att lovsjunga vår Gud,
ja, det är ljuvligt; lovsång höves oss.
2. HERREN är den som bygger upp Jerusalem,
Israels fördrivna samlar han tillhopa.
3. Han helar dem som hava förkrossade hjärtan,
och deras sår förbinder han.
4. Han bestämmer stjärnornas mängd,
han nämner dem alla vid namn.
5. Vår Herre är stor och väldig i kraft,
hans förstånd har ingen gräns.
6. HERREN uppehåller de ödmjuka,
men de ogudaktiga slår han till jorden.

7. Höjen sång till HERREN med tacksägelse,
lovsjungen vår Gud till harpa,
8. honom som betäcker himmelen med moln,
honom som bereder regn åt jorden,
honom som låter gräs skjuta upp på bergen,
9. honom som giver föda åt djuren,
åt korpens ungar som ropa.
10. Han har icke sin lust i hästens styrka,
hans behag står ej till mannens snabbhet.
11. HERRENS behag står till dem som frukta honom,
till dem som hoppas på hans nåd.

12. Jerusalem, prisa HERREN;
Sion, lova din Gud.
13. Ty han har gjort bommarna för dina portar fasta;
han har välsignat dina barn i dig.
14. Han skaffar dina gränser frid,
han mättar dig med bästa vete.
15. Han låter sitt tal gå ut till jorden,
hans ord löper åstad med hast.
16. Han låter snö falla såsom ull,
rimfrost strör han ut såsom aska.
17. Han kastar sitt hagel såsom smulor;
vem kan bestå för hans frost?
18. Åter sänder han sitt ord, då smälter det frusna;
sin vind låter han blåsa, då strömmar vatten.
19. Han har förkunnat för Jakob sitt ord,
för Israel sina stadgar och rätter.
20. Så har han icke gjort för något hednafolk;
och hans rätter, dem känna de icke.

Halleluja!
*19/e8 Psaltaren, 148 Psalmen
Psaltaren, 148 Psalmen

Himmel och jord uppmanas att lova
HERREN.

1. Halleluja!

Loven HERREN från himmelen,
loven honom i höjden.
2. Loven honom, alla hans änglar,
loven honom, all hans här.
3. Loven honom, sol och måne,
loven honom, alla lysande stjärnor.
4. Loven honom, I himlars himlar
och I vatten ovan himmelen.

5. Ja, de må lova HERRENS namn,
ty han bjöd, och de blevo skapade.
6. Och han gav dem deras plats
för alltid och för evigt;
han gav dem en lag,
och ingen överträder den.

7. Loven HERREN från jorden,
I havsdjur och alla djup,
8. eld och hagel,
snö och töcken,
du stormande vind,
som uträttar hans befallning,
9. I berg och alla höjder,
I fruktträd och alla cedrar,
10. I vilda djur och all boskap,
I kräldjur och bevingade fåglar,
11. I jordens konungar och alla folk,
I furstar och alla domare på jorden,
12. I ynglingar, så ock I jungfrur,
I gamle med de unga.

13. Ja, de må lova HERRENS namn,
ty hans namn allena är högt,
hans majestät når över jorden och himmelen.
14. Och han har upphöjt ett horn åt sitt folk --
ett ämne till lovsång
för alla hans fromma,
för Israels barn,
det folk som står honom nära.

Halleluja!
*19/e9 Psaltaren, 149 Psalmen
Psaltaren, 149 Psalmen

Uppfordran till HERRENS lov.

1. Halleluja!

Sjungen till HERRENS ära en ny sång,
hans lov i de frommas församling.
2. Israel glädje sig över sin skapare,
Sions barn fröjde sig över sin konung.
3. Må de lova hans namn under dans,
till puka och harpa må de lovsjunga honom.
4. Ty HERREN har behag till sitt folk,
han smyckar de ödmjuka med frälsning.
5. De fromma fröjde sig och give honom ära,
de juble på sina läger.
6. Guds lov skall vara i deras mun
och ett tveeggat svärd i deras hand,
7. för att utkräva hämnd på hedningarna
och hemsöka folken med tuktan,
8. för att binda deras konungar med kedjor
och deras ädlingar med järnbojor,
9. för att utföra på dem den dom som är skriven.
En härlighet bliver det för alla hans fromma.

Halleluja!
*19/f0 Psaltaren, 150 Psalmen
Psaltaren, 150 Psalmen

Guds lov.

1. Halleluja!

Loven Gud i hans helgedom,
loven honom i hans makts fäste.
2. Loven honom för hans väldiga gärningar,
loven honom efter hans stora härlighet
3. Loven honom med basunklang,
loven honom med psaltare och harpa.
4. Loven honom med puka och dans,
loven honom med strängaspel och pipa.
5. Loven honom med ljudande cymbaler,
loven honom med klingande cymbaler.
6. Allt vad anda har love HERREN.

Halleluja!
@c -*- 1917 -*-
*20/ Ordspråksboken
*20/01 Ordspråksboken, 1 Kapitlet
Ordspråksboken, 1 Kapitlet

Inledning (kap. 1--9): Varning för de
ondas lockelser och förmaning att lyssna
till vishetens röst.

1. Detta är Salomos ordspråk, Davids sons, Israels konungs.
>1 Kon. 4,32.

2. Av dem kan man lära vishet och tukt,
3. så ock att förstå förståndigt tal.
Av dem kan man undfå tuktan till insikt och lära
rättfärdighet, rätt och redlighet.
4. De kunna giva åt de fåkunniga klokhet,
åt den unge kunskap och eftertänksamhet.
5. Genom att höra på dem förökar den vise sin lärdom
och förvärvar den förståndige rådklokhet.
6. Av dem lär man förstå ordspråk och djupsinnigt tal,
de vises ord och deras gåtor.

@c Enligt Toivo Alm <lindesnas.alm@vansbro.mail.telia.com> ska nästa
@c rad vara "HERRENS fruktan är kunskapens begynnelse", men enligt
@c melin-1922 ska det vara så här.
7. HERRENS fruktan är begynnelsen till kunskap;
vishet och tuktan föraktas av oförnuftiga.
>Job 28,28. Ps. 111,10. Ords. 9,10. Syr. 1,14.
8. Hör, min son, din faders tuktan,
och förkasta icke din moders undervisning.
>Ords. 6,20. 19,20.
9. Ty sådant är en skön krans för ditt huvud
och en kedja till prydnad för din hals.
>Ords 4,9. 25,12.

10. Min son, om syndare locka dig,
så följ icke.
>Ords. 16,29.
11. Om de säga: »Kom med oss;
vi vilja lägga oss på lur efter blod,
sätta försåt för de oskyldiga, utan sak;
12. såsom dödsriket vilja vi uppsluka dem levande,
friska och sunda, såsom fore de ned i graven;
13. allt vad dyrbart är skola vi vinna,
vi skola fylla våra hus med byte;
14. dela du med oss vår lott,
alla skola vi hava samma pung» --
15. då, min son, må du ej vandra samma väg som de.
Nej, håll din fot ifrån deras stig,
16. ty deras fötter hasta till vad ont är,
och äro snara, när det gäller att utgjuta blod.
>Jes. 59,7. Rom. 3,15.
17. Ty väl är det fåfängt, då man vill fånga fåglar,
att breda ut nätet i hela flockens åsyn.
18. Men dessa ligga på lur efter sitt eget blod,
de sätta försåt för sina egna liv.
19. Så går det envar som söker orätt vinning:
sin egen herre berövar den livet.
>1Tim. 6,10.

20. Visheten höjer sitt rop på gatan,
på torgen låter hon höra sin röst.
21. I bullrande gathörn predikar hon;
där portarna i staden öppna sig,
där talar hon sina ord:
>Ords. 8,1 f.
22. Huru länge, I fåkunnige, skolen I älska fåkunnighet?
Huru länge skola bespottarna hava sin lust i bespottelse
och dårarna hata kunskap?
23. Vänden om och akten på min tillrättavisning;
se, då skall jag låta min ande flöda för eder
jag skall låta eder förnimma mina ord.

24. Eftersom I icke villen höra, när jag ropade,
eftersom ingen aktade på, när jag räckte ut min hand,
>Jes. 65,2. 66,4. Jer. 7,13.
25. eftersom I läten allt mitt råd fara
och icke villen veta av min tillrättavisning
26. därför skall ock jag le vid eder ofärd
och bespotta, när det kommer, som I frukten,
>Ps. 2,4. 37,13. 59,9. Ords. 3,34.
27. ja, när det I frukten kommer såsom ett oväder,
när ofärden nalkas eder såsom en storm
och över eder kommer nöd och ångest.

28. Då skall man ropa till mig, men jag skall icke svara,
man skall söka mig, men icke finna mig.
>Jer. 11,11. 14.12. Hes. 8,18. Mik. 3,4. Sak. 7,13.
29. Därför att de hatade kunskap
och icke funno behag i HERRENS fruktan,
30. ej heller ville följa mitt råd,
utan föraktade all min tillrättavisning,
31. därför skola de få äta sina gärningars frukt
och varda mättade av sina egna anslag.
32. Ty av sin avfällighet skola de fåkunniga dräpas.
och genom sin säkerhet skola dårarna förgås.
33. Men den som hör mig, han skall bo i trygghet
och vara säker mot olyckans skräck.
*20/02 Ordspråksboken, 2 Kapitlet
Ordspråksboken, 2 Kapitlet

Fortsättning av inledningen: Vishetens
frukter.

1. Min son, om du tager emot mina ord
och gömmer mina bud inom dig,
2. så att du låter ditt öra akta på visheten
och böjer ditt hjärta till klokheten,
3. ja, om du ropar efter förståndet
och höjer din röst till att kalla på klokheten,
>Jak. 1,5.
4. Om du söker efter henne såsom efter silver
och letar efter henne såsom efter en skatt,
5. då skall du förstå HERRENS fruktan,
och Guds kunskap skall du då finna.
6. Ty HERREN är den som giver vishet;
från hans mun kommer kunskap och förstånd.
>Job 32,8. Syr. 1,1.
7. Åt de redliga förvarar han sällhet,
han är en sköld för dem som vandra i ostrafflighet,
8. ty han beskyddar det rättas stigar,
och sina frommas väg bevarar han.
>Ps. 1,6.

9. Då skall du förstå rättfärdighet och rätt
och redlighet, ja, det godas alla vägar.
10. Ty visheten skall draga in i ditt hjärta
och kunskapen kännas ljuvlig för din själ,
11. eftertänksamheten skall vaka över dig,
klokheten skall beskydda dig.

12. Så skall hon rädda dig från de ondas väg,
från män som tala vad vrångt är,
13. från dem som hava övergivit det rättas stigar.
för att färdas på mörkrets vägar,
14. från dem som glädjas att göra om
och fröjda sig åt ondskans vrånga väsen,
15. från dem som gå på krokiga stiga
och vandra på förvända vägar.

16. Så skall hon rädda dig ifrån främmande kvinnor,
från din nästas hustru, som talar hala ord,
>Ords. 6,24. 7,5.
17. från henne som har övergivit sin ungdoms vän
och förgätit sin Guds förbund.
18. Ty en sådan sjunker med sitt hus ned i döden,
och till skuggornas boning leda hennes stigar.
>Ords. 5,5. 7,27.
19. Ingen som har gått in till henne vänder åter
Och hittar tillbaka till livets vägar.

20. Ja, så skall du vandra på de godas väg
och hålla dig på de rättfärdigas stigar.
21. Ty de redliga skola förbliva boende i landet
och de ostraffliga få stanna kvar däri.
>Ps. 37,9 f. Matt. 5,5.
22. Men de ogudaktiga skola utrotas ur landet
och de trolösa ryckas bort därur.
>Job 18,17. Ords. 1O,7, 30.
*20/03 Ordspråksboken, 3 Kapitlet
Ordspråksboken, 3 Kapitlet

Fortsättning av inledningen: Förmaning
till gudsfruktan; vishetens lov;
barmhärtighetens och redlighetens
välsignelse.

1. Min son, förgät icke min undervisning,
och låt ditt hjärta bevara mina bud.
>5 Mos. 8,1. 30,16.
2. Ty långt liv och många levnadsår
och frid, mer och mer, skola de bereda dig.

3. Låt godhet och sanning ej vika ifrån dig;
bind dem omkring din hals,
skriv dem på ditt hjärtas tavla;
>Ords. 6,21. 7,3.
4. så skall du finna nåd och få gott förstånd,
i Guds och i människors ögon.

5. Förtrösta på HERREN av allt ditt hjärta,
och förlita dig icke på ditt förstånd.
>1 Krön. 28,9. Ords. 22,19.
6. På alla dina vägar må du akta på honom,
så skall han göra dina stigar jämna.

7. Håll dig icke själv för vis;
frukta HERREN, och fly det onda.
>Ords. 28,26. Jes. 5,21. Rom. 12,16.
8. Det skall vara ett hälsomedel för din kropp
och en vederkvickelse för benen däri.
>Ords. 16,24.

9. Ära HERREN med dina ägodelar!
och med förstlingen av all din gröda,
>2 Mos. 23,19. 5 Mos. 26,2 f.
10. så skola dina lador fyllas med ymnighet,
och av vinmust skola dina pressar flöda över.

11. Min son, förkasta icke HERRENS tuktan,
och förargas icke, när du agas av honom.
>Job 5,17. Hebr. 12,5 f. Upp. 3,19.
12. Ty den HERREN älskar, den agar han,
likasom en fader sin son, som han har kär.
>Ords. 13,24.

13. Säll är den människa som har funnit visheten,
den människa som undfår förstånd.
14. Ty bättre är att förvärva henne än att förvärva silver,
och den vinning hon giver är bättre än guld.
>Job 28,15 f. Ords. 8,10 f. 16,16. Vish. 7,8 f.
15. Dyrbarare är hon än pärlor;
allt vad härligt du äger går ej upp emot henne.
>Matt. 13,45 f.
16. Långt liv bär hon i sin högra hand,
i sin vänstra rikedom och ära.
>Ords. 8,18, 35. 9,11.
17. Hennes vägar äro ljuvliga vägar,
och alla hennes stigar äro trygga.
18. Ett livets träd är hon för dem som få henne fatt,
och sälla må de prisa, som hålla henne kvar.
>Ords. 11,30.

19. Genom vishet har HERREN lagt jordens grund,
himmelen har han berett med förstånd.
>Jer. 10,12. 51,15.
20. Genom hans insikt bröto djupens vatten fram,
och genom den låta skyarna dagg drypa ned.

21. Min son, låt detta icke vika ifrån dina ögon,
tag klokhet och eftertänksamhet i akt;
22. så skola de lända din själ till liv
bliva ett smycke för din hals.
23. Då skall du vandra din väg fram i trygghet,
och din fot skall du då icke stöta.
24. När du lägger dig, skall intet förskräcka dig,
och sedan du har lagt dig, skall du sova sött.
>Ps. 4,9. 91,5 f.
25. Du behöver då ej frukta för plötslig skräck,
ej för ovädret, när det kommer över de ogudaktiga.
>Ps. 112,7 f.
26. Ty HERREN skall då vara ditt hopp,
och han skall bevara din fot för snaran.

27. Neka icke den behövande din hjälp,
är det står i din makt att giva den.
>Tob. 4,7 f.
28. Säg icke till din nästa: »Gå din väg och kom igen;
i morgon vill jag giva dig», fastän du kunde strax.
>5 Mos. 24,14 f.
29. Stämpla intet ont mot din nästa,
när han menar sig bo trygg i din närhet.
30. Tvista icke med någon utan sak,
då han icke har gjort dig något ont.
31. Avundas icke den orättrådige,
och finn ej behag i någon av hans vägar.
>Ps. 1,1. Ords. 1,15. 4,14 f.
32. Ty en styggelse för HERREN är den vrånge,
men med de redliga har han sin umgängelse.
>Ps. 25, 14.
33. HERRENS förbannelse vilar över den ogudaktiges hus,
men de rättfärdigas boning välsignar han.
>3 Mos. 26,3 f., 14 f.
34. Har han att skaffa med bespottare, så bespottar också han;
men de ödmjuka giver han nåd.
>Ps. 37,13. 59,9. Ords. 1,26. Jes. 66,2.
>1 Petr. 5,5. Jak. 4,10.
35. De visa få ära till arvedel,
men dårarna få uppbära skam.
*20/04 Ordspråksboken, 4 Kapitlet
Ordspråksboken, 4 Kapitlet

Fortsättning av inledningen: En faders
lärdomar.

1. Hören, I barn, en faders tuktan,
och akten därpå, så att I lären förstånd.
>Ords. 1,8. 13,1.
2. Ty god lärdom giver jag eder;
min undervisning mån I icke låta fara.
3. Ty själv har jag varit barn och haft en fader,
varit späd och för min moder ende sonen.
4. Då undervisade han mig och sade till mig:

Låt ditt hjärta hålla fast vid mina ord;
bevara mina bud, så får du leva.
>3 Mos. 18,5. 1 Krön. 28,9.
5. Sök förvärva vishet, sök förvärva förstånd,
förgät icke min muns tal och vik icke därifrån.
6. Övergiv henne icke, så skall hon bevara dig;
älska henne, så skall hon beskydda dig.
7. Vishetens begynnelse är: »Sök förvärva vishet»;
ja, för allt ditt förvärv sök förvärva förstånd.
>Vish. 6,17.
8. Akta henne högt, så skall hon upphöja dig;
hon skall göra dig ärad, om du sluter henne i din famn.
>1 Sam. 2,30.
9. Hon skall sätta på ditt huvud en skön krans;
en ärekrona skall hon räcka åt dig.
>Ords. 1,9. Syr. 1,11.

10. Hör, min son, och tag emot mina ord,
så skola dina levnadsår bliva många.
11. Om vishetens väg undervisar jag dig,
jag leder dig på det rättas stigar.
12. När du går, skall sedan intet vara till hinder för dina steg,
och när du löper, skall du icke falla;
13. håll blott oavlåtligt fast vid min tuktan;
bevara henne, ty hon är ditt liv.

14. Träd icke in på de ogudaktigas stig,
och skrid icke fram på de ondas väg.
>Ps 1,1. Ords. 1,15. 3,31.
15. Undfly den, gå ej in på den,
vik av ifrån den och gå undan.
16. Ty de kunna icke sova, om de ej få göra vad ont är,
sömnen förtages dem, om de ej få vålla någons fall.
17. Ja, ogudaktighet är det bröd som de äta,
och våld är det vin som de dricka.

18. De rättfärdigas stig är lik gryningens ljus,
som växer i klarhet, till dess dagen når sin höjd;
19. men de ogudaktigas väg är såsom tjocka mörkret:
de märka icke det som skall vålla deras fall.

20. Min son, akta på mitt tal,
böj ditt öra till mina ord.
21. Låt dem icke vika ifrån dina ögon,
bevara dem i ditt hjärtas djup.
>Ords. 3,21.
22. Ty de äro liv för envar som finner dem,
och en läkedom för hela hans kropp.
23. Framför allt som skall bevaras må du bevara ditt hjärta,
ty därifrån utgår livet.
24. Skaffa bort ifrån dig munnens vrånghet,
och låt läpparnas falskhet vara fjärran ifrån dig.
25. Låt dina ögon skåda rätt framåt
och dina blickar vara riktade rakt ut.
26. Akta på den stig där din fot går fram,
och låt alla dina vägar vara rätta.
>Ps. 19,5. Hebr. 12,13.
27. Vik ej av, vare sig till höger eller till vänster,
vänd din fot bort ifrån vad ont är.
>5 Mos. 5,32. Jos. 1,7.
*20/05 Ordspråksboken, 5 Kapitlet
Ordspråksboken, 5 Kapitlet

Fortsättning av inledningen: Varning för
lösaktighet.

1. Min son, akta på min vishet,
böj ditt öra till mitt förstånd,
2. så att du bevarar eftertänksamhet
och låter dina läppar taga kunskap i akt.

3. Se, av honung drypa en trolös kvinnas läppar,
och halare än olja är hennes mun.
>Ps. 55,22. Ords. 6,24.
4. Men på sistone bliver hon bitter såsom malört
och skarp såsom ett tveeggat svärd.
5. Hennes fötter styra nedåt mot döden
till dödsriket draga hennes steg.
>Ords. 2,18. 7,27.
6. Livets väg vill hon ej akta på;
hennes stigar äro villostigar, fastän hon ej vet det.

7. Så hören mig nu, I barn,
och viken icke ifrån min muns tal.
8. Låt din väg vara fjärran ifrån henne,
och nalkas icke dörren till hennes hus.
9. Må du ej åt andra få offra din ära,
ej dina år åt en som hämnas grymt;
10. må icke främmande få mätta sig av ditt gods
och dina mödors frukt komma i en annans hus,
11. så att du själv på sistone måste sucka,
när ditt hull och ditt kött är förtärt.
12. och säga: »Huru kunde jag så hata tuktan,
huru kunde mitt hjärta så förakta tillrättavisning!
13. Varför lyssnade jag icke till mina lärares röst,
och böjde icke mitt öra till dem som ville undervisa mig?
14. Föga fattas nu att jag har drabbats av allt vad ont är,
mitt i församling och menighet.
>3 Mos. 20,10. 5 Mos. 22,24.

15. Drick vatten ur din egen brunn
det vatten som rinner ur din egen källa.
16. Icke vill du att dina flöden skola strömma ut på gatan,
dina vattenbäckar på torgen?
17. Nej, dig allena må de tillhöra,
och ingen främmande jämte dig.
18. Din brunn må vara välsignad,
och av din ungdoms hustru må du hämta din glädje;
>Pred. 9,9
19. hon, den älskliga hinden, den täcka gasellen,
hennes barm förnöje dig alltid,
i hennes kärlek finne du ständig din lust.
20. Min son, icke skall du hava din lust i en främmande kvinna?
Icke skall du sluta din nästas hustru i din famn?
>Syr. 9,9.

21. Se, för HERRENS ögon ligga var människas vägar blottade,
och på alla hennes stigar giver han akt.
>Job 34,21. Ords. 15,3. Jer. 16,17. 32,19. Hebr. 4,13.
22. Den ogudaktige fångas av sina egna missgärningar
och fastnar i sin egen synds snaror.
>Ps. 9,17.
23. Han måste dö, därför att han icke lät tukta sig;
ja, genom sin stora dårskap kommer han på fall.
*20/06 Ordspråksboken, 6 Kapitlet
Ordspråksboken, 6 Kapitlet

Fortsättning av inledningen: Varning för
borgensförbindelser, lättja, falskhet
och lösaktighet.

1. Min son, om du har gått i borgen för din nästa
och givit ditt handslag för en främmande,
>Ords. 11,15. 17,16. 20,16. 22,26. 27,13.
2. om du har blivit bunden genom din muns tal,
ja, fångad genom din muns tal,
3. då, min son, må du göra detta för att rädda dig,
eftersom du har kommit i din nästas våld:
gå och kasta dig ned för honom och ansätt honom,
4. unna dina ögon ingen sömn
och dina ögonlock ingen slummer.
>Ps. 132,4.
5. Sök räddning såsom en gasell ur jägarens våld,
och såsom en fågel ur fågelfängarens våld.

6. Gå bort till myran, du late;
se huru hon gör, och bliv vis.
>Job 12,7,
7. Hon har ingen furste över sig,
ingen tillsyningsman eller herre;
8. dock bereder hon om sommaren sin föda
och samlar under skördetiden in sin mat.
>Ords. 30,25.
9. Huru länge vill du ligga, du late?
När vill du stå upp ifrån din sömn?
10. Ja, sov ännu litet, slumra ännu litet,
lägg ännu litet händerna i kors för att vila,
>Ords. 24,33 f. Pred. 4,5.
11. så skall fattigdomen komma över dig såsom en rövare
och armodet såsom en väpnad man.
>Ords. 20,13.

12. En fördärvlig människa, ja, en ogärningsman
är den som går omkring med vrånghet i munnen,
>Ords. 16,30.
13. som blinkar med ögonen, skrapar med fötterna,
giver tecken med fingrarna.
>Ps. 35,19. Ords. 10,10. Syr. 27,22 f.
14. Svek bär en sådan i sitt hjärta,
ont bringar han alltid å bane,
trätor kommer han åstad.
15. Därför skall ofärd plötsligt komma över honom;
oförtänkt varder han krossad utan räddning.

16. Sex ting är det som HERREN hatar,
ja, sju äro styggelser för hans själ
17. stolta ögon, en lögnaktig tunga,
händer som utgjuta oskyldigt blod,
>Ords. 12,22. 16,5.
18. ett hjärta som hopsmider fördärvliga anslag,
fötter som äro snara till att löpa efter vad ont är,
19. den som främjar lögn genom falskt vittnesbörd,
och den som vållar trätor mellan bröder.

20. Min son, bevara din faders bud,
och förkasta icke din moders undervisning.
>Ords. 1,8
21. Hav dem alltid bundna vid ditt hjärta,
fäst dem omkring din hals.
>Ords. 3,3. 7,3.
22. När du går, må de leda dig,
när du ligger, må de vaka över dig,
och när du vaknar upp, må de tala till dig.
>5 Mos. 6,7. Ps. 1,2.
23. Ty budet är en lykta och undervisningen ett ljus,
och tillrättavisningar till tukt äro en livets väg.
>Ps. 19,9. 119,105. 2 Petr. 1,19.
24. De kunna bevara dig för onda kvinnor,
för din nästas hustrus hala tunga.
>Ords. 2,16. 5,3. 7,5.
25. Hav icke begärelse i ditt hjärta till hennes skönhet,
och låt henne icke fånga dig med sina blickar.
26. Ty för skökan måste du lämna din sista brödkaka,
och den gifta kvinnan går på jakt efter ditt dyra liv.
27. Kan väl någon hämta eld i sitt mantelveck
utan att hans kläder bliva förbrända?
28. Eller kan någon gå på glödande kol,
utan att hans fötter varda svedda?
29. Så sker ock med den som går in till sin nästas hustru;
ostraffad bliver ingen som kommer vid henne.
30. Föraktar man icke tjuven som stjäl
för att mätta sitt begär, när han hungrar?
31. Och han måste ju, om han ertappas, betala sjufalt igen
och giva allt vad han äger i sitt hus.
>2 Mos. 22,1 f.
32. Så är ock den utan förstånd, som förför en annans hustru;
ja, en självspilling är den som sådant gör.
33. Plåga och skam är vad han vinner,
och hans smälek utplånas icke.
34. Ty svartsjuk är mannens vrede,
och han skonar icke på hämndens dag;
35. lösepenning aktar han alls icke på,
och bryr sig ej om att du bjuder stora skänker.
*20/07 Ordspråksboken, 7 Kapitlet
Ordspråksboken, 7 Kapitlet

Fortsättning av inledningen: Ytterligare
varning för lösaktighet.

1. Min son, tag vara på mina ord,
och göm mina bud inom dig.
2. Håll mina bud, så får du leva,
och bevara min undervisning såsom din ögonsten.
3. Bind dem vid dina fingrar,
skriv dem på ditt hjärtas tavla.
>2 Mos. 13,16. 5 Mos. 6,8. 11,18. Ords. 3,3. 6,21.
4. Säg till visheten: »Du är min syster»,
och kalla förståndet din förtrogna,
5. så att de bevara dig för främmande kvinnor,
för din nästas hustru, som talar hala ord.
>Ords. 2,16. 5,3. 6,24.

6. Ty ut genom fönstret i mitt hus,
fram genom gallret där blickade jag;
7. då såg jag bland de fåkunniga,
jag blev varse bland de unga en yngling utan förstånd.
8. Han gick fram på gatan invid hörnet där hon bodde,
på vägen till hennes hus skred han fram,
9. skymningen, på aftonen av dagen,
nattens dunkel, när mörker rådde
>Joh. 3,20.
10. Se, då kom där en kvinna honom till mötes;
hennes dräkt var en skökas, och hennes hjärta illfundigt.
11. Yster och lättsinnig var hon,
hennes fötter hade ingen ro i hennes hus.
>Ords. 9,13.
12. Än var hon på gatan, än var hon på torgen
vid vart gathörn stod hon på lur.

13. Hon tog nu honom fatt och kysste honom
och sade till honom med fräckhet i sin uppsyn:
14. »Tackoffer har jag haft att frambära;
i dag har jag fått infria mina löften.
>3 Mos. 3,1 f.
15. Därför gick jag ut till att möta dig
jag ville söka upp dig, och nu ha jag funnit dig.
16. Jag har bäddat min säng med sköna täcken,
med brokigt linne från Egypten.
17. Jag har bestänkt min bädd med myrra,
med aloe och med kanel.
18. Kom, låt oss förnöja oss med kärlek intill morgonen,
och förlusta oss med varandra i älskog.
19. Ty min man är nu icke hemma
han har rest en lång väg bort.
20. Sin penningpung tog han med sig;
först vid fullmånstiden kommer han hem.»

21. Så förleder hon honom med allahanda fagert tal;
genom sina läppars halhet förför hon honom.
22. Han följer efter henne med hast,
lik oxen som går för att slaktas,
och lik fången som föres bort till straffet för sin dårskap;
23. ja, han följer, till dess pilen genomborrar hans lever,
lik fågeln som skyndar till snaran,
utan att förstå att det gäller dess liv.
>Ords. 5,4 f.

24. Så hören mig nu, I barn,
och given akt på min muns tal.
25. Låt icke ditt hjärta vika av till hennes vägar,
och förvilla dig ej in på hennes stigar.
26. Ty många som ligga slagna äro fällda av henne,
och stor är hopen av dem hon har dräpt.
27. Genom hennes hus gå dödsrikets vägar,
de som föra nedåt till dödens kamrar.
>Ords. 2,18. 5,5. 9,18.
*20/08 Ordspråksboken, 8 Kapitlet
Ordspråksboken, 8 Kapitlet

Fortsättning av inledningen: Vishetens
maningsrop.

1. Hör, visheten ropar,
och förståndet höjer sin röst.
2. Uppe på höjderna står hon,
vid vägen, där stigarna mötas.
3. Invid portarna, vid ingången till staden
där man träder in genom dörrarna, höjer hon sitt rop:

4. Till eder, I man, vill jag ropa,
och min röst skall utgå till människors barn.
5. Lären klokhet, I fåkunnige,
och I dårar, lären förstånd.
6. Hören, ty om höga ting vill jag tala,
och mina läppar skola upplåta sig till att säga vad rätt är.
7. Ja, sanning skall min mun tala,
en styggelse för mina läppar är ogudaktighet.
8. Rättfärdiga äro alla min muns ord;
i dem finnes intet falskt eller vrångt.
>Ps. 119,75, 151, 160.
9. De äro alla sanna för den förståndige
och rätta för dem som hava funnit kunskap.

10. Så tagen emot min tuktan hellre än silver,
och kunskap hellre än utvalt guld.
>Job 28,15 f. Ords. 3,14 f. 16,16.
11. Ty visheten är bättre än pärlor;
allt vad härligt som finnes går ej upp emot henne.

12. Jag, visheten, är förtrogen med klokheten,
och jag råder över eftertänksam insikt.
13. Att frukta HERREN är att hata det onda;
ja, högfärd, högmod, en ond vandel
och en ränkfull mun, det hatar jag.
14. Hos mig finnes råd och utväg;
jag är förstånd, hos mig är makt.
15. Genom mig regera konungarna
och stadga furstarna vad rätt är.
16. Genom mig härska härskarna
och hövdingarna, ja, alla domare på jorden.

17. Jag älskar dem som älska mig,
och de som söka mig, de finna mig.
>Vish. 6,12.
18. Rikedom och ära vinnas hos mig,
ädla skatter och rättfärdighet.
>Ords. 3,16.
19. Min frukt är bättre än guld, ja, finaste guld
och den vinning jag skänker bättre än utvalt silver.
20. På rättfärdighetens väg går jag fram,
mitt på det rättas stigar,
21. till att giva dem som älska mig en rik arvedel
och till att fylla deras förrådshus.

22. HERREN skapade mig såsom sitt förstlingsverk,
i urminnes tid, innan han gjorde något annat.
>Syr. 1,4.
23. Från evighet är jag insatt, från begynnelsen,
ända ifrån jordens urtidsdagar.
24. Innan djupen voro till, blev jag född,
innan källor ännu funnos, fyllda med vatten
25. Förrän bergens grund var lagd,
förrän höjderna funnos, blev jag född,
26. när han ännu icke hade skapat land och mark,
ej ens det första av jordkretsens stoft.
27. När han beredde himmelen, var jag tillstädes,
när han spände ett valv över djupet,
>Vish 9,9.
28. när han fäste skyarna i höjden,
när djupets källor bröto fram med makt,
29. när han satte för havet dess gräns,
så att vattnet icke skulle överträda hans befallning,
när han fastställde jordens grundvalar --
>Job 38,10 f. Ps. 24,2. 1O4,9. Jer. 5,22.
30. då fostrades jag såsom ett barn hos honom,
då hade jag dag efter dag min lust
och min lek inför hans ansikte beständigt;
31. jag hade min lek på hans jordkrets
och min lust bland människors barn.

32. Så hören mig nu, I barn,
ty saliga äro de som hålla mina vägar.
33. Hören tuktan, så att I bliven visa,
ja, låten henne icke fara.
34. Säll är den människa som hör mig,
så att hon vakar vid mina dörrar dag efter dag
håller vakt vid dörrposterna i mina portar.
35. Ty den som finner mig, han finner livet
och undfår nåd från HERREN.
>Ords. 3,16. 1 Joh. 5,11 f.
36. Men den som går miste om mig han skadar sig själv;
37. alla de som hata mig, de älska döden.
*20/09 Ordspråksboken, 9 Kapitlet
Ordspråksboken, 9 Kapitlet

Fortsättning av inledningen: Vishetens
och fåkunnighetens olika inbjudningar.

1. Visheten har byggt sig ett hus,
hon har huggit ut sitt sjutal av pelare.
2. Hon har slaktat sin boskap, blandat sitt vin,
hon har jämväl dukat sitt bord
3. Sina tjänarinnor har hon utsänt och låter ropa ut sin bjudning
uppe på stadens översta höjder:
4. »Den som är fåkunnig, han komme hit.»
Ja, till den oförståndige säger hon så:
5. »Kommen och äten av mitt bröd,
och dricken av vinet som jag har blandat.
6. Övergiven eder fåkunnighet, så att I fån leva,
och gån fram på förståndets väg.
7. (Den som varnar en bespottare, han får skam igen,
och den som tillrättavisar en ogudaktig får smälek därav.
>Matt. 7,6.
8. Tillrättavisa icke bespottaren, på det att han icke må hata dig;
tillrättavisa den som är vis, så skall han älska dig.
>Ords. 23,9. 28,23.
9. Giv åt den vise, så bliver han ännu visare;
undervisa den rättfärdige, så lär han än mer.
>Matt. 13,12.
10. HERRENS fruktan är vishetens begynnelse,
och att känna den Helige är förstånd.)
>Job 28,28. Ps. 111,10. Ords. 1,7. Syr. 1,14.
11. Ty genom mig skola dina dagar bliva många
och levnadsår givas dig i förökat mått.
>Ords. 3,16. 4,10. 8,35.
12. Är du vis, så är din vishet dig själv till gagn,
och är du en bespottare, så umgäller du det själv allena.»

13. En dåraktig, yster kvinna
är fåkunnigheten, och intet förstå hon.
14. Hon har satt sig vid ingången till sitt hus,
på sin stol, högt uppe i staden,
15. för att ropa ut sin bjudning till dem som färdas på vägen,
dem som där vandra sin stig rätt fram:
16. »Den som är fåkunnig, han komme hit.»
Ja, till den oförståndige säger hon så:
17. »Stulet vatten är sött,
bröd i lönndom smakar ljuvligt.»
>Ords. 5,16. 20,17.
18. han vet icke att det bär till skuggornas boning,
hennes gäster hamna i dödsrikets djup.
>Ords. 2,18. 7,27.

----

*20/10 Ordspråksboken, 10 Kapitlet
Ordspråksboken, 10 Kapitlet

Första samlingen av salomoniska ordspråk
(kap. 10--22:16).

1. Detta är Salomos ordspråk.

En vis son gör sin fader glädje,
men en dåraktig son är sin moders bedrövelse.
>Ords 15,20. l7,21, 25. 19,13. 23,24. 29,3.

2. Ogudaktighetens skatter gagna till intet
men rättfärdigheten räddar från döden.
>Ords. 11,4. Hes. 7,19. Syr. 5,8.

3. HERREN lämnar ej den rättfärdiges hunger omättad,
men de ogudaktigas lystnad avvisar han.

4. Fattig bliver den som arbetar med lat hand,
men de idogas hand skaffar rikedom.
>Ords. 12,24, 27. 13,4. 19,15. 20,13.

5. En förståndig son samlar om sommaren,
men en vanartig son sover i skördetiden.
>Ords. 6,8.

6. Välsignelser komma över den rättfärdiges huvud,
men de ogudaktigas mun gömmer på orätt.
>PS. 27,12. Ords. 10,11.

7. Den rättfärdiges åminnelse lever i välsignelse,
men de ogudaktigas namn multnar bort.
>Ps. 37,9. 22, 28, 38.

8. Den som har ett vist hjärta tager emot tillsägelser,
men den som har oförnuftiga läppar går till sin undergång.

9. Den som vandrar i ostrafflighet, han vandrar trygg,
men den som går vrånga vägar, han bliver röjd.

10. Den som blinkar med ögonen, han kommer ont åstad,
och den som har oförnuftiga läppar går till sin undergång.
>Ords 6,13. 16,30. Syr. 27,22.

11. Den rättfärdiges mun är en livets källa,
men de ogudaktigas mun gömmer på orätt.
>Ps. 37,30.

12. Hat uppväcker trätor,
men kärlek skyler allt som är brutet.
>Ords. 17,9. 1 Petr. 4,8. Jak. 5,20.

13. På den förståndiges läppar finner man vishet,
men till den oförståndiges rygg hör ris.
>Ords. 19,29. 20,30. 26,3.

14. De visa gömma på sin kunskap,
men den oförnuftiges mun är en överhängande olycka.
>Ords. 12,23.

15. Den rikes skatter äro honom en fast stad,
men de armas fattigdom är deras olycka.
>Ords. 18,11.

16. Den rättfärdiges förvärv bliver honom till liv;
den ogudaktiges vinning bliver honom till synd.
>Luk. 16,19 f.

17. Att taga vara på tuktan är vägen till livet,
men den som ej aktar på tillrättavisning, han far vilse.
>Ords. 13,l, 18.

18. Den som gömmer på hat är en lögnare med sina läppar,
och den som utsprider förtal, han är en dåre.

19. Där många ord äro bliver överträdelse icke borta;
men den som styr sina läppar, han är förståndig.

20. Den rättfärdiges tunga är utvalt silver,
men de ogudaktigas förstånd är föga värt.

21. Den rättfärdiges läppar vederkvicka många,
men de oförnuftiga dö genom brist på förstånd.

22. Det är HERRENS välsignelse som giver rikedom,
och egen möda lägger intet därtill
>Ps. 127,2.

23. Dårens fröjd är att öva skändlighet,
men den förståndiges är att vara vis.
>Ords. 15,21.

24. Vad den ogudaktige fruktar, det vederfares honom,
och vad de rättfärdiga önska, del varder dem givet.
>Vish. 3,10.

25. När stormen kommer, är det ute med den ogudaktige;
men den rättfärdige är en grundval som evinnerligen består.
>Ps. 37,36. 2 Tim. 2,19.

26. Såsom syra för tänderna och såsom rök för ögonen,
så är den late för den som har sänt honom åstad.

27. HERRENS fruktan förlänger livet
men de ogudaktigas år varda förkortade.
>Ps. 55,24

28. De rättfärdigas väntan får en glad fullbordan,
men de ogudaktigas hopp varder om intet.
>Ps. 112,10. Ords. 11,23.

29. HERRENS vägar äro den ostraffliges värn,
men till olycka för ogärningsmännen.

30. Den rättfärdige skall aldrig vackla
men de ogudaktiga skola icke förbliva boende i landet.
>Ps. 37,28 f. 112,6. Ords. 2,22. 14,11.

31. Den rättfärdiges mun bär vishet såsom frukt,
men en vrång tunga bliver utrotad.
>Ps. 37,30. Jes. 57,19.

32. Den rättfärdiges läppar förstå vad välbehagligt är,
men de ogudaktigas mun är idel vrånghet.
*20/11 Ordspråksboken, 11 Kapitlet
Ordspråksboken, 11 Kapitlet

Fortsättning av den första samlingen av
salomoniska ordspråk.

1. Falsk våg är en styggelse för HERREN,
men full vikt behagar honom väl.
>3 Mos. 19,35 f. 5 Mos. 25,13 f. Ords. 16,11. 20,10, 23.

2. När högfärd kommer, kommer ock smälek,
men hos de ödmjuka är vishet.
>Ords. 16,18. 18,12.

3. De redligas ostrafflighet vägleder dem,
men de trolösas vrånghet är dem till fördärv.

4. Gods hjälper intet på vredens dag
men rättfärdighet räddar från döden.
>Ords. 10,2. Hes. 7,19.

5. Den ostraffliges rättfärdighet gör hans väg jämn,
men genom sin ogudaktighet faller den ogudaktige.

6. De redligas rättfärdighet räddar dem,
men de trolösa fångas genom sin egen lystnad.
>Ords. 5,22. 12,13. 13,6.

7. När en ogudaktig dör, varder hans hopp om intet;
ja, ondskans väntan bliver om intet.
>Ords. 10,28.

8. Den rättfärdige räddas ur nöden,
och den ogudaktige får träda i hans ställe.
>Ords 21,18.

9. Genom sin mun fördärvar den gudlöse sin nästa,
men genom sitt förstånd bliva de rättfärdiga räddade.

10. När det går de rättfärdiga väl, fröjdar sig staden,
och när de ogudaktiga förgås, råder jubel.
>Job 27,23. Ords. 28,12, 28. 29,2.

11. Genom de redligas välsignelse varder en stad upphöjd,
men genom de ogudaktigas mun brytes den ned.

12. Den är utan vett, som visar förakt för sin nästa;
en man med förstånd tiger stilla.

13. Den som går med förtal, han förråder din hemlighet,
den som har ett trofast hjärta döljer vad han får veta.
>Ords. 20, 19. 25,9.

14. Där ingen rådklokhet finnes kommer folket på fall,
där de rådvisa äro många, där går det väl.
>Ords. 15,22. 20,18.

15. En som går i borgen för en annan, honom går det illa,
den som skyr att giva handslag, han är trygg.
>Ords. 6,1 f. 17,18. 20,16.

16. En skön kvinna vinner ära,
och våldsverkare vinna rikedom.

17. En barmhärtig man gör väl mot sig själv
men den grymme misshandlar sitt eget kött.

18. Den ogudaktige gör en bedräglig vinst,
men den som utsår rättfärdighet får en säker lön.
>Ords. 22,8. Hos. 10,12. Jak. 3,13.

19. Den som står fast i rättfärdighet, han vinner liv,
men den som far efter ont drager över sig död.

20. En styggelse för HERREN äro de vrånghjärtade,
men de vilkas väg är ostrafflig behaga honom väl.
>Ords. 12,22.

21. De onda bliva förvisso icke ostraffade,
men de rättfärdigas avkomma får gå fri.
>Ords. 16,5. 21,30.

22. Såsom en gyllene ring i svinets tryne,
så är skönhet hos en kvinna som saknar vett.

23. Vad de rättfärdiga önska får i allo en god fullbordan,
men vad de ogudaktiga kunna hoppas är vrede.
>Job 8,13 f. Ords. 10,23.

24. Den ene utströr och får dock mer,
den andre spar över hövan, men bliver allenast fattigare.
>Ps. 112,9.

25. Den frikostige varder rikligen mättad,
och den som vederkvicker andra, han bliver själv vederkvickt.

26. Den som håller inne sin säd, honom förbannar folket,
den som lämnar ut sin säd, över hans huvud kommer välsignelse.

27. Den som vinnlägger sig om vad gott är, han strävar efter nåd,
men den son söker vad ont är, över honom kommer ock ont.

28. Den som förtröstar på sin rikedom, han kommer på fall,
men de rättfärdiga skola grönska likasom löv.
>Ps. 1,3. Ords. 14,11.

29. Den som drager olycka över sitt hus, han får vind till arvedel,
och den oförnuftige bliver träl åt den som har ett vist hjärta.

30. Den rättfärdiges frukt är ett livets träd,
och den som är vis, han vinner hjärtan.
>Ords. 3,18.

31. Se, den rättfärdige får sin lön på jorden;
huru mycket mer då den ogudaktige och syndaren!
>1 Petr. 4,17 f.
*20/12 Ordspråksboken, 12 Kapitlet
Ordspråksboken, 12 Kapitlet

Fortsättning av den första samlingen av
salomoniska ordspråk.

1. Den som älskar tuktan, han älskar kunskap,
men oförnuftig är den som hatar tillrättavisning.
>Ords. 13,1, 18. 15,5.

2. Den gode undfår nåd av HERREN,
men den ränkfulle varder av honom fördömd.

3. Ingen människa bliver beståndande genom ogudaktighet,
men de rättfärdigas rot kan icke rubbas.

4. En idog hustru är sin mans krona,
men en vanartig är såsom röta i hans ben.
>Ords. 31,10 f.

5. De rättfärdigas tankar gå ut på vad rätt är,
men de ogudaktigas rådklokhet går ut på svek.

6. De ogudaktigas ord ligga på lur efter blod,
men de redliga räddas genom sin mun.

7. De ogudaktiga varda omstörtade och äro så icke mer,
men de rättfärdigas hus består.
>Ords. 14,11.

8. I mån av sitt vett varder en man prisad,
men den som har ett förvänt förstånd, han bliver föraktad.

9. Bättre är en ringa man, som likväl har en tjänare,
än den som vill vara förnäm och saknar bröd.
>Syr. 10,27.

10. Den rättfärdige vet huru hans boskap känner det,
men de ogudaktigas hjärtelag är grymt.

11. Den som brukar sin åker får bröd till fyllest,
men oförståndig är den som far efter fåfängliga ting.
>Ords 28.19. Syr 20,28.

12. Den ogudaktige vill in i det nät som fångar de onda,
men de rättfärdigas rot skjuter skott.

13. Den som är ond bliver snärjd i sina läppars synd,
men den rättfärdige undkommer ur nöden
>Ps. 7,165f. 9,17. Ords. 5,22.

14. Sin muns frukt får envar njuta sig fullt till godo,
och vad en människas händer hava förövat, det varder henne vedergällt.
>Ps. 62,13. Ords. 13,2 Matt. 16,27. 2 Kor. 5,10.

15. Den oförnuftige tycker sin egen väg vara den rätta,
med den som är vis lyssnar till råd.

16. Den oförnuftiges förtörnelse bliver kunnig samma dag,
men den som är klok, han döljer sin skam

17. Den som talar vad rätt är, han främjar sanning,
men ett falskt vittne talar svek.
>Ords. 6,19. 14,5.

18. Mången talar i obetänksamhet ord som stinga likasom svärd,
men de visas tunga är en läkedom.

19. Sannfärdiga läppar bestå evinnerligen,
men en lögnaktig tunga allenast ett ögonblick.

20. De som bringa ont å bane hava falskhet i hjärtat,
men de som stifta frid, de undfå glädje.

21. Intet ont vederfares den rättfärdige,
men över de ogudaktiga kommer olycka i fullt mått.
>Ps. 91,10.

22. En styggelse för HERREN äro lögnaktiga låppar,
men de som handla redligt behaga honom väl.
>Ords. 6,16 f. 11,20.

23. En klok man döljer sin kunskap,
men dårars hjärtan ropa ut sitt oförnuft.
>Ords. 10,14 13,16.

24. De idogas hand kommer till välde,
men en lat hand måste göra trältjänst.
>Ords. 10,4. 13,4. 19,15.

25. Sorg i en mans hjärta trycker det ned,
men ett vänligt ord skaffar det glädje.

26. Den rättfärdige visar sin vän till rätta,
men de ogudaktigas väg för dem själva vilse.

27. Den late får icke upp något villebråd,
men idoghet är för människan en dyrbar skatt.

28. På rättfärdighetens väg är liv,
och där dess stig går fram är frihet ifrån död.
*20/13 Ordspråksboken, 13 Kapitlet
Ordspråksboken, 13 Kapitlet

Fortsättning av den första samlingen av
salomoniska ordspråk.

1. En vis son hör på sin faders tuktan,
men en bespottare hör icke på någon näpst.
>Ords. 10,17. 12,1. 15,5.
2. Sin muns frukt får envar njuta sig till godo,
de trolösa hungra efter våld.
>Ords. 12,14. 18,20.

3. Den som bevakar sin mun, han bevarar sitt liv,
men den som är lösmunt kommer i olycka
>Ords. 21,23. Syr. 28,26.

4. Den late är full av lystnad, och han får dock intet,
men de idogas hunger varder rikligen mättad.
>Ords. 10,4. 12,24,27. 19,15. 21,5.

5. Den rättfärdige skyr lögnaktigt tal,
men den ogudaktige är förhatlig och skändlig.

6. Rättfärdighet bevarar den vilkens väg är ostrafflig,
men ogudaktighet kommer syndarna på fall.
>Ords. 11,6.

7. Den ene vill hållas för rik och har dock alls intet,
den andre vill hållas för fattig och har dock stora ägodelar.

8. Den rike måste giva sin rikedom såsom lösepenning för sitt liv,
den fattige hör icke av något

9. De rättfärdigas ljus brinner glatt,
men de ogudaktigas lampa slocknar ut.
>Job 18,5. Ps. 97,11. Ords. 20,20. 24,20.

10. Genom övermod kommer man allenast split åstad,
men hos dem som taga emot råd är vishet.

11. Lättfånget gods försvinner,
men den som samlar efter hand får mycket.
>Ords. 20,21.

12. Förlängd väntan tär på hjärtat,
men en uppfylld önskan är ett livets träd.
>Ps. 14,7.

13. Den som föraktar ordet hemfaller åt dess dom,
men den som fruktar budet, han får vedergällning.
>1 Sam. 2,30. Ords. 16,20. Joh. 12,48.

14. Den vises undervisning är en livets källa;
genom den undviker man dödens snaror.
>Ords. 10,11. 14,27. 18,4.

15. Ett gott förstånd bereder ynnest,
men de trolösas väg är alltid sig lik.
>Ords. 12,8. Pred. 9,11.

16. Var och en som är klok går till väga med förstånd,
men dåren breder ut sitt oförnuft.
>Ords. 15,2.

17. En ogudaktig budbärare störtar i olycka,
men ett tillförlitligt sändebud är en läkedom.
>Ords. 25,13.

18. Fattigdom och skam får den som ej vill veta av tuktan,
men den som tager vara på tillrättavisning, han kommer till ära.
>Ords. 10,17.

19. Uppfylld önskan är ljuvlig för själen,
men att fly det onda är en styggelse för dårar.

20. Hav din umgängelse med de visa, så varder du vis;
den som giver sig i sällskap med dårar, honom går det illa.
>Ords. 1,10.

21. Syndare förföljas av olycka,
men de rättfärdiga få till lön vad gott är.

22. Den gode lämnar arv åt barnbarn,
men syndarens gods förvaras åt den rättfärdige.
>Job 27,18 f.

23. De fattigas nyodling giver riklig föda,
men mången förgås genom sin orättrådighet.

24. Den som spar sitt ris, han hatar sin son,
men den som älskar honom agar honom i tid.
>Ords. 3,12. 19,18. 22,15. 23,13 f. 29,15. Syr. 30,1 f.

25. Den rättfärdige får äta, så att hans hunger bliver mättad,
men de ogudaktigas buk måste lida brist.
>Ords. 10,3.
*20/14 Ordspråksboken, 14 Kapitlet
Ordspråksboken, 14 Kapitlet

Fortsättning av den första samlingen av
salomoniska ordspråk.

1. Genom visa kvinnor varder huset uppbyggt,
men oförnuft river ned det med egna händer.
>Ords. 12,4. 19,14. 31,10 f.

2. Den som fruktar HERREN, han vandrar i redlighet,
men den som föraktar honom, han går krokiga vägar.

3. I den oförnuftiges mun är ett gissel för hans högmod,
men de visa bevaras genom sina läppar.

4. Där inga dragare finnas, där förbliver krubban tom,
men riklig vinning får man genom oxars kraft.

5. Ett sannfärdigt vittne ljuger icke,
men ett falskt vittne främjar lögn.
>Ords. 6,19. 12,17. 14,25.

6. Bespottaren söker vishet och finner ingen,
men för den förståndige är kunskap lätt.

7. Gå bort ifrån den man som är dåraktig;
aldrig fann du på hans läppar något förstånd.

8. Det är den klokes vishet, att han aktar på sin väg,
men det är dårars oförnuft, att de öva svek.
>Ef. 5,15.

9. De oförnuftiga bespottas av sitt eget skuldoffer,
men bland de redliga råder gott behag.
>3 Mos. 6,1 f. Ords. 21,27.

10. Hjärtat känner självt bäst sin egen sorg,
ej heller kan en främmande intränga i dess glädje.

11. De ogudaktigas hus förödes,
men de rättsinnigas hydda blomstrar.
>Ords. 10,33. 11,28. 12,7, 21.

12. Mången håller sin väg för den i rätta,
men på sistone leder den dock till döden.
>Ords. 16,25.

13. Mitt under löjet kan hjärtat sörja,
och slutet på glädjen bliver bedrövelse.
>Pred. 7,4.

14. Av sina gärningars frukt varder den avfällige mättad,
och den gode bliver upphöjd över honom.
>Ords. 1,31.

15. Den fåkunnige tror vart ord,
men den kloke aktar på sina steg.

16. Den vise tager sig till vara och flyr det onda,
men dåren är övermodig och sorglös.
>Job 1,1. Ords. 28,14.

17. Den som är snar till vrede gör vad oförnuftigt är,
och en ränkfull man bliver hatad.
>Ords. 12,16. 16,32. Jak. 1,20.

18. De fåkunniga hava fått oförnuft till sin arvedel,
men de kloka bliva krönta med kunskap.

19. De onda måste falla ned inför de goda,
och de ogudaktiga vid den rättfärdiges portar.
>Upp. 3,9.

20. Jämväl av sina närmaste är den fattige hatad,
men den rike har många vänner.
>Ords. 19,4, 7.

21. Den som visar förakt för sin nästa, han begår synd,
men säll är den som förbarmar sig över de betryckta.
>Ords. 11,12.

22. De som bringa ont å bane skola förvisso fara vilse,
men barmhärtighet och trofasthet röna de som bringa gott å bane.
>Ps. 7,15 f. 2 Tim. 1,16 f.

23. Av all möda kommer någon vinning,
men tomt tal är ren förlust.
>Ords. 21,5.

24. De visas rikedom är för dem en krona
men dårarnas oförnuft förbliver oförnuft.

25. Ett sannfärdigt vittne räddar liv,
men den som främjar lögn, han är full av svek.

26. Den som fruktar HERREN har ett tryggt fäste,
och hans barn få där en tillflykt.

27. I HERRENS fruktan är en livets källa
genom dem undviker man dödens snaror
>Ords. 13,14.

28. Att hava många undersåtar är en konungs härlighet,
men brist på folk är en furstes olycka.

29. Den som är tålmodig visar gott förstånd,
men den som är snar till vrede går långt i oförnuft.

30. Ett saktmodigt hjärta är kroppens liv,
men bittert sinne är röta i benen.
>Pred. 10,4.

31. Den som förtrycker den arme smädar hans skapare,
men den som förbarmar sig över de fattiga, han ärar honom.
>Ords. 17,5. 22,2.

32. Genom sin ondska kommer de ogudaktige på fall,
men den rättfärdige är frimodig in i döden.

33. I den förståndiges hjärta bor visheten,
och i dårarnas krets gör hon sig kunnig.

34. Rättfärdighet upphöjer ett folk
men synd är folkens vanära.

35. En förståndig tjänare behaga konungen väl,
men över en vanartig skall han vrede komma.
*20/15 Ordspråksboken, 15 Kapitlet
Ordspråksboken, 15 Kapitlet

Fortsättning av den första samlingen av
salomoniska ordspråk.

1. Ett mjukt svar stillar vrede,
men ett hårt ord kommer harm åstad.
>1 Sam. 25,23 f. Ords. 25,15.

2. De visas tunga meddelar god kunskap,
men dårars mun flödar över av oförnuft.
>Ords. 13,16.

3. HERRENS ögon äro överallt;
de giva akt på både onda och goda.
>Job 31,4. 34,21 f. Ords. 5,21.

4. En saktmodig tunga är ett livets träd,
men en vrång tunga giver hjärtesår.

5. Den oförnuftige föraktar sin faders tuktan,
men den som tager vara på tillrättavisning, han varder klok.
>Ords. 12,1. 13,1,18.

6. Den rättfärdiges hus gömmer stor rikedom,
men i de ogudaktigas vinning är olycka.
>Ords. 3,33.

7. De visas läppar strö ut kunskap,
men dårars hjärtan äro icke såsom sig bör.

8. De ogudaktigas offer är en styggelse för HERREN,
men de redligas bön behagar honom väl.
>Ords. 21,27. Jes. 1,11. Syr. 34,21 f.

9. En styggelse för HERREN är den ogudaktiges väg,
men den som far efter rättfärdighet, honom älskar han.
>Ords. 11,20.

10. Svår tuktan drabbar den som övergiver vägen;
den som hatar tillrättavisning, han måste dö.

11. Dödsriket och avgrunden ligga uppenbara inför HERREN;
huru mycket mer då människornas hjärtan!
>Job 26.6. Hebr. 4,13.

12. Bespottaren finner ej behag i tillrättavisning;
till dem som äro visa går han icke.
>Ords. 9,7 f.

13. Ett glatt hjärta gör ansiktet ljust,
men vid hjärtesorg är modet brutet.
>Ords. 17,22. 18,14.

14. Den förståndiges hjärta söker kunskap,
men dårars mun far med oförnuft.

15. Den betryckte har aldrig en glad dag,
men ett gott mod är ett ständigt gästabud.

16. Bättre är något litet med HERRENS fruktan
än en stor skatt med oro.
>Ps. 37,16. 39,7. Ords. 16,8. 17,1. Pred. 4,6. 5,11.

17. Bättre är ett fat kål med kärlek
än en gödd oxe med hat.
>Ords. 17,1.

18. En snarsticken man uppväcker träta,
men en tålmodig man stillar kiv.
>Ords. 10,12. 26,21. 29,22.

19. Den lates stig är såsom spärrad av törne,
men de redliga hava en banad stig.

20. En vis son gör sin fader glädje,
och en dåraktig människa är den som föraktar sin moder.
>Ords. 10,1. 17,21, 25. 19,13. 29,3.

21. I oförnuft har den vettlöse sin glädje,
men en förståndig man går sin väg rätt fram.
>Ords 10,23.

22. Där rådplägning fattas varda planerna om intet,
men beståndande bliva de, där de rådvisa äro många.
>Ords 11,14. 24,6.

23. En man gläder sig, när hans mun kan giva svar;
ja, ett ord i sinom tid, det är gott.
>Ords. 25,11.

24. Den förståndige vandrar livets väg uppåt,
Då att han undviker dödsriket därnere.

25. Den högmodiges hus rycker HERREN bort,
men änkans råmärke låter han stå fast.
>Luk. 1,51 f. 1 Petr. 5,6.

26. För HERREN äro ondskans anslag en styggelse,
men milda ord rena.

27. Den som söker orätt vinning drager olycka över sitt hus,
men den som hatar mutor, han får leva.
>Pred. 7,8. Hab. 2,9.

28. Den rättfärdiges hjärta betänker vad svaras bör,
men de ogudaktigas mun flödar över av onda ord.

29. HERREN är fjärran ifrån de ogudaktiga,
men de rättfärdigas bön hör han.
>Joh. 9,31.

30. En mild blick gör hjärtat glatt,
ett gott budskap giver märg åt benen.

31. Den vilkens öra hör på hälsosam tillrättavisning,
han skall få dväljas i de vises krets.

32. Den som ej vill veta av tuktan frågar icke efter sitt liv,
men den som hör på tillrättavisning, han förvärvar förstånd.
>Job 9,21. Ords. 8,35 f.

33. HERRENS fruktan är en tuktan till vishet,
och ödmjukhet går före ära.
>Ords. 16,18. 18,12. 22,4. 29,23. Apg. 14,22. 1 Petr. 1,6.
*20/16 Ordspråksboken, 16 Kapitlet
Ordspråksboken, 16 Kapitlet

Fortsättning av den första samlingen av
salomoniska ordspråk.

1. En människa gör upp planer i sitt hjärta,
men från HERREN kommer vad tungan svarar.
>Ords. 19,21. Jer. 10,23.

2. Var man tycker sina vägar vara goda,
men HERREN är den som prövar andarna.

3. Befall dina verk åt HERREN,
så hava dina planer framgång.
>Ps. 37,5. 55,23. 1 Petr. 5,7.

4. HERREN har gjort var sak för dess särskilda mål,
så ock den ogudaktige för olyckans dag.

5. En styggelse för HERREN är var högmodig man;
en sådan bliver förvisso icke ostraffad.
>Ords. 6,16 f. 11,21. 15,25.

6. Genom barmhärtighet och trofasthet försonas missgärning,
och genom HERRENS fruktan undflyr man det onda.

7. Om en mans vägar behaga HERREN väl
så gör han ock hans fiender till hans vänner.

8. Bättre är något litet med rättfärdighet
än stor vinning med orätt.
>Ps. 37,16. Ords. 15,16 f. 17,1. Tob. 12,8.

9. Människans hjärta tänker ut en väg,
men HERREN är den som styr hennes steg.
>Ords. 19,21. 20,24.

10. Gudasvar är på konungens läppar,
i domen felar icke hans mun.

11. Våg och rätt vägning äro från HERREN,
alla vikter i pungen äro hans verk.
>Ords 11,1. 20,10, 23.
12. En styggelse för konungar äro ogudaktiga gärningar,
ty genom rättfärdighet bliver tronen befäst.
>Ords. 20,28. 25,5. 29,4, 14. Vish. 6,1 f.

13. Rättfärdiga läppar behaga konungar väl,
Och den som talar vad rätt är, han bliver älskad.
>Ords. 22,11.

14. Konungens vrede är dödens förebud,
men en vis man blidkar den.
>Ords. 20,2.

15. När konungen låter sitt ansikte lysa, är där liv,
och hans välbehag är såsom ett moln med vårregn.
>Ords. 19,12.

16. Långt bättre är att förvärva vishet än guld
förstånd är mer värt att förvärvas än silver.
>Job 28,15 f. Ords. 3,14 f. 8,10 f., 19.

17. De redligas väg är att fly det onda;
den som aktar på sin väg, han bevarar sitt liv.

18. Stolthet går före undergång,
och högmod går före fall.
>Ords. 11,2. 18,12. Syr. 10,13 f.

19. Bättre är att vara ödmjuk bland de betryckta
än att utskifta byte med de högmodiga.

20. Den som aktar på ordet, han finner lycka,
och säll är den som förtröstar på HERREN.
>Ords. 13,13.

21. Den som har ett vist hjärta, honom kallar man förståndig,
och där sötma är på läpparna hämtas mer lärdom.

22. En livets källa är förståndet för den som äger det,
men oförnuftet är de oförnuftigas tuktan.
>Ords. 13,14.

23. Den vises hjärta gör hans mun förståndig
och lägger lärdom på hans läppar, allt mer och mer.

24. Milda ord äro honungskakor;
de äro ljuvliga för själen och en läkedom för kroppen.

25. Mången håller sin väg för den rätta,
men på sistone leder den dock till döden.
>Ords. 14,12.

26. Arbetarens hunger hjälper honom att arbeta
ty hans egen mun driver på honom.

27. Fördärvlig är den människa som gräver gropar för att skada;
det är såsom brunne en eld på hennes läppar.
>Jak. 3,6.

28. En vrång människa kommer träta åstad,
och en örontasslare gör vänner oense.
>Ords. 18,6. 20,3.

29. Den orättrådige förför sin nästa
och leder honom in på en väg som icke är god.
>Ords. 1,10,16.

30. Den som ser under lugg, han umgås med vrånga tankar;
den som biter ihop läpparna, han är färdig med något ont.
>Ords. 6,13. 10,10. Syr. 27,22 f.

31. En ärekrona äro grå hår;
den vinnes på rättfärdighetens väg.
>Ords. 20,29

32. Bättre är en tålmodig man än en stark,
och bättre den som styr sitt sinne än den som intager en stad.
>Ords. 14,17. 19,11.

33. Lotten varder kastad i skötet,
men den faller alltid vart HERREN vill.
*20/17 Ordspråksboken, 17 Kapitlet
Ordspråksboken, 17 Kapitlet

Fortsättning av den första samlingen av
salomoniska ordspråk.

1. Bättre är ett torrt brödstycke med ro
än ett hus fullt av högtidsmat med kiv.
>Ps. 37,16. Ords. 15,16 f. 16,8.

2. En förståndig tjänare får råda över en vanartig son,
och bland bröderna får han skifta arv.

3. Degeln prövar silver och smältugnen guld,
så prövar HERREN hjärtan.
>Ps. 26,2. Jer. 17,10. Syr. 2,5.

4. En ond människa aktar på ondskefulla läppar,
falskheten lyssnar till fördärvliga tungor.

5. Den som bespottar den fattige smädar hans skapare;
den som gläder sig åt andras ofärd bliver icke ostraffad.
>Ords 14,31. 22,2.

6. De gamlas krona äro barnbarn,
och barnens ära äro deras fäder.
>Syr. 3,11.

7. Stortaliga läppar hövas icke dåren,
mycket mindre lögnaktiga läppar en furste.

8. En gåva är en lyckosten i dens ögon, som ger den;
vart den än kommer bereder den framgång.
>Ords. 18,16. 21,14.

9. Den som skyler vad som är brutet, han vill främja kärlek,
men den som river upp gammalt, han gör vänner oense.
>Ords. 10,12.

10. En förebråelse verkar mer på den förståndige
än hundra slag på dåren.
>Pred. 7,6.

11. Upprorsmakaren vill allenast vad ont är,
men en budbärare utan förbarmande skall sändas mot honom.

12. Bättre är att möta en björninna från vilken man har tagit ungarna,
än att möta en dåre i hans oförnuft.

13. Den som vedergäller gott med ont,
från hans hus skall olyckan icke vika.
>Rom. 12,17. 1 Tess. 5,15. 1 Petr. 3,9.

14. Att begynna träta är att släppa ett vattenflöde löst;
håll därför inne, förrän kivet har brutit ut.

15. Den som friar den skyldige och den som fäller den oskyldige,
de äro båda en styggelse för HERREN.
>5 Mos. 25,1. Jes. 5,23. Hes. 13,19, 22 f.

16. Vartill gagna väl penningar i dårens hand?
Han kunde köpa sig vishet, men han saknar förstånd.

17. En väns kärlek består alltid.
och en broder födes till hjälp i nöden.
>Ords. 18,24.

18. En människa utan förstånd är den som giver handslag,
den som går i borgen för sin nästa.
>Ords. 6,1. 11,15. 20,16. 22,26. 27,13.

19. Den som älskar split, han älskar överträdelse;
Men som bygger sin dörr hög, han far efter fall.
>Ords. 16,13. 18,12.

20. Den som har ett vrångt hjärta vinner ingen framgång,
och den som har en förvänd tunga, han faller i olycka.

21. Den som har fött en dåraktig son får bedrövelse av honom,
en dåres fader har ingen glädje.
>Ords. 10,1. 15,20.

22. Ett glatt hjärta är en god läkedom,
men ett brutet mod tager märgen ur benen.
>Ords 15,13. 18,14.

23. Den ogudaktige tager gärna skänker i lönndom,
för att han skall vränga rättens vägar.
>2 Mos. 23,8. 5 Mos. 16,19.

24. Den förståndige har sin blick på visheten,
men dårens ögon äro vid jordens ända.
>Pred. 2,14.

25. En dåraktig son är sin faders grämelse
och en bitter sorg för henne som har fött honom.
>Ords. 19,13.

26. Att pliktfälla jämväl den rättfärdige är icke tillbörligt;
att slå ädla män strider mot rättvisan.

27. Den som har vett, han spar sina ord;
och lugn till sinnes är en man med förstånd.
>Ords. 10,19. Jak. 1,19.

28. Om den oförnuftige tege, så aktades också han för vis;
den som tillsluter sina läppar är förståndig.
*20/18 Ordspråksboken, 18 Kapitlet
Ordspråksboken, 18 Kapitlet

Fortsättning av den första samlingen av
salomoniska ordspråk.

1. Den egensinnige följer sin egen lystnad,
med all makt söker han strid.

2. Dåren frågar ej efter förstånd,
allenast efter att få lägga fram vad han har i hjärtat.
>Ords. 13,16.

3. Där den ogudaktige kommer, där kommer förakt,
och med skamlig vandel följer smälek.
>Ords. 11,2.

4. Orden i en mans mun äro såsom ett djupt vatten,
såsom en flödande bäck, en vishetens källa.
>Ords. 13,14. 20,5.

5. Att vara partisk för den skyldige är icke tillbörligt
ej heller att vränga rätten för den oskyldige.
>3 Mod. 19,16. 5 Mos. 1,17. 16,19. Ords. 24,23. 28,21.

6. Dårens läppar komma med kiv,
och hans mun ropar efter slag.
>Ords. 16,23.

7. Dårens mun är honom själv till olycka,
och hans läppar äro en snara hans liv.

8. Örontasslarens ord äro såsom läckerbitar
och tränga ned till hjärtats innandömen.
>Job 34,7. Ps. 55,22. Ords. 26,22.

9. Den som är försumlig i sitt arbete,
han är allaredan en broder till rövaren.

10. HERRENS namn är ett starkt torn;
den rättfärdige hastar dit och varder beskyddad.
>Ps. 31,4. 61,4. Ords. 14,26.

11. Den rikes skatter äro honom en fast stad,
höga murar likna de, i hans inbillning.
>Ords. 10,15.

12. Före fall går högmod i mannens hjärta,
och ödmjukhet går före ära.
>Ords. 15,33. 16,18. 22,4. 29,23. Syr. 10,13 f.

13. Om någon giver svar, förrän han har hört,
så tillräknas det honom såsom oförnuft och skam.
>Syr. 11,8.

14. Mod uppehåller mannen i hans svaghet;
men ett brutet mod, vem kan bära det?
>Ords. 15,13. 17,22.

15. Den förståndiges hjärta förvärvar kunskap,
och de visas öron söka kunskap.

16. Gåvor öppna väg för en människa
och föra henne fram inför de store.
>Ords. 17,8. 21,14.

17. Den som först lägger fram sin sak har rätt;
sedan kommer vederparten och uppdagar huru det är.

18. Lottkastning gör en ände på trätor,
den skiljer mellan mäktiga män.
>Ords. 16,33.

19. En förorättad broder är svårare att vinna än en fast stad,
och trätor äro såsom bommar för ett slott.

20. Av sin muns frukt får envar sin buk mättad,
han varder mättad av sina läppars gröda.
>Ords. 12,13 f. 13,2.

21. Död och liv har tungan i sitt våld,
de som gärna bruka henne få äta hennes frukt.
>Syr. 37,18.

22. Den som har funnit en rätt hustru, han har funnit lycka
och har undfått nåd av HERREN.
>Ords. 19,11. 31,10 f.

23. Bönfallande är den fattiges tal,
men den rike svarar med hårda ord.

24. Den som ävlas att få vänner, han kommer i olycka;
men vänner finnas, mer trogna än en broder.
>Ords. 17,l7. Syr. 6,14.
*20/19 Ordspråksboken, 19 Kapitlet
Ordspråksboken, 19 Kapitlet

Fortsättning av den första samlingen av
salomoniska ordspråk.

1. Bättre är en fattig man som vandrar i ostrafflighet
än en man som har vrånga läppar och därtill är en dåre.
>Ords. 28,6.

2. Ett obetänksamt sinne, redan det är illa;
och den som är snar på foten, han stiger miste.

3. En människas eget oförnuft kommer henne på fall,
och dock är det på HERREN som hennes hjärta vredgas

4. Gods skaffar många vänner,
men den arme bliver övergiven av sin vän.
>Ords. 14,20.

5. Ett falskt vittne bliver icke ostraffat,
och den som främjar lögn, han kommer icke undan.
>5 Mos. 19,18 f. Ords. 21,28.

6. Många söka en furstes ynnest,
och alla äro vänner till den givmilde.

7. Den fattige är hatad av alla sina fränder,
ännu längre draga sig hans vänner bort ifrån honom;
han far efter löften som äro ett intet.
>Ords. 14,20.

8. Den som förvärvar förstånd har sitt liv kärt;
den som tager vara på insikt, han finner lycka

9. Ett falskt vittne bliver icke ostraffat,
och den som främjar lögn, han skall förgås.

10. Det höves icke dåren att hava goda dagar,
mycket mindre en träl att råda över furstar.
>Ords. 17,16. 26,1. 30,22.

11. Förstånd gör en människa tålmodig,
och det är hennes ära att tillgiva vad någon har brutit.
>Ords. 14,17, 26,1. 16,32.

12. En konungs vrede är såsom ett ungt lejons rytande,
hans nåd är såsom dagg på gräset.
>Ords. 16,14 f. 20,2.

13. En dåraktig son är sin faders fördärv,
och en kvinnas trätor äro ett oavlåtligt takdropp.
>Ords. 15,20. 17,25. 27,15.

14. Gård och gods får man i arv från sina fäder,
men en förståndig hustru är en gåva från HERREN.
>Ords. 18,22. 31,10 f.

15. Lättja försänker i dåsighet,
och den håglöse får lida hunger.
>Ords. 10,4 f. 12,24, 27. 13,4. 20,13.

16. Den som håller budet får behålla sitt liv;
den som ej aktar på sin vandel han varder dödad.

17. Den som förbarmar sig över den arme, han lånar åt HERREN
och får vedergällning av honom för vad gott han har gjort.
>Matt. 10,42. 25,40.

18. Tukta din son, medan något hopp är,
och åtrå icke att vålla hans död.
>Ords. 13,24. 22,15. 23,13. Syr. 30,1 f.

19. Den som förgår sig i vrede, han må plikta därför,
ty om du vill ställa till rätta, så gör du det allenast värre.
>Syr. 30,24.

20. Hör råd och tag emot tuktan,
på det att du för framtiden må bliva vis.
>Ords. 1,8.

21. Många planer har en man i sitt hjärta,
men HERRENS råd, det bliver beståndande.
>Ps. 33,11. Ords. 16,1, 9. Jes. 46,10.

22. Efter en människas goda vilja räknas hennes barmhärtighet,
och en fattig man är bättre än en som ljuger.
>Mark. 12,43.

23. HERRENS fruktan för till liv;
så får man vila mätt och hemsökes icke av något ont.

24. Den late sticker sin hand i fatet,
men gitter icke föra den åter till munnen.
>Ords. 26,15.

25. Slår man bespottaren, så bliver den fåkunnige klok;
och tillrättavisar man den förståndige, så vinner han kunskap.
>Ords. 21,11.

26. Den som övar våld mot sin fader eller driver bort sin moder,
han är en vanartig och skändlig son.
>Ords. 20,20.

27. Min son, om du icke vill höra tuktan,
så far du vilse från de ord som giva kunskap.
>Ords. 23,12.

28. Ett ont vittne bespottar vad rätt är,
och de ogudaktigas mun är glupsk efter orätt.

29. Straffdomar ligga redo för bespottarna
och slag för dårarnas rygg.
>Ords. 10,13. 20,30. 26,3
*20/20 Ordspråksboken, 20 Kapitlet
Ordspråksboken, 20 Kapitlet

Fortsättning av den första samlingen av
salomoniska ordspråk.

1. En bespottare är vinet, en larmare är rusdrycken,
och ovis är envar som raglar därav.
>Ef. 5,18

2. Såsom ett ungt lejons rytande är den skräck en konung ingiver;
den som ådrager sig hans vrede har förverkat sitt liv.
>Ords. 16,14. 19,12.

3. Det är en ära för en man att hålla sig ifrån kiv,
den oförnuftige söker alltid strid.
>Ords. 16,28.

4. När hösten kommer, vill den late icke plöja;
därför söker han vid skördetiden förgäves efter frukt.
>Ords. 21,25. 28,19.

5. Planerna i en mans hjärta äro såsom ett djupt vatten,
men en man med förstånd hämtar ändå upp dem.
>Ps. 64,6 f. Ords. 26,24.

6. Många finnas, som ropa ut var och en sin barmhärtighet;
men vem kan finna en man som är att lita på?

7. Den som vandrar i ostrafflighet såsom en rättfärdig man,
hans barn går det val efter honom.
>Ps. 25,12 f. 112,1 f.

8. En konung, som sitter på domarstolen,
rensar med sina ögons kastskovel bort allt vad ont är.

9. Vem kan säga: »Jag har bevarat mitt hjärta rent,
jag är fri ifrån synd»?
>1 Mos. 8,21. 1 Kon. 8,46. 2 Krön. 6,36. Pred. 7,21. 1 Joh. 1,8.

10. Två slags vikt och två slags mått,
det ena som det andra är en styggelse för HERREN.
>Ords. 11,1. 16,11.

11. Redan barnet röjer sig i sina gärningar,
om dess vandel är rättskaffens och redlig.

12. Örat, som hör, och ögat, som ser,
det ena som det andra har HERREN gjort.
>Ps. 94,9.

13. Älska icke sömn, på det att du icke må bliva fattig;
håll dina ögon öppna, så får du bröd till fyllest.
>Ords. 6,9 f. 19,15. 24,30 f.

14. »Uselt, uselt», säger köparen;
men när han går sin väg, rosar han sitt köp.

15. Man må hava guld, så ock pärlor i myckenhet,
den dyrbaraste klenoden äro dock läppar som tala förstånd.
>Ords. 17,27.

16. Tag kläderna av honom, ty han har gått i borgen för en annan,
och panta ut vad han har, för de främmandes skull.
>Ords. 17,18. 27,13.

17. Orättfånget bröd smakar mannen ljuvligt,
men efteråt bliver hans mun full av stenar.
>Job 20,12 f. Ords. 9,17.

18. Planer hava framgång, när de äro väl överlagda,
och med rådklokhet må man föra krig.
>Ords. 11,13 . 24,5 f.

19. Den som går med förtal, han förråder hemligheter;
med den som är lösmunt må du ej giva dig i lag.
>Ords. 11,13. 25,9.

20. Den som uttalar förbannelser över fader eller moder,
hans lampa skall slockna ut mitt i mörkret.
>2 Mos. 21,17. 3 Mos. 20,9. 5 Mos. 27,16. Ords. 13,9. 19,26.
>Matt. 15,4 Mark. 7,10.

21. Det förvärv man i förstone ävlas efter,
det varder på sistone icke välsignat.
>Ords. 13,11. 28,20, 22.

22. Säg icke: »Jag vill vedergälla ont med ont»;
förbida HERREN, han skall hjälpa dig.
>5 Mos. 32,35. Ords. 17,13. 24,29. Rom. 12,19. 1 Tess. 5,15.

23. Tvåfaldig vikt är en styggelse för HERREN,
och falsk våg är icke något gott.

24. Av HERREN bero en mans steg;
ja, en människa förstår icke själv sin väg.
>Ps. 37,23. Ords. 16,1, 9. 19,21.

25. Det är farligt för en människa att obetänksamt helga något
och att överväga sina löften, först när de äro gjorda.
>Pred. 5,1 f. Matt. 15,5 f.

26. En vis konung rensar bort de ogudaktiga såsom med en kastskovel
och låter tröskhjulet gå över dem.

27. Anden i människan är en HERRENS lykta;
den utrannsakar alla hjärtats innandömen.
>1 Kor. 2,11

28. Mildhet och trofasthet äro en konungs vakt;
genom mildhet stöder han sin tron.
>Ords. 16,12. 29,4, 14.

29. De ungas ära är deras kraft,
och de gamlas prydnad äro deras grå hår.
>Ords. 16,31.

30. Sår som svida rena från ondska,
ja, tuktan renar hjärtats innandömen.
*20/21 Ordspråksboken, 21 Kapitlet
Ordspråksboken, 21 Kapitlet

Fortsättning av den första samlingen av
salomoniska ordspråk.

1. Konungars hjärtan äro i HERRENS hand såsom vattenbäckar:
han leder dem varthelst han vill.
>Ps. 33,15.

2. Var man tycker sin väg vara den rätta,
men HERREN är den som prövar hjärtan.
>Ords. 16,2.

3. Att öva rättfärdighet och rätt,
det är mer värt för HERREN än offer.
>1 Sam. 15,22. Jes. 1,11 f. Hos. 6,6.

4. Stolta ögon och högmodigt hjärta --
de ogudaktigas lykta är dem till synd.
>Ps. 101,5. Ords. 10,16. 13,9.

5. Den idoges omtanke leder allenast till vinning,
men all fikenhet allenast till förlust.
>Ords. 10,4. 13,4. 14,23. 28,20.

6. De skatter som förvärvas genom falsk tunga,
de äro en försvinnande dunst och hasta till döden.
>Ords. 10,2. Jak. 5,1 f.

7. De ogudaktigas övervåld bortrycker dem själva,
eftersom de icke vilja göra vad rätt är.

8. En oärlig mans väg är idel vrånghet,
men en rättskaffens man handla redligt

9. Bättre är att bo i en vrå på taket
än att hava hela huset gemensamt med en trätgirig kvinna.
>Ords. 25,24.

10. Den ogudaktiges själ har lust till det onda;
hans nästa finner ingen barmhärtighet hos honom.

11. Straffar man bespottaren, så bliver den fåkunnige vis:
och undervisar man den vise, så inhämtar han kunskap.
>Ords. 19,25.

12. Den Rättfärdige giver akt på den ogudaktiges hus,
han störtar de ogudaktiga i olycka.
>Pred. 5,7.

13. Den som tillsluter sitt öra för den armes rop,
han skall själv ropa utan att få svar.

14. En hemlig gåva stillar vrede
och en skänk i lönndom våldsammaste förbittring.
>Ords. 17,8, 23. 18,16.

15. Det är den rättfärdiges glädje att rätt skipa,
men det är ogärningsmännens skräck.

16. Den människa som far vilse ifrån förståndets väg,
hon hamnar i skuggornas krets.

17. Den som älskar glada dagar varder fattig;
den som älskar vin och olja bliver icke rik.
>Ords. 23,20 f. Luk. 15,13 f.

18. Den ogudaktige varder given såsom lösepenning för den rättfärdige,
och den trolöse sättes i de redligas ställe.
>Est. 7,9 f. Ords. 11,8.

19. Bättre är att bo i ett öde land
än med en trätgirig och besvärlig kvinna.
>Ords. 25,24. Syr. 25,16.

20. Dyrbara skatter och salvor har den vise i sin boning,
men en dåraktig människa förslösar sitt gods.

21. Den som far efter rättfärdighet och godhet,
han finner liv, rättfärdighet och ära.

22. En vis man kan storma en stad full av hjältar
och bryta ned det fäste som var dess förtröstan.
>Ords. 24,5. Pred. 7,20. 9,16, 18.

23. Den som besvarar sin mun och sin tunga
han bevarar sitt liv för nöd.
>Ords. 13,3.

24. Bespottare må den kallas, som är fräck och övermodig,
den som far fram med fräck förmätenhet.

25. Den lates begärelse för honom till döden,
i det att hans händer icke vilja arbeta.
>Ords. 20,4.

26. Den snikne är alltid full av snikenhet;
men den rättfärdige giver och spar icke.

27. De ogudaktigas offer är en styggelse;
mycket mer, när det frambäres i skändligt uppsåt.
>Ords. 15,8. Jes. 1,13 f. Syr. 34,21 f.

28. Ett lögnaktigt vittne skall förgås;
men en man som hör på får allt framgent tala.
>5 Mos. 19,18 f. Ords. 19,5, f.

29. En ogudaktig man uppträder fräckt;
men den redlige vandrar sina vägar ståndaktigt.

30. Ingen vishet, intet förstånd,
intet råd förmår något mot HERREN.
>Job 5,12 f. Ords 11,21. Jes. 8,10.

31. Hästar rustas ut för stridens dag,
men från HERREN är det som segern kommer.
>Ps. 33,16 f. 147,10 f.
*20/22 Ordspråksboken, 22 Kapitlet
Ordspråksboken, 22 Kapitlet

Slutet av den första samlingen av
salomoniska ordspråk. »De vises ord»
(22:17--24:22).

1. Ett gott namn är mer värt än stor rikedom,
ett gott anseende är bättre än silver och guld.
>Pred 7,9.

2. Rik och fattig få leva jämte varandra;
HERREN har gjort dem båda.
>5 Mos. 15,11. Ords. 14,31. 17,6. 29,13.

3. Den kloke ser faran och söker skydd;
men de fåkunniga löpa åstad och få plikta därför.
>Ords. 27,12.

4. Ödmjukhet har sin lön i HERRENS fruktan,
i rikedom, ära och liv.
>Ords. 15,33. 18,12.

5. Törnen och snaror ligga på den vrånges väg;
den som vill bevara sitt liv håller sig fjärran ifrån dem.

6. Vänj den unge vid den väg han bör vandra,
så viker han ej därifrån, när han bliver gammal.

7. Den rike råder över de fattiga,
och låntagaren bliver långivarens träl.

8. Den som sår vad orätt är, han får skörda fördärv,
och hans övermods ris får en ände.
>Job 4,8. Ords. 11,18.

9. Den som unnar andra gott, han varder välsignad,
ty han giver av sitt bröd åt den arme.
>Syr. 31,23.

10. Driv ut bespottaren, så upphör trätan,
och tvist och smädelse få en ände.
>Ords. 26,20.

11. Den som älskar hjärtats renhet,
den vilkens läppar tala ljuvligt, hans vän är konungen.
>Ords. 16,13.

12. HERRENS ögon bevara den förståndige;
därför omstörtar han den trolöses planer.

13. Den late säger: »Ett lejon är på gatan;
därute på torget kunde jag bliva dräpt.»
>Ords. 26,13.

14. En trolös kvinnas mun är en djup grop;
den som har träffats av HERRENS vrede, han faller däri.
>Ords. 7,26 f. 23,27.

15. Oförnuft låder vid barnets hjärta,
men tuktans ris driver det bort.
>Ords. 13,21. 19,18. 23,13.

16. Den som förtrycker den arme bereder honom vinning
men den som giver åt den rike vållar honom allenast förlust.

----

17. Böj ditt öra härtill, och hör de vises ord,
och lägg mina lärdomar på hjärtat.
>Ords. 1,5 f. 2,1 f. 3,1 f. 4,1 f. 5,1 f.
18. Ty det bliver dig ljuvligt, om du bevarar dem i ditt innersta;
må de alla ligga redo på dina läppar.
19. För att du skall sätta din förtröstan till HERREN,
undervisar jag i dag just dig.
20. Ja, redan förut har jag ju skrivit regler för dig
och meddelat dig råd och insikt,
21. för att lära dig tillförlitliga sanningsord,
så att du rätt kan svara den som har sänt dig åstad.

22. Plundra icke den arme, därför att han är arm,
och förtrampa icke den fattige porten[1].
23. Ty HERREN skall utföra deras sak,
och dem som röva från dem skall han beröva livet.
>Ords. 23,11.

24. Giv dig icke i sällskap med den som lätt vredgas
eller i lag med en snarsticken man,
>Ords. 29,22.
25. på det att du icke må lära dig hans vägar
och bereda en snara för ditt liv.

26. Var icke en av dem som giva handslag,
en av dem som gå i borgen för lån.
>Ords. 11,15. 17,18. 20,16. 27,13.
27. Icke vill du att man skall taga ifrån dig sängen där du ligger,
om du icke har något att betala med?

28. Flytta icke ett gammalt råmärke,
ett sådant som dina fäder hava satt upp.
>5 Mos. 19,14. 27,17. Ords. 23,10.

29. Ser du en man som är väl förfaren i sin syssla,
hans plats är att tjäna konungar;
icke må han tjäna ringa män.

[1] Se Port i Ordförkl.
*20/23 Ordspråksboken, 23 Kapitlet
Ordspråksboken, 23 Kapitlet

Fortsättning av »De vises ord».

1. När du sitter till bords med en furste,
så besinna väl vad du har framför dig,
>Syr. 31,12 f.
2. och sätt en kniv på din strupe,
om du är alltför hungrig.
3. Var ej lysten efter hans smakliga rätter,
ty de äro en bedräglig kost.

4. Möda dig icke för att bliva rik;
avstå från att bruka klokskap.
5. Låt icke dina blickar flyga efter det som ej har bestånd;
ty förvisso gör det sig vingar
och flyger sin väg, såsom örnen mot himmelen.

6. Ät icke den missunnsammes bröd,
och var ej lysten efter hans smakliga rätter;

7. ty han förfar efter sina själviska beräkningar.
»Ät och drick» kan han val säga till dig,
men hans hjärta är icke med dig.
8. Den bit du har ätit måste du utspy,
och dina vänliga ord har du förspillt.

9. Tala icke för en dåres öron,
ty han föraktar vad klokt du säger.
>Ords. 9,8. Matt. 7,6.

10. Flytta icke ett gammalt råmärke,
och gör icke intrång på de faderlösas åkrar.
>2 Mos. 22,22 f. 5 Mos. 19,14. 27.17. Ords. 22,28.
11. Ty deras bördeman är stark;
han skall utföra deras sak mot dig.
>2 Mos. 22,23. 3 Mos. 25,26. Ps. 68,6. Ords. 22,23.

12. Vänd ditt hjärta till tuktan
och dina öron till de ord som giva kunskap.
>Ords. 19,27.

13. Låt icke gossen vara utan aga;
ty om du slår honom med riset, så bevaras han från döden;
>Ords. 13,24. 19,18. 22,16. Syr. 30,1 f
14. ja, om du slår honom med riset,
så räddar du hans själ undan dödsriket.

15. Min son, om ditt hjärta bliver vist,
så gläder sig ock mitt hjärta;
>Ords. 10,1. 27,11. 29,3.
16. ja, mitt innersta fröjdar sig,
när dina läppar tala vad rätt är.

17. Låt icke ditt hjärta avundas syndare,
men nitälska för HERRENS fruktan beständigt.
>Ords. 24,1.
18. Förvisso har du då en framtid,
och ditt hopp varder icke om intet.
>Ps. 37,37. Ords. 24,14, 20.

19. Hör, du min son, och bliv vis,
och låt ditt hjärta gå rätta vägar.
20. Var icke bland vindrinkare,
icke bland dem som äro överdådiga i mat.
21. Ty drinkare och frossare bliva fattiga,
och sömnaktighet giver trasiga kläder.
>Ords. 21,17.

22. Hör din fader, som har fött dig,
och förakta icke din moder, när hon varder gammal.
>Ords. 1,8. Syr. 3,2 f.
23. Sök förvärva sanning, och avhänd dig henne icke,
sök vishet och tukt och förstånd.
24. Stor fröjd har den rättfärdiges fader;
den som har fått en vis son har glädje av honom.
>Ords. 10,1. 15,20.
25. Må då din fader och din moder få glädje,
och må hon som har fött dig kunna fröjda sig.

26. Giv mig, min son, ditt hjärta,
och låt mina vägar behaga dina ögon.
27. Ty skökan är en djup grop,
och nästans hustru är en trång brunn.
>Ords. 22,14.
28. Ja, såsom en rövare ligger hon på lur
och de trolösas antal förökar hon bland människorna.

29. Var är ve, var är jämmer?
Var äro trätor, var är klagan?
Var äro sår utan sak?
Var äro ögon höljda i dunkel?
30. Jo, där man länge sitter kvar vid vinet,
där man samlas för att pröva kryddade drycker.
>Jes. 5,11 f., 22.
31. Så se då icke på vinet, att det är så rött,
att det giver sådan glans i bägaren,
och att det så lätt rinner ned.
>Ef. 5,18.
32. På sistone stinger det ju såsom ormen,
och likt basilisken sprutar det gift.
33. Dina ögon få då skåda sällsamma syner,
och ditt hjärta talar förvända ting.
34. Det är dig såsom låge du i havets djup,
eller såsom svävade du uppe i en mast:
35. »De slå mig, men åt vållar mig ingen smärta,
de stöta mig, men jag känner det icke.
När skall jag då vakna upp,
så att jag återigen får skaffa mig sådant?»
*20/24 Ordspråksboken, 24 Kapitlet
Ordspråksboken, 24 Kapitlet

Slutet av »De vises ord» jämte tillägg
(v. 23--34).

1. Avundas icke onda människor,
och hav ingen lust till att vara med dem.
>Ords 1,10. 23,17.
2. Ty på övervåld tänka deras hjärtan,
och deras läppar tala olycka.

3. Genom vishet varder ett hus uppbyggt,
och genom förstånd hålles det vid makt.
4. Genom klokhet bliva kamrarna fyllda
med allt vad dyrbart och ljuvligt är.

5. En vis man är stark,
och en man med förstånd är väldig i kraft.
>Ords. 21,22. Pred. 9,16, 18.
6. Ja, med rådklokhet skall man föra krig,
och där de rådvisa äro många, där går det väl.
>Ords. 11,14. 15,22. 20,18.

7. Sällsynt korall är visheten för den oförnuftige,
i porten kan han icke upplåta sin mun.

8. Den som tänker ut onda anslag,
honom må man kalla en ränksmidare.

9. Ett oförnuftigt påfund är synden,
och bespottaren är en styggelse för människor.

10. Låter du modet falla, när nöd kommer på,
så saknar du nödig kraft.

11. Rädda dem som släpas till döden,
och bistå dem som stappla till avrättsplatsen.
>Ps. 82,3 f. Ords. 31,8 f.

12. Om du säger: »Se, vi visste det icke»,
så betänk om ej han som prövar hjärtan märker det,
och om ej han som har akt på din själ vet det.
Och han skall vedergälla var och en efter hans gärningar.
>Job 34,11. Ps. 62,13. Jer. 32,19 Rom. 2,6. Upp. 22,12.

13. Ät honung, min son, ty det är gott,
och självrunnen honung är söt för din mun.
>Ords. 25,16, 27.
14. Lik sådan må du räkna visheten för din själ.
Om du finner henne, så har du en framtid,
och ditt hopp varder då icke om intet.
>Ords. 23,18.

15. Lura icke, du ogudaktige, på den rättfärdiges boning,
öva intet våld mot hans vilostad.
16. Ty den rättfärdige faller sju gånger och står åter upp;
men de ogudaktiga störta över ända olyckan.
>Ps. 34,20. 37,24. Mik 7,8.

17. Gläd dig icke, när din fiende faller,
och låt ej ditt hjärta fröjda sig, när han störtar över ända,
>Job 31,29.
18. på det att HERREN ej må se det med misshag
och flytta sin vrede ifrån honom.

19. Harmas icke över de onda,
avundas icke de ogudaktiga.
>Ps. 37,1. Pred. 7,10.
20. Ty den som är ond har ingen framtid;
de ogudaktigas lampa skall slockna ut.
>Job 18,5. Ps. 37,33. Ords. 13,9.

21. Min son, frukta HERREN och konungen;
giv dig icke i lag med upprorsmän.
>1 Petr. 2,17.
22. Ty plötsligt skall ofärd komma över dem,
och vem vet när deras år få en olycklig ände?

----

23. Dessa ord äro ock av visa män.

Att hava anseende till personen, när man dömer, är icke tillbörligt.
>5 Mos. 1,17. Ords. 18,5. 28,21.
24. Den som säger till den skyldige: »Du är oskyldig»,
honom skola folk förbanna,
honom skola folkslag önska ofärd.
25. Men dem som skipa rättvisa skall det gå väl,
och över dem skall komma välsignelse av vad gott är.

26. En kyss på läpparna är det,
när någon giver ett rätt svar.

27. Fullborda ditt arbete på marken,
gör allting redo åt dig på åkern;
sedan må du bygga dig bo.
>Ords. 12,11.

28. Bär icke vittnesbörd mot din nästa utan sak;
icke vill du bedraga med dina läppar?
>Ords. 14,5.
29. Säg icke: »Såsom han gjorde mot mig vill jag göra mot honom,
jag vill vedergälla mannen efter hans gärningar.»
>Ords. 20,22. Matt. 5,44.

30. Jag gick förbi en lat mans åker,
en oförståndig människas vingård.
31. Och se, den var alldeles full av ogräs,
dess mark var övertäckt av nässlor,
och dess stenmur låg nedriven.
32. Och jag betraktade det och aktade därpå,
jag såg det och tog varning därav.
33. Ja, sov ännu litet, slumra ännu litet,
lägg ännu litet händerna i kors för att vila,
>Ords. 6,6 f.
34. så skall fattigdomen komma farande över dig,
och armodet såsom en väpnad man.
*20/25 Ordspråksboken, 25 Kapitlet
Ordspråksboken, 25 Kapitlet

Hiskias mäns samling av salomoniska ordspråk
(kap. 25--29).

1. Dessa ordspråk äro ock av Salomo; och Hiskias, Juda konungs, män
hava gjort detta utdrag.
>2 Kon. 18,1 f.

2. Det är Guds ära att fördölja en sak,
men konungars ära att utforska en sak.
>Rom. 11,33.

3. Himmelens höjd och jordens djup
och konungars hjärtan kan ingen utrannsaka.

4. Skaffa slagget bort ifrån silvret,
så får guldsmeden fram en klenod därav.

5. Skaffa de ogudaktiga bort ur konungens tjänst,
så varder hans tron befäst genom rättfärdighet.
>Ords. 16,12. 20,8, 28.

6. Förhäv dig icke inför konungen,
och träd icke fram på de stores plats.
>Syr. 7,4. 13,9 f.
7. Ty det är bättre att man säger till dig: »Stig hitupp»,
än att man flyttar ned dig för någon förnämligare man,
någon som dina ögon redan hava sett.
>Luk. 14,8 f.

8. Var icke för hastig att begynna en tvist;
vad vill du eljest göra längre fram,
om din vederpart kommer dig på skam?

9. Utför din egen sak mot din vederpart,
men uppenbara icke en annans hemlighet,
>Ords 11,8. 20,19. Syr. 19,7 f. 42,1.
10. på det att icke envar som hör det må lasta dig
och ditt rykte bliva ont för beständigt.

11. Gyllene äpplen i silverskålar
äro ord som talas i rättan tid.
>Ords. 15,23.

12. Såsom en gyllene örring passar till ett bröstspänne av fint guld,
så passar en vis bestraffare till ett hörsamt öra.

13. Såsom snöns svalka på en skördedag,
så är en pålitlig budbärare för avsändaren;
sin herres själ vederkvicker han.
>Ords 13,17. 26,8.

14. Såsom regnskyar och blåst, och likväl intet regn,
så är en man som skryter med givmildhet, men icke håller ord.
>Judas v. 12.

15. Genom tålamod varder en furste bevekt,
och en mjuk tunga krossar ben.
>Ords. 15,1. Pred. 10,4.

16. Om du finner honung, så ät icke mer än du tål,
så att du ej bliver övermätt därav och får utspy den.
>Ords. 24,13.
17. Låt din fot icke för ofta komma i din väns hus,
Så att han ej bliver mätt på dig och får motvilja mot dig.

18. En stridshammare och ett svärd och en skarp pil
är den som bär falskt vittnesbörd mot sin nästa.
>Ps. 57,6. 59,8.

19. Såsom en gnagande tand och såsom ett skadedjurs fot
är den trolöses tillförsikt på nödens dag.
>Jes. 42,17. Dan. 7,7.

20. Såsom att taga av dig manteln på en vinterdag,
och såsom syra på lutsalt,
så är det att sjunga visor för ett sorgset hjärta.
>Rom. 12,15.

21. Om din ovän är hungrig, så giv honom att äta,
och om han är törstig, så giv honom att dricka;
>Matt. 5,44. Rom. 12,20.
22. så samlar du glödande kol på hans huvud,
och HERREN skall vedergälla dig.

23. Nordanvind föder regn
och en tasslande tunga mulna ansikten.

24. Bättre är att bo i en vrå på taket
än att hava hela huset gemensamt med en trätgirig kvinna.
>Ords. 21,9, 19.

25. Såsom friskt vatten för den försmäktande,
så är ett gott budskap ifrån fjärran land.

26. Såsom en grumlad källa och en fördärvad brunn,
så är en rättfärdig som vacklar inför den ogudaktige.

27. Att äta för mycket honung är icke gott,
och den som vinner ära får sin ära nagelfaren.

28. Såsom en stad vars murar äro nedbrutna och borta,
så är en man som icke kan styra sitt sinne.
*20/26 Ordspråksboken, 26 Kapitlet
Ordspråksboken, 26 Kapitlet

Fortsättning av Hiskias mäns samling.

1. Såsom snö icke hör till sommaren och regn icke till skördetiden,
så höves det ej heller att dåren får ära.
>Ords. 17,16. 19,10.

2. Såsom sparven far sin kos, och såsom svalan flyger bort,
så far en oförtjänt förbannelse förbi.

3. Piskan för hästen, betslet för åsnan
och riset för dårarnas rygg!
>Ps. 32,9. Ords. 1O,13.

4. Svara icke dåren efter hans oförnuft,
så att du icke själv bliver honom lik.

5. Svara dåren efter hans oförnuft,
för att han icke må tycka sig vara vis.

6. Den som sänder bud med en dåre,
han hugger själv av sig fötterna, och får olycka till dryck.
>Ords. 25,13.

7. Lika den lames ben, som hänga kraftlösa ned,
äro ordspråk i dårars mun.

8. Såsom att binda slungstenen fast vid slungan,
så är det att giva ära åt en dåre.

9. Såsom när en törntagg kommer i en drucken mans hand,
så är det med ordspråk i dårars mun.

10. En mästare gör själv allt,
men dåren lejer, och lejer vem som kommer.

11. Lik en hund som vänder åter till i sina spyor
dåre som på nytt begynner sitt oförnuft.
>2 Petr. 2,22.

12. Ser du en man som tycker sig själv vara vis,
det är mer hopp om en dåre än om honom.
>Ords. 3,7. 29,20.

13. Den late säger: »Ett vilddjur är på vägen,
ja, ett lejon är på gatorna.
>Ords. 22,13.

14. Dörren vänder sig på sitt gångjärn,
och den late vänder sig i sin säng.

15. Den late sticker sin hand i fatet,
men finner det mödosamt att föra den åter till munnen.
>Ords. 19,21.

16. Den late tycker sig vara vis,
mer än sju som giva förståndiga svar.

17. Lik en som griper en hund i öronen
är den som förivrar sig vid andras kiv, där han går fram.

18. Lik en rasande, som slungar ut brandpilar
och skjuter och dödar,
19. är en man som bedrager sin nästa
och sedan säger: »Jag gjorde det ju på skämt.»

20. När veden tager slut, slocknar elden.
och när örontasslaren är borta, stillas trätan.
>Ords. 22,10.

21. Såsom glöd kommer av kol, och eld av ved,
så upptändes kiv av en trätgirig man.
>Ords. 15,18. Syr. 28,10 f.

22. Örontasslarens ord äro såsom läckerbitar
och tränga ned till hjärtats innandömen.
>Job 34,7. Ps. 55,22. Ords. 18,8.

23. Såsom silverglasering på ett söndrigt lerkärl
äro kärleksglödande läppar, där hjärtat är ondskefullt.

24. En fiende förställer sig i sitt tal,
men i sitt hjärta bär han på svek.
25. Om han gör sin röst ljuvlig, så tro honom dock icke,
ty sjufaldig styggelse är i hans hjärta.

26. Hatet brukar list att fördölja sig med,
men den hatfulles ondska varder dock uppenbar i församlingen.

27. Den som gräver en grop, han faller själv däri,
och den som vältrar upp en sten, på honom rullar den tillbaka.
>Ps. 7,16. 9,16. 57,7. Pred. 10,8. Syr. 27,25 f.

28. En lögnaktig tunga hatar dem hon har krossat,
och en hal mun kommer fall åstad.
*20/27 Ordspråksboken, 27 Kapitlet
Ordspråksboken, 27 Kapitlet

Fortsättning av Hiskias mäns samling.

1. Beröm dig icke av morgondagen,
ty du vet icke vad en dag kan bära i sitt sköte.
>Syr. 18,26. Jak. 4,13 f.

2. Må en annan berömma dig, och icke din egen mun,
främmande, och icke dina egna läppar.
>Jer. 9,23.

3. Sten är tung, och sand är svår att bära,
men tyngre än båda är förargelse genom en oförnuftig man.
>Job 5,2. 6,3. Pred. 7,10.

4. Vrede är en grym sak och harm en störtflod,
men vem kan bestå mot svartsjuka?
>Ords. 6,34 f. Jak. 1,20.

5. Bättre är öppen tillrättavisning
än kärlek som hålles fördold.

6. Vännens slag givas i trofasthet,
men ovännens kyssar till överflöd.

7. Den mätte trampar honung under fötterna,
men den hungrige finner allt vad bittert är sött.

8. Lik en fågel som har måst fly ifrån sitt bo
är en man som har måst fly ifrån sitt hem.

9. Salvor och rökelse göra hjärtat glatt,
ömhet hos en vän som giver välbetänkta råd.

10. Din vän och din faders vän må du icke låta fara,
gå icke till din broders hus, när ofärd drabbar dig;
bättre är en granne som står dig nära
än broder som står dig fjärran.
>Ords. 18,24.

11. Bliv vis, min son, så gläder du mitt hjärta;
jag kan då giva den svar, som smädar mig.
>Ords. 10,1. 23,15. 29,3.

12. Den kloke ser faran och söker skydd;
de fåkunniga löpa åstad och få plikta därför.
>Ords. 22,3.

13. Tag kläderna av honom, ty han har gått i borgen för en annan,
och panta ut vad han har, för den främmande kvinnans skull.
>Ords. 20,16. 22,26.

14. Den som välsignar sin nästa med hög röst bittida om morgonen,
honom kan det tillräknas såsom en förbannelse.

15. Ett oavlåtligt takdropp på en regnig dag
och en trätgirig kvinna, det kan aktas lika.
>Ords. 19,13.
16. Den som vill lägga band på en sådan vill lägga band på vinden,
och hala oljan möter hans högra hand.

17. Järn giver skärpa åt järn;
så skärper den ena människan den andra.

18. Den som vårdar sitt fikonträd, han får äta dess frukt;
och den som vårdar sig om sin herre, han kommer till ära.

19. Såsom spegelbilden i vattnet liknar ansiktet,
så avspeglar den ena människans hjärta den andras.

20. Dödsriket och avgrunden kunna icke mättas;
så bliva ej heller människans ögon mätta.
>Ords. 30,16. Pred. 1,8. Hab. 2,5. Syr. 14,9.

21. Silvret prövas genom degeln och guldet genom smältugnen,
så ock en man genom sitt rykte.
>Ords. 17,3.

22. Om du stötte den oförnuftige mortel
med en stöt, bland grynen,
så skulle hans oförnuft ändå gå ur honom.

23. Se väl till dina får,
och hav akt på dina hjordar.
>Syr. 7,22.

24. Ty rikedom varar icke evinnerligen;
består ens en krona från släkte till släkte?
25. När ny brodd skjuter upp efter gräset som försvann,
och när foder samlas in på bergen,
26. då äger du lamm till att bereda dig kläder
och bockar till att köpa dig åker;
27. då giva dig getterna mjölk nog,
till föda åt dig själv och ditt hus
och till underhåll åt dina tjänarinnor.
*20/28 Ordspråksboken, 28 Kapitlet
Ordspråksboken, 28 Kapitlet

Fortsättning av Hiskias mäns samling.

1. De ogudaktiga fly, om ock ingen förföljer dem;
men de rättfärdiga äro oförskräckta såsom unga lejon.
>3 Mos. 26,36 f. Ords. 10,24.

2. För sin överträdelses skull får ett land många herrar;
men där folket har förstånd och inser vad rätt är, där bliver det beståndande.
>Ords. 29,8. Jes. 24,4 f., 20.

3. En usel herre, som förtrycker de arma,
är ett regn som förhärjar i stället för att giva bröd.

4. De som övergiva lagen prisa de ogudaktiga,
men de som hålla lagen gå till strids mot dem.

5. Onda människor förstå icke vad rätt är,
men de som söka HERREN, de förstå allt.

6. Bättre är en fattig man som vandrar i ostrafflighet
rik som i vrånghet går dubbla vägar.
>Ords. 19,1.

7. Den yngling är förståndig, som tager lagen i akt;
men som giver sig i sällskap med slösare gör sin fader skam.

8. De som förökar sitt gods genom ocker och räntor,
han samlar åt den som förbarmar sig över de arma.
>Pred. 2,26.

9. Om någon vänder bort sitt öra och icke vill höra lagen,
så är till och med hans bön en styggelse.
>Job 27,8 f. Ps. 18,42. 66,18. Joh. 9,31.

10. Den som leder de redliga vilse in på en ond väg,
han faller själv i sin grop;
men de ostraffliga få till sin arvedel vad gott är.
>Ords. 26,27. Matt. 15,14.

11. En rik man tycker sig vara vis,
men en fattig man med förstånd uppdagar hurudan han är.

12. När de rättfärdiga triumfera, står allt härligt till;
men när de ogudaktiga komma till makt, får man leta efter människor.
>Ords. 11,10. 29,2.

13. Den som fördöljer sina överträdelser, honom går det icke väl;
men den som bekänner och övergiver dem, han får barmhärtighet.
>Ps. 32,3 f. 1 Joh. 1,9.

14. Säll är den människa som ständigt tager sig till vara;
men den som förhärdar sitt hjärta, han faller i olycka.
>Ords. 14,16.

15. Lik ett rytande lejon och en glupande björn
är en ogudaktig furste över ett fattigt folk.

16. Du furste utan förstånd, du som övar mycket våld,
att den som hatar orätt vinning, han skall länge leva.
>Ords. 29,4.

17. En människa som tryckes av blodskuld
bliver en flykting ända till sin grav, och ingen må hjälpa en sådan.
>1 Mos. 9,6. 2 Mos. 21,12. 5 Mos. 19,11 f.

18. Den som vandrar ostraffligt, han bliver frälst;
men den som i vrånghet går dubbla vägar, han faller på en av dem.
>Ords. 12,13.

19. Den som brukar sin åker får bröd till fyllest;
men den som far efter fåfängliga ting får fattigdom till fyllest.
>Ords. 12,11. 20,4. Syr. 20,28.

20. En redlig man får mycken välsignelse;
men den som fikar efter att varda rik, kan bliver icke ostraffad.
>Ords. 20,21. 21,5. 1 Tim. 6,6, 9.

21. Att hava anseende till personen är icke tillbörligt;
men för ett stycke bröd gör sig mången till överträdare.
>Ords. 18,5. 24,23. Hes. 13,19.

22. Den missunnsamme ävlas efter ägodelar
och förstår icke att brist skall komma över honom.

23. Den som tillrättavisar en avfälling skall vinna ynnest,
mer än den som gör sin tunga hal.
>Ords. 9,8 f. 27,5 f.

24. Den som plundrar sin fader eller sin moder
och säger: »Det är ingen synd»,
han är stallbroder till rövaren.
>Ords. 19,26. Matt. 15,5 f.

25. Den som är lysten efter vinning uppväcker träta;
men den som förtröstar på HERREN varder rikligen mättad.

26. Den som förlitar sig på sitt förstånd, han är en dåre;
men den som vandrar i vishet, han bliver hulpen.
>Ords. 3,5, 7. 1 Kor. 3,19 f.

27. Den som giver åt den fattige, honom skall intet fattas;
men den som tillsluter sina ögon drabbas av mycken förbannelse.
>5 Mos. 15,11. Ords. 19,17. Syr. 4,5.

28. När de ogudaktiga komma till makt, gömma sig människorna;
men när de förgås, växa de rättfärdiga till.
>Job 24,4. Ords. 11,10. 29,7.
*20/29 Ordspråksboken, 29 Kapitlet
Ordspråksboken, 29 Kapitlet

Slutet av Hiskias mäns samling.

1. Den som får mycken tillrättavisning, men förbliver hårdnackad,
han varder oförtänkt krossad utan räddning.
>Jes 66,4. Jer. 7,13 f.

2. När de rättfärdiga växa till, gläder sig folket,
men när den ogudaktige kommer till välde, suckar folket.
>Ords. 11,10. 28,12, 28.

3. Den som älskar vishet gör sin fader glädje;
men den som giver sig i sällskap med skökor förstör vad han äger.
>Ords. 10,1 15,20. 27,11 Luk. 15,13, 30.

4. Genom rättvisa håller en konung sitt land vid makt;
men den som utpressar gärder, har fördärvar det.
>Ords. 28,16

5. Den man som smickrar sin nästa
han breder ut ett nät för han fötter.

6. En ond människas överträdelse bliver henne en snara,
men den rättfärdige får jubla och glädjas.
>Ords. 12,13

7. Den rättfärdige vårdar sig om de armas sak,
men den ogudaktige förstår intet.

8. Bespottare uppvigla staden,
men visa män stilla vreden.
>Ords. 28,2. Pred. 9,18.

9. När en vis man vill gå till rätta med en oförnuftig man,
då vredgas denne eller ler, och har ingen ro.
>Jes. 57,20 f.

10. De blodgiriga hata den som är ostrafflig,
men de redliga söka skydda hans liv.

11. Dåren släpper all sin vrede lös,
men den vise stillar den till slut.
>Ords. 17,27.

12. Den furste som aktar på lögnaktigt tal,
hans tjänare äro alla ogudaktiga.
>Syr. 10,2.

13. Den fattige och förtryckaren få leva jämte varandra;
av HERREN få bådas ögon sitt ljus.
>Ords. 22,2.

14. Den konung som dömer de armas rätt.
hans tron skall bestå evinnerligen.
>Ords. 16,12. 20,28.

15. Ris och tillrättavisning giver vishet,
men ett oupptuktat barn drager skam över sin moder.
>Ords. 13,24. 22,15. 23,13 f.

16. Där de ogudaktiga växa till, där växer överträdelsen till,
men de rättfärdiga skola se deras fall med lust.
>Ps. 58,11. 91,8.

17. Tukta din son, så skall han bliva dig till hugnad
och giva ljuvlig spis åt din själ.

18. Där profetia icke finnes, där bliver folket tygellöst;
men säll är den som håller lagen.

19. Med ord kan man icke tukta en tjänare
ty om han än förstår, så rättar han sig icke därefter.

20. Ser du en man som är snar till att tala,
det är mer hopp om en dåre än om honom.
>Ords. 26,12. Pred. 5,1. Jak. 1,19 f. 3,5 f.

21. Om någon är för efterlåten mot sin tjänare i hans ungdom,
så visar denne honom på sistone förakt.

22. En snarsticken man uppväcker träta,
och den som lätt förtörnas begår ofta överträdelse.
>Ords. 15,18. 22,24. 27,4. Jak. 1,20.

23. En människas högmod bliver henne till förödmjukelse,
men den ödmjuke vinner ära.
>Job 22,29. Ords. 15,33. 18,12. Luk. 14,11. 1 Petr. 5,5 f.

24. Den som skiftar rov med en tjuv hatar sitt eget liv;
när han hör edsförpliktelsen, yppar han intet.
>3 Mos. 5,1.

25. Människofruktan har med sig snaror,
men den som förtröstar på HERREN, han varder beskyddad.
>Matt. 10,28.

26. Många söka en furstes ynnest,
men av HERREN får var och en sin rätt.

27. En orättfärdig man är en styggelse för de rättfärdiga,
och den som vandrar i redlighet är en styggelse för den ogudaktige.
>Ps. 15,4. 1 Petr. 4,4.
*20/30 Ordspråksboken, 30 Kapitlet
Ordspråksboken, 30 Kapitlet

Agurs ord.

1. Detta är Agurs, Jakes sons, ord och utsaga. Så talade den mannen
till Itiel -- till Itiel och Ukal.

2. Ja, jag är för oförnuftig för att kunna räknas såsom människa,
jag har icke mänskligt förstånd;
3. vishet har jag icke fått lära,
så att jag äger kunskap om den Helige.

4. Vem har stigit upp till himmelen och åter farit ned?
Vem har samlat vinden i sina händer?
Vem har knutit in vattnet i ett kläde?
Vem har fastställt jordens alla gränser?
Vad heter han, och vad heter hans son -- du vet ju det?
>Job 38,4 f.

5. Allt Guds tal är luttrat;
han är en sköld för dem som taga sin tillflykt till honom.
>Ps. 12,7. 18,31. 91,4.
6. Lägg icke något till hans ord,
på det att han icke må beslå dig med lögn.
>5 Mos. 4,2. 12,32.

7. Om två ting beder jag dig,
vägra mig dem icke, intill min död:
8. Låt fåfänglighet och lögn vara fjärran ifrån mig;
och giv mig icke fattigdom, ej heller rikedom,
men låt mig få det bröd mig tillkommer.
>1 Tim. 6,8.
9. Jag kunde eljest, om jag bleve alltför matt, förneka dig,
att jag sporde: »Vem är HERREN?»
eller om jag bleve alltför fattig, kunde jag bliva en tjuv,
ja, förgripa mig på min Guds namn.
>5 Mos. 8,12 f. 32,15.

10. Förtala icke en tjänare inför hans herre;
han kunde eljest förbanna dig, så att du stode där med skam.

11. Ett släkte där man förbannar sin fader,
och där man icke välsignar sin moder;
12. ett släkte som tycker sig vara rent,
fastän det icke har avtvått sin orenlighet;
13. ett släkte -- huru stolta äro icke dess ögon,
och huru fulla av högmod äro icke dess blickar!
14. ett släkte vars tänder äro svärd,
och vars kindtänder äro knivar,
så att de äta ut de betryckta ur landet
och de fattiga ur människornas krets!

15. Blodigeln har två döttrar:
»Giv hit, giv hit.»
Tre finnas, som icke kunna mättas,
ja, fyra, som aldrig säga: »Det är nog»:
16. dödsriket och den ofruktsammas kved,
jorden, som icke kan mättas med vatten,
och elden, som aldrig säger: »Det är nog.»
>Ords. 27,20.

17. Den som bespottar sin fader
och försmår att lyda sin moder
hans öga skola korparna vid bäcken hacka ut,
och örnens ungar skola äta upp det.
>5 Mos. 27,16.

18. Tre ting äro mig för underbara,
ja, fyra finnas, som jag icke kan spåra:
19. örnens väg under himmelen,
ormens väg över klippan,
skeppets väg mitt i havet
och en mans väg hos en ung kvinna.

20. Sådant är äktenskapsbryterskans sätt:
hon njuter sig mätt och stryker sig så om munnen
och säger: »Jag har intet orätt gjort.»

21. Tre finnas, under vilka jorden darrar,
ja, fyra, under vilka den ej kan uthärda:
22. under en träl, när han bliver konung,
och en dåre, när han får äta sig mätt,
>Ords. 19,10. Pred. 10,5 f.
23. under en försmådd kvinna, när hon får man
och en tjänstekvinna, när hon tränger undan sin fru.

24. Fyra finnas, som äro små på jorden,
och likväl är stor vishet dem beskärd:
25. myrorna äro ett svagt folk,
men de bereda om sommaren sin föda;
>Ords. 6,6 f.
26. klippdassarna äro ett folk med ringa kraft,
men i klippan bygga de sig hus;
27. gräshopporna hava ingen konung,
men i härordning draga de alla ut;
28. gecko-ödlan kan gripas med händerna,
dock bor hon i konungapalatser.

29. Tre finnas, som skrida ståtligt fram,
ja, fyra, som hava en ståtlig gång:
30. lejonet, hjälten bland djuren,
som ej viker tillbaka för någon,
31. en stridsrustad häst och en bock
och en konung i spetsen för sin här.
>Job 39,22 f.

32. Om du har förhävt dig, evad det var dårskap
eller det var medveten synd, så lägg handen på munnen.
>Job 39,37. Mik. 7,16.
33. Ty såsom ost pressas ut ur mjölk,
och såsom blod pressas ut ur näsan,
så utpressas kiv ur vrede.
----
*20/31 Ordspråksboken, 31 Kapitlet
Ordspråksboken, 31 Kapitlet

Lemuels ord. En idog hustrus lov.

1. Detta är konung Lemuels ord, vad hans moder sade, när hon
förmanade honom:

2. Hör, min son, ja, hör, du mitt livs son,
hör, du mina löftens son.
3. Giv icke din kraft åt kvinnor,
vänd icke dina vägar till dem som äro konungars fördärv.
>5 Mos. 17,17.

4. Ej konungar tillkommer det, Lemoel,
ej konungar tillkommer det att dricka vin
ej furstar att fråga efter starka drycker.
>Pred. 10,16 f.
5. De kunde eljest under sitt drickande förgäta lagen
och förvända rätten för alla eländets barn.
>Jes. 5,22 f. 28,7.
6. Nej, åt den olycklige give man starka drycker
och vin åt dem som hava en bedrövad själ.
>Syr. 31,28.
7. Må dessa dricka och förgäta sitt armod
och höra upp att tänka på sin vedermöda.

8. Upplåt din mun till förmån för den stumme
och till att skaffa alla hjälplösa rätt.
>Job 29,12 f. Ords. 24,1l.
9. Ja, upplåt din mun och döm med rättvisa,
och skaffa den betryckte och fattige rätt.
>Ps. 82,3. Jes. 1,17

----[1]

10. En idog hustru, var finner man en sådan?
Långt högre än pärlor står hon i pris.
>Ords. 18,22. 19,14. Syr. 26,1.

11. På henne förlitar sig hennes mans hjärta,
och bärgning kommer icke att fattas honom.
>Ords 12,4 14,1.

12. Hon gör honom vad ljuvt är och icke vad lett är,
i alla sina levnadsdagar.

13. Omsorg har hon om ull och lin
och låter sina händer arbeta med lust.

14. Hon är såsom en köpmans skepp,
sitt förråd hämtar hon fjärran ifrån.

15. Medan det ännu är natt, står hon upp
och sätter fram mat åt sitt husfolk,
åt tjänarinnorna deras bestämda del.

16. Hon har planer på en åker, och hon skaffar sig den;
av sina händers förvärv planterar hon en vingård.

17. Hon omgjordar sina länder med kraft
och lägger driftighet i sina armar.

18. Så förmärker hon att hennes hushållning går väl;
hennes lampa släckes icke ut om natten.

19. Till spinnrocken griper hon med sina händer,
och hennes fingrar fatta om sländan.

20. För den betryckte öppnar hon sin hand
och räcker ut sina armar mot den fattige.

21. Av snötiden fruktar hon intet för sitt hus,
ty hela hennes hus har kläder av scharlakan.

22. Sköna täcken gör hon åt sig,
hon har kläder av finaste linne och purpur.

23. Hennes man är känd i stadens portar,
där han sitter bland landets äldste.

24. Fina linneskjortor gör hon och säljer dem,
och bälten avyttrar hon till krämaren.

25. Kraft och heder är hennes klädnad,
och hon ler mot den dag som kommer.

26. Sin mun upplåter hon med vishet,
och har vänlig förmaning på sin tunga.

27. Hon vakar över ordningen i sitt hus
och äter ej i lättja sitt bröd.

28. Hennes söner stå upp och prisa henne säll,
hennes man likaså och förkunnar hennes lov:

29. »Många idoga kvinnor hava funnits,
men du, du övergår dem allasammans.»

30. Skönhet är förgänglig och fägring en vindfläkt;
men prisas må en hustru som fruktar HERREN.
>Ords. 11,23.

31. Må hon få njuta sina gärningars frukt;
hennes verk skola prisa henne i portarna.

[1] Kap. 31 v. 10--31 alfabetisk sång; se Poesi i Ordförkl.
@c -*- 1917 -*-
@c Peik J Stromsholm och hans vänner har knappat in hela Predikaren.
@c Omformatterat av ceder enligt Runebergstandard 1995-06-07 23:23:16.
*21/ Predikaren
*21/01 Predikaren, 1 Kapitlet
Predikaren, 1 Kapitlet

Allting är fåfänglighet och ett evigt
enahanda. Också strävandet efter vishet
är ett jagande efter vind.

1. Detta är predikarens ord, Davids sons, konungens i Jerusalem.

2. Fåfängligheters fåfänglighet! säger Predikaren. Fåfängligheters
fåfänglighet! Allt är fåfänglighet!

3. Vad förmån har människan av all möda som hon gör sig under
solen?
4. Släkte går, och släkte kommer, och jorden står evinnerligen
kvar.
5. Och solen går upp, och solen går ned, och har sedan åter brått
att komma till den ort där hon går upp.
6. Vinden far mot söder och vänder sig så mot norr; den vänder sig
och vänder sig, allt under det att den far fram, och så begynner
den åter sitt kretslopp.
7. Alla floder rinna ut i havet, och ändå bliver havet aldrig
fullt; där floderna förut hava runnit, dit rinna de ständigt
åter.
8. Alla arbetar utan rast; ingen kan utsäga det. Ögat mättas icke
av att se, och örat bliver icke fullt av att höra.
9. Vad som har varit är vad som kommer att vara, och vad som har
hänt är vad som kommer att hända; intet nytt sker under solen.
10. Inträffar något varom man ville säga: »Se, detta är nytt», så
har detsamma ändå skett redan förut, i gamla tider, som voro
före oss.
11. Man kommer icke ihåg dem som levde före oss. Och dem som skola
uppstå efter oss skall man icke heller komma ihåg bland dem som
leva ännu senare.

12. Jag, Predikaren, var konung över Israel i Jerusalem.
13. Och jag vände mitt hjärta till att begrunda och utrannsaka genom
vishet allt vad som händer under himmelen; sådant är ett uselt
besvär, som Gud har givit människors barn till att plåga sig
med.
14. När jag nu såg på allt vad som händer under himmelen, se, då var
det allt fåfänglighet och ett jagande efter vind.

15. Det som är krokigt kan icke bliva rakt, och det som ej finnes
kan ej komma med i någon räkning.

16. Jag sade i mitt hjärta: »Se, jag har förvärvat mig stor vishet,
och jag har förökat den, så att den övergår allas som före mig
hava regerat över Jerusalem; ja, vishet och insikt har mitt
hjärta inhämtat i rikt mått.»
17. Men när jag nu vände mitt hjärta till att förstå vishet och till
att förstå oförnuft och dårskap, då insåg jag att också detta
var ett jagande efter vind.

18. Ty där mycken vishet är, där är mycken grämelse; och den som
förökar sin insikt, han förökar sin plåga.
*21/02 Predikaren, 2 Kapitlet
Predikaren, 2 Kapitlet

Glädjen och arbetet för att bereda sig
glädje är fåfänglighet. Det går den vise
såsom dåren.

1. Jag sade i mitt hjärta: »Välan, jag vill pröva huru glädje
kommer dig, gör dig nu goda dagar.» Men se, också detta var
fåfänglighet.

2. Jag måste säga om löjet: »Det är dårskap»,
och om glädjen: »Vad gagnar den till?»

3. I mitt hjärta begrundade jag huru jag skulle pläga min kropp med
vin -- allt under det att mitt hjärta ägnade sig åt vishet -- och
huru jag skulle hålla fast vid dårskap, till dess jag finge se
vad som vore bäst för människors barn att göra under himmelen,
de dagar de leva.

4. Jag företog mig stora arbeten, jag byggde hus åt mig, jag
planterade vingårdar åt mig.
5. Jag anlade åt mig lustgårdar och parker och planterade i dem
alla slags fruktträd.
6. Jag anlade vattendammar åt mig för att ur dem vattna den skog av
träd, som växte upp.
7. Jag köpte trälar och trälinnor, och hemfödda tjänare fostrades
åt mig; jag fick ock boskap, fäkreatur och får, i större
myckenhet än någon som före mig hade varit i Jerusalem.
8. Jag samlade mig jämväl silver och guld och allt vad konungar och
länder kunna äga; jag skaffade mig sångare och sångerskor och
vad som är människors lust: en hustru, ja, många.

9. Så blev jag stor, allt mer och mer, större än någon som före mig
hade varit i Jerusalem; och under detta bevarade jag ändå min
vishet.
10. Intet som mina ögon begärde undanhöll jag dem, och ingen glädje
nekade jag mitt hjärta. Ty mitt hjärta fann glädje i all min
möda, och detta var min behållna del av all min möda.

11. Men när jag så vände mig till att betrakta alla de verk som mina
händer hade gjort, och den möda som jag hade nedlagt på dem, se,
då var det allt fåfänglighet och ett jagande efter vind. Ja,
under solen finnes intet som kan räknas för vinning.

12. När jag alltså vände mig till att jämföra vishet med oförnuft
och dårskap -- ty vad kunna de människor göra, som komma efter
konungen, annat än detsamma som man redan förut har gjort? --
13. då insåg jag att visheten väl har samma företräde framför
dårskapen, som ljuset har framför mörkret:

14. Den vise har ögon i sitt huvud,
men dåren vandrar i mörker.

Dock märkte jag att det går den ene som den andre.
15. Då sade jag i mitt hjärta: »Såsom det går dåren, så skall det
ock gå mig; vad gagn har då därav att jag är förmer i vishet?»
Och jag sade i mitt hjärta att också detta var fåfänglighet.
16. Ty den vises minne varar icke evinnerligen, lika litet som
dårens; i kommande dagar skall ju alltsammans redan vara
förgätet. Och måste icke den vise dö såväl som dåren?

17. Och jag blev led vid livet, ty illa behagade mig vad som händer
under solen, eftersom allt är fåfänglighet och ett jagande efter
vind.
18. Ja, jag blev led vid all den möda som jag hade gjort mig under
solen, eftersom jag åt någon annan som skall komma efter mig
måste lämna vad jag har gjort.
19. Och vem vet om denne skall vara en vis man eller en dåre? Men
ändå skall han få råda över allt det varpå jag har nedlagt min
möda och min vishet under solen. Också detta är fåfänglighet.

20. Så begynte jag då att åter förtvivla i mitt hjärta över all den
möda som jag hade gjort mig under solen.
21. Ty om en människa med vishet och insikt och skicklighet har
utstått sin möda, så måste hon dock lämna sin del åt en annan
som icke har haft någon möda därmed. Också detta är fåfänglighet
och ett stort elände.

22. Ja, vad gagn har människan av all möda och hjärteoro som hon gör
sig under solen?
23. Alla hennes dagar äro ju fulla av plåga, och det besvär hon har
är fullt av grämelse; icke ens om natten får hennes hjärta någon
ro. Också detta är fåfänglighet.

24. Det är icke en lycka som beror av människan själv, att hon kan
äta och dricka och göra sig goda dagar under sin möda. Jag insåg
att också detta kommer från Guds hand, hans som har sagt:
25. »Vem kan äta, och vem kan njuta, mig förutan?»
26. Ty åt den människa som täckes honom giver han vishet och insikt
och glädje; men åt syndaren giver han besväret att samla in och
lägga tillhopa, för att det sedan må tillfalla någon som täckes
Gud. Också detta är fåfänglighet och ett jagande efter vind.
*21/03 Predikaren, 3 Kapitlet
Predikaren, 3 Kapitlet

Allt går sin givna gång, och allt är
fåfänglighet. Människorna äro såsom
fänaden.

1. Allting har sin tid, och vart företag under himmelen har sin
stund.
2. Födas har sin tid, och dö har sin tid. Plantera har sin tid, och
rycka upp det planterade har sin tid.
3. Dräpa har sin tid, och läka har sin tid. Bryta ned har sin tid,
och bygga upp har sin tid.
4. Gråta har sin tid, och le har sin tid. Klaga har sin tid, och
dansa har sin tid.
5. Kasta undan stenar har sin tid, och samla ihop stenar har sin
tid. Taga i famn har sin tid, och avhålla sig från famntag har
sin tid.
6. Söka upp har sin tid, och tappa bort har sin tid. Förvara har
sin tid, och kasta bort har sin tid.
7. Riva sönder har sin tid, och sy ihop har sin tid. Tiga har sin
tid, och tala har sin tid.
8. Älska har sin tid, och hata har sin tid. Krig har sin tid, och
fred har sin tid.

9. Vad förmån av sin möda har då den som arbetar?

10. Jag såg vilket besvär Gud har givit människors barn till att
plåga sig med.

11. Allt har han gjort skönt för sin tid, ja, han har ock lagt
evigheten i människornas hjärtan, dock så, att de icke förmå att
till fullo, ifrån begynnelsen intill änden, fatta det verk som
Gud har gjort.

12. Jag insåg att intet är bättre för dem, än att de äro glada och
göra sig goda dagar, så länge de leva.
13. Men om någon kan äta och dricka och njuta vad gott är under all
sin möda, så är också detta en Guds gåva.

14. Jag insåg att allt vad Gud gör skall förbliva evinnerligen; man
kan icke lägga något därtill, ej heller taga något därifrån. Och
Gud har så gjort, för att man skall frukta honom.
15. Vad som är, det var redan förut, och vad som kommer att ske, det
skedde ock redan förut; Gud söker blott fram det förgångna.

16. Ytterligare såg jag under solen att på domarsätet rådde
orättfärdighet, och på rättfärdighetens säte orättfärdighet.
17. Då sade jag i mitt hjärta: Både den rättfärdige och den
orättfärdige skall Gud döma; ty vart företag och allt vad man
gör har sin tid hos honom.
18. Jag sade i mitt hjärta: För människornas skull sker detta, på
det att Gud må pröva dem, och på det att de själva må inse att
de äro såsom fänad.
19. Ty det går människors barn såsom det går fänaden, dem alla går
det lika. Såsom fänaden dör, så dö ock de; enahanda ande hava de
ock alla. Ja, människorna hava intet framför fänaden, ty allt är
fåfänglighet.
20. Alla går de till samma mål; alla have de kommit av stoft, och
alla skola de åter varda stoft.
21. Vem kan veta om människornas ande att den stiger uppåt, och om
fänadens ande att den far ned under jorden?

22. Och jag såg att intet är bättre för människan, än att hon är
glad under sitt arbete; ty detta är den del hon får. Ty vem kan
föra henne tillbaka, så att hon får se och hava glädje av vad
som skall ske efter henne?
*21/04 Predikaren, 4 Kapitlet
Predikaren, 4 Kapitlet

Orättrådigheten på jorden. Den ensamme
och den fattige.

1. Och ytterligare såg jag på alla de våldsgärningar som förövas
under solen. Jag såg förtryckta fälla tårar, och ingen fanns,
som tröstade dem; jag såg dem lida övervåld av sina förtryckares
hand, och ingen fanns, som tröstade dem.
2. Då prisade jag de döda, som redan hade fått dö, lyckliga framför
de levande, som ännu leva;
3. Men lycklig framför båda prisade jag den som ännu icke hade
kommit till, den som hade sluppit att se vad ont som göres under
solen.

4. Och jag såg att all möda och all skicklighet i vad som göres
icke är annat än den enes avund mot den andre. Också detta är
fåfänglighet och ett jagande efter vind.

5. Dåren lägger händerna i kors
och tär så sitt eget kött.

6. Ja, bättre är en handfull ro än båda händerna fulla med möda och
med jagande efter vind.

7. Och ytterligare såg jag något som är fåfänglighet under solen:
8. mången finnes, som står ensam och icke har någon jämte sig,
varken son eller broder; och likväl är det ingen ände på all
hans möda, och hans ögon bliva icke mätta på rikedom. Och för
vem mödar jag mig då och nekar mig själv vad gott är? Också
detta är fåfänglighet och ett uselt besvär.

9. Bättre är att vara två än en, ty de två få större vinning av sin
möda.
10. Om någondera faller, så kan ju den andre resa upp sin
medbroder. Men ve den ensamme, om han faller och icke en annan
finnes, som kan resa upp honom.
11. Likaledes, om två ligga tillsammans, så hava de det varmt; men
huru skall den ensamme bliva varm?
12. Och om någon kan slå ned den som är ensam, så hålla dock två
stånd mot angriparen. Och en tretvinnad tråd brister icke så
snart.

13. Bättre är en gammal konung som är dåraktig och ej har förstånd
nog att låta varna sig är en fattig yngling med vishet.
14. Ty ifrån fängelset gick en gång en sådan till konungavälde,
fastän han var född i fattigdom inom den andres rike.
15. Jag såg huru alla som levde och rörde sig under solen följde
ynglingen, denne nye som skulle träda i den förres ställe;
16. det var ingen ände på hela skaran av alla dem som han gick i
spetsen för. Men ändå hava de efterkommande ingen glädje av
honom. Ty också detta är fåfänglighet och ett jagande efter
vind.

Predikaren, 5 Kapitlet

Förhastade löften inför Gud. Fåfänglig
undran; fåfänglig ävlan.

17. Bevara din fot, när du går till Guds hus; att komma dit för att
höra är bättre än något slaktoffer som dårarna frambära; ty de
äro oförståndiga och göra så vad ont är.
*21/05 Predikaren, 5 Kapitlet
1. Var icke obetänksam med din mun, och låt icke ditt hjärta
förhasta sig med att uttala något ord inför Gud. Gud är ju i
himmelen, och du är på jorden; låt därför dina ord vara få.

2. Ty tanklöshet har med sig mångahanda besvär, och en dåres röst
har överflöd på ord.

3. När du har gjort ett löfte åt Gud, så dröj icke att infria det;
ty till dårar har han icke behag. Det löfte du har givit skall
du infria.
4. Det är bättre att du intet lovar, än att du gör ett löfte och
icke infriar det.
5. Låt icke din mun draga skuld över hela din kropp; och säg icke
inför Guds sändebud att det var ett förhastande. Icke vill du
att Gud skall förtörnas för ditt tals skull, så att han
fördärvar sina händers verk?
6. Se, där mycken tanklöshet och fåfänglighet är, där är ock en
myckenhet av ord. Ja, Gud må du frukta.

7. Om du ser att den fattige förtryckes, och att rätt och
rättfärdighet våldföres i landet, så förundra dig icke däröver;
ty på den höge vaktar en högre, och andra ännu högre vakta på
dem båda.
8. Och vid allt detta är det en förmån för ett land att hava en
konung som så styr, att marken bliver brukad.

9. Den som så älskar penningar bliver icke mätt på penningar,
och den som älskar rikedom har ingen vinning därav.

Också detta är fåfänglighet.

10. När ägodelarna förökas, bliva ock de som äta av dem många; och
till vad gagn äro de då för ägaren, utom att hans ögon få se
dem?
11. Söt är arbetarens sömn, vare sig han har litet eller mycket att
äta; men den rikes överflöd tillstädjer honom icke att sova.

12. Ett bedrövligt elände som jag har sett under solen är det att
hopsparad rikedom kan bliva sin ägare till skada.
13. Och om rikedomen har gått förlorad för någon genom en olycka, så
får hans son, om han har fött en son, alls intet därav.
14. Sådan som han kom ur sin moders liv måste han själv åter gå
bort, lika naken som han kom, och för sin möda får han alls
intet som han kan taga med sig.
15. Också det är ett bedrövligt elände. Om han måste gå bort
alldeles sådan som han kom, vad förmån har han då därav att han
så mödar sig -- för vind?
16. Nej, alla sina livsdagar framlever han i mörker; och mycken
grämelse har han, och plåga och förtret.

17. Se, vad jag har funnit vara bäst och skönast för människan, det
är att hon äter och dricker och gör sig goda dagar vid den möda
som hon har under solen, medan de livsdagar vara, som Gud giver
henne; ty detta är den del hon får.
18. Och om Gud åt någon har givit rikedom och skatter, och därtill
förunnat honom makt att njuta härav och att göra sig till godo
sin del och att vara glad under sin möda, så är också detta en
Guds gåva.
19. Ty man tänker då icke så mycket på sina livsdagars gång, när Gud
förlänar glädje i hjärtat.
*21/06 Predikaren, 6 Kapitlet
Predikaren, 6 Kapitlet

Rikedomens fåfänglighet.

1. Ett elände som jag har sett under solen, och som kommer tungt
över människorna är det,
2. när Gud åt någon har givit rikedom och skatter och ära, så att
denne för sin räkning intet saknar av allt det han önskar sig,
och Gud sedan icke förunnar honom makt att själv njuta därav,
utan låter en främling få njuta därav; detta är fåfänglighet och
en usel plåga.
3. Om en man än finge hundra barn och finge leva i många år, ja, om
hans livsdagar bleve än så många, men hans själ icke finge njuta
sig mätt av hans goda, och om han så bleve utan begravning, då
säger jag: lyckligare än han är ett ofullgånget foster.
4. Ty såsom ett fåfängligt ting har detta kommit till världen, och
i mörker går det bort, och i mörker höljes dess namn;
5. det fick ej ens se solen, och det vet av intet. Ett sådant har
bättre ro än han.
6. Ja, om han än levde i två gånger tusen år utan att få njuta
något gott -- gå icke ändå alla till samma mål?

7. All människans möda är för hennes mun,
och likväl bliver hennes hunger icke mättad.

8. Ty vad förmån har den vise framför dåren? Vad båtar det den
fattige, om han förstår att skicka sig inför de levande?

9. Bättre är att se något för ögonen än att fara efter något med
begäret.

Också detta är fåfänglighet och ett jagande efter vind.

10. Vad som är, det var redan förut nämnt vid namn; förutbestämt var
vad en människa skulle bliva. Och hon kan icke gå till rätta
med honom som är mäktigare än hon själv.
11. Ty om man ock ordar än så mycket och därmed förökar
fåfängligheten, vad förmån har man därav?
7:1. [1]

[1] Pred 7:1 hör egentligen hit, men återfinns nedan. --Red för den
elektroniska utgåvan.
*21/07 Predikaren, 7 Kapitlet
1. Ty vem vet vad gott som skall hända en människa i livet, under
de fåfängliga livsdagar som hon får framleva, lik en skugga? Och
vem kan säga en människa vad som efter henne skall ske under
solen?

Predikaren, 7 Kapitlet

Sorg och glädje, rättfärdighet och
orättfärdighet, vishet, kvinnors ondska
m. m.

2. Bättre är gott namn än god salva,
och bättre är dödens dag än födelsedagen.
3. Bättre än att gå i gästabudshus
är det att gå i sorgehus;
ty där är änden för alla människor,
och den efterlevande må lägga det på hjärtat.
4. Bättre är grämelse än löje,
ty av det som gör ansiktet sorgset far hjärtat väl.
5. De visas hjärtan äro i sorgehus,
och dårarnas hjärtan i hus där man glädes.

6. Bättre är att höra förebråelser av en vis man
än att få höra sång av dårar.
7. Ty såsom sprakandet av törne under grytan,
så är dårarnas löje.

Också detta är fåfänglighet.

8. Ty vinningslystnad gör den vise till en dåre,
och mutor fördärva hjärtat.

9. Bättre är slutet på en sak än dess begynnelse;
bättre är en tålmodig man än en högmodig.

10. Var icke för hastig i ditt sinne till att gräma dig,
ty grämelse bor i dårars bröst.

11. Spörj icke: »Varav kommer det att forna dagar voro bättre än
våra?» Ty icke av vishet kan du fråga så.

12. Jämgod med arvgods är vishet, ja, hon är förmer i värde för dom
som se solen.
13. Ty under vishetens beskärm är man såsom under penningens
beskärm, men den förståndiges förmån är att visheten behåller
sin ägare vid liv.

14. Se på Guds verk; vem kan göra rakt vad han har gjort krokigt?
15. Var alltså vid gott mod under den goda dagen, och betänk under
den onda dagen att Gud har gjort denna såväl som den andra, för
att människan icke skall kunna utfinna något om det som skall
ske, när hon är borta.

16. Det ena som det andra har jag sett under mina fåfängliga dagar:
mången rättfärdig som har förgåtts i sin rättfärdighet, och
mången orättfärdig som länge har fått leva i sin ondska.

17. Var icke alltför rättfärdighet, och var icke alltför mycket vis;
icke vill du fördärva dig själv?
18. Var icke alltför orättfärdig, och var icke en dåre; icke vill du
dö i förtid?
19. Det är bäst att du håller fast vid det ena, utan att ändå släppa
det andra; ty den som fruktar Gud finner en utväg ur allt detta.

20. Visheten gör den vise starkare än tio väldiga i staden.

21. Ty ingen människa är så rättfärdig på jorden, att hon gör vad
gott är och icke begår någon synd.

22. Akta icke heller på alla ord som man talar, eljest kunde du få
höra din egen tjänare uttala förbannelser över dig.
23. Ditt hjärta vet ju att du själv mången gång har uttalat
förbannelser över andra.

24. Detta allt har jag försökt att utröna genom vishet. Jag sade:
»Jag vill bliva vis», men visheten förblev fjärran ifrån mig.
25. Ja, tingens väsen ligger i fjärran, djupt nere i djupet; vem kan
utgrunda det?

26. När jag vände mig med mitt hjärta till att eftersinna och
begrunda, och till att söka visheten och det som är huvudsumman,
och till att förstå ogudaktigheten i dess dårskap och
dåraktigheten i dess oförnuft,
27. då fann jag något som var bittrare än döden: kvinnan, hon som
själv är ett nät, och har ett hjärta som är en snara, och armar
som äro bojor. Den som täckes Gud kan undkomma henne, men
syndaren bliver hennes fånge.
28. Se, detta fann jag, säger Predikaren, i det jag lade det ena
till det andra för att komma till huvudsumman.
29. Något gives, som min själ beständigt har sökt, men som jag icke
har funnit: väl har jag funnit en man bland tusen, men en kvinna
har jag icke funnit i hela hopen.

30. Dock se, detta har jag funnit, att Gud har gjort människorna
sådana de borde vara, men själva tänka de ut mångahanda funder.
*21/08 Predikaren, 8 Kapitlet
Predikaren, 8 Kapitlet

Levnadsregler och tänkespråk. Orättvisor
i världen.

1. Vem är lik den vise,
och vem förstår att så uttyda en sak?
Visheten gör människans ansikte ljust,
genom den förvandlas det råa i hennes uppsyn.

2. Jag säger er: Akta på konungens bud,
ja, gör det för den eds skull som du har svurit vid Gud.
3. Förhasta dig icke att övergiva honom,
inlåt dig ej på något som är ont;
han kan ju göra allt vad han vill.
4. Ty en konungs ord är mäktigt,
och vem kan säga till honom: »Vad gör du?»

5. Den som håller budet skall icke veta av något ont;
och tid och sätt skall den vises hjärta lära känna.
6. Ty vart företag har sin tid och sitt sätt,
och en människas ondska kommer tungt över henne.
7. Hon vet ju icke vad som kommer att ske;
vem kan säga henne huru något kommer att ske?
8. Ingen människa har makt över vinden, till att hejda den,
ej heller har någon makt över dödens dag,
ej heller finnes undflykt i krig;
så kan ogudaktigheten icke rädda sin man.

9. Allt detta såg jag, när jag gav akt på allt vad som händer under
solen, i en tid då den ena människan har makt över den andra,
henne till olycka.
10. Ock likaledes såg jag att de ogudaktiga fingo komma i sin grav
och gå till vila, under det att sådana som hade gjort vad rätt
var måste draga bort ifrån den Heliges boning och blevo förgätna
i staden. Också detta är fåfänglighet.

11. Därför att dom icke strax går över vad ont som göres, få
människors barn dristighet att göra det ont är,
12. eftersom syndaren hundra gånger kan göra vad ont är och likväl
får länge leva. Dock vet jag ju att det skall gå de gudfruktiga
väl, därför att de frukta Gud,
13. men att det icke skall gå den ogudaktige väl, och att hans dagar
icke skola förlängas, såsom skuggan förlänges, eftersom han icke
fruktar Gud.

14. En fåfänglighet som händer här på jorden är det att rättfärdiga
finnas, vilka det går såsom hade de gjort de ogudaktigas
gärningar, och att ogudaktiga finnas, vilka det går såsom hade
de gjort de rättfärdigas gärningar. Jag sade: Också detta är
fåfänglighet.

15. Så prisade jag då glädjen och fann att intet är bättre för
människan under solen, än att hon äter ock dricker och är glad,
så att detta får följa henne vid hennes möda, under de livsdagar
som Gud giver henne under solen.

16. När jag vände mitt hjärta till att förstå vishet, och till att
betrakta det besvär som man gör sig på jorden utan att få sömn i
sina ögon, varken dag eller natt,
17. då insåg jag att det är så med alla Guds verk, att människan
icke förmår fatta vad som händer under solen; ty huru mycket en
människa än mödar sig för att utforska det, fattar hon det ändå
icke. Och om någon vis man tänker att han skall kunna förstå
det, så kommer han ändå icke att kunna fatta det.
*21/09 Predikaren, 9 Kapitlet
Predikaren, 9 Kapitlet

Människornas öde beror icke av deras
gärningar. Visheten föraktas.

1. Ja, allt detta har jag besinnat, och jag har sökt pröva allt
detta, huru de rättfärdiga och de visa och deras verk äro i Guds
våld. Varken om kärlek eller hat kan en människa veta något
förut; allt kan förestå henne.
2. Ja, allt kan vederfaras alla; det går den rättfärdige såsom den
ogudaktige, den gode och rene såsom den orene, den som offrar
såsom den vilken icke offrar; den gode räknas lika med syndaren,
den som svär bliver lik den som har försyn för att svärja.

3. Ett elände vid allt som händer under solen är detta, att det går
alla lika. Därför äro ock människornas hjärtan fulla med ondska,
och oförnuft är i deras hjärtan, så länge de leva; och sedan
måste de ned bland de döda.

4. För den som utkoras att vara i de levandes skara finnes ju ännu
något att hoppas; ty bättre är att vara en levande hund än ett
dött lejon.
5. Och väl veta de som leva att de måste dö, men de döda vet alls
intet, och de hava ingen vinning mer att vänta, utan deras
åminnelse är förgäten.
6. Både deras kärlek och deras hat och deras avund hava redan nått
sin ände, och aldrig någonsin få de mer någon del i vad som
händer under solen.

7. Välan, så ät då ditt bröd med glädje, och drick ditt vin med
glatt hjärta, ty Gud har redan i förväg givit sitt bifall till
vad du gör.
8. Låt dina kläder alltid vara vita, och låt aldrig olja fattas på
ditt huvud.
9. Njut livet med någon kvinna som du älskar, så länge de
fåfängliga livsdagar vara, som förlänas dig under solen, ja,
under alla dina fåfängliga dagar; ty detta är den del du får i
livet vid den möda som du gör dig under solen.
10. Allt vad du förmår uträtta med din kraft må du söka uträtta; ty
i dödsriket, dit du går, kan man icke verka eller tänka, där
finnes ingen insikt eller vishet.

11. Ytterligare såg jag under solen att det icke beror av de snabba
huru de lyckas i löpandet, icke av hjältarna huru striden
utfaller, icke av de visa huru de få sitt bröd, icke av de kloka
vad rikedom de förvärva, eller av de förståndiga vad ynnest de
vinna, utan att allt för dem beror av tid och lägenhet.
12. Ty människan känner icke sin tid, lika litet som fiskarna, vilka
fångas i olycksnätet, eller fåglarna, vilka fastna i
snaran. Såsom dessa, så snärjas ock människornas barn på
olyckans tid, när ofärd plötsligt faller över dem.

13. Också detta såg jag under solen, ett visdomsverk, som tycktes
mig stort:
14. Det fanns en liten stad med få invånare, och mot den kom en stor
konung och belägrade den och byggde stora bålverk mot den.
15. Men därinne fanns en fattig man som var vis; och denne räddade
staden genom sin vishet. Dock, sedan tänkte ingen människa på
denne fattige man.
16. Då sade jag: Väl är vishet bättre än styrka, men den fattiges
vishet bliver icke föraktad, och hans ord varda icke hörda.

Predikaren, 10 Kapitlet

Levnadsregler och tänkespråk.

17. De vises ord, om de ock höras helt stilla,
äro förmer än allt ropande av en dårarnas överste.

18. Bättre är vishet än krigsredskap;
ty en enda som felar kan fördärva mycket gott.
*21/10 Predikaren, 10 Kapitlet
1. Giftflugor vålla stank och jäsning i salvoberedarens salva;
så uppväger ett grand av dårskap både vishet och ära.

2. Den vise har sitt hjärta åt höger,
men dåren har sitt hjärta åt vänster.
3. Ja, varhelst dåren går kommer hans förstånd till korta,
och till alla säger han ifrån, att han är en dåre.

4. Om hos en furste vrede uppstår mot dig, så
håll dig dock stilla,
ty saktmod gör stora synder ogjorda.

5. Ett elände gives, som jag har sett under solen,
ett fel som beror av den som har makten:
6. att dårskap sättes på höga platser,
medan förnämliga män få sitta i förnedring.
7. Jag har sett trälar färdas till häst
och hövdingar få gå till fots såsom trälar.

8. Den som gräver en grop, han faller själv däri,
och den som bryter ned en mur, honom stinger ormen.
9. Den som vältrar bort stenar bliver skadad av dem,
den som hugger ved kommer i fara därvid.

10. Om man icke slipar eggen,
när ett järn har blivit slött,
så måste man anstränga krafterna dess mer;
och vishet är att göra allt på bästa sätt.

11. Om ormen får stinga, innan han har blivit tjusad,
så har besvärjaren intet gagn av sin konst.

12. Med sin muns ord förvärvar den vise ynnest,
men dårens läppar fördärva honom själv.
13. Begynnelsen på hans muns ord är dårskap,
och änden på hans tal är uselt oförnuft.

14. Och dåren är rik på ord;
dock vet ingen människa vad som skall ske;
vem kan säga en människa vad som efter henne skall ske?

15. Dårens möda bliver honom tung,
ty icke ens till staden hittar han fram.

16. Ve dig, du land vars konung är ett barn,
och vars furstar hålla måltid redan på morgonen!
17. Väl dig, du land vars konung är en ädling,
och vars furstar hålla måltid i tillbörlig tid,
med måttlighet, och icke för att överlasta sig!

18. Genom lättja förfalla husets bjälkar,
och genom försumlighet dryper det in i huset.

19. Till sin förlustelse håller man gästabud,
och vinet gör livet glatt;
men penningen är det som förlänar alltsammans.

20. Uttala ej ens i din tanke förbannelser över en konung,
och ej ens i din sovkammare förbannelser över en rik man;
ty himmelens fåglar böra fram ditt tal,
och de bevingade förkunna vad du har sagt.
*21/11 Predikaren, 11 Kapitlet
Predikaren, 11 Kapitlet

Levnadsregler och tänkespråk.

1. Sänd ditt bröd över vattnet,
ty i tidens längd får du det tillbaka.

2. Dela vad du har i sju delar, ja, i åtta,
ty du vet icke vilken olycka som kan gå över landet.

3. Om molnen äro fulla av regn,
så tömma de ut det på jorden;
och om ett träd faller omkull,
det må falla mot söder eller mot norr,
så ligger det på den plats där det har fallit.

4. En vindspejare får aldrig så,
och en molnspanare får aldrig skörda.

5. Lika litet som du vet vart vinden far,
eller huru benen bildas i den havandes liv,
lika litet förstår du Guds verk,
hans som verkar alltsammans.

6. Så ut om morgonen din säd,
och underlåt det ej heller om aftonen,
ty du vet icke vilketdera som är gagneligast,
eller om det ena jämte det andra är bäst.

7. Och ljuset är ljuvligt,
och det är gott för ögonen att få se solen.

8. Ja, om en människa får leva än så många år,
så må hon vara glad under dem alla,
men betänka, att eftersom mörkrets dagar bliva så många,
är ändå allt som händer fåfänglighet.

Predikaren, 12 Kapitlet

Ungdom och ålderdom. Slutord.

9. Gläd dig, du yngling, din ungdom,
och låt ditt hjärta unna dig fröjd i din ungdomstid;
ja, vandra de vägar ditt hjärta lyster
och så, som det behagar dina ögon.
Men vet att Gud för allt detta
skall draga dig till doms.
10. Ja, låt grämelse vika ur ditt hjärta,
och håll plåga borta från din kropp.
Ty ungdom och blomstring är fåfänglighet.
*21/12 Predikaren, 12 Kapitlet

1. Så tänk då på din Skapare i din ungdomstid,
förrän de onda dagarna komma
och de år nalkas, om vilka du skall säga:
»Jag finner icke behag i dem»;
2. Ja, förrän solen bliver förmörkad,
och dagsljuset och månen och stjärnorna;
före den ålder då molnen komma igen efter regnet,
3. den tid då väktarna i huset darra
och de starka männen kröka sig;
då malerskorna sitta fåfänga, så få som de nu hava blivit,
och skåderskorna hava det mörkt i sina fönster;
4. då dörrarna åt gatan stängas till,
medan ljudet från kvarnen försvagas;
då man står upp, när fågeln begynner kvittra,
och alla sångens tärnor sänka rösten;
5. då man fruktar för var backe
och förskräckelser bo på vägarna;
då mandelträdet blommar
och gräshoppan släpar sig fram
och kaprisknoppen bliver utan kraft,
nu då människan skall fara till sin eviga boning
och gråtarna redan gå och vänta på gatan;
6. ja, förrän silversnöret ryckes bort
och den gyllene skålen slås sönder,
och förrän ämbaret vid källan krossas
och hjulet slås sönder och faller i brunnen
7. och stoftet vänder åter till jorden, varifrån det har kommit,
och anden vänder åter till Gud, som har givit den.

8. Fåfängligheters fåfänglighet! säger Predikaren. Allt är
fåfänglighet!

----

9. För övrigt är att säga att Predikaren var en vis man, som också
annars lärde folket insikt och övervägde och rannsakade; många
ordspråk författade han.
10. Predikaren sökte efter att finna välbehagliga ord, sådant som
med rätt kunde skrivas, och sådant som med sanning kunde sägas.

11. De visas ord äro såsom uddar,
och lika indrivna spikar äro deras tänkespråk.
De äro gåvor från en och samma Herde.

12. Och för övrigt är utom detta att säga: Min son, låt varna dig!

Ingen ände är på det myckna bokskrivandet,
och mycket studerande gör kroppen trött.

13. Änden på talet, om vi vilja höra huvudsumman, är detta: Frukta
Gud och håll hans bud, ty det hör alla människor till.
14. Ty Gud skall draga alla gärningar till doms, när han dömer allt
vad förborgat är, evad det är gott eller ont.
@c -*- 1917 -*-
*22/ Höga Visan
*22/01 Höga Visan, 1 Kapitlet
Höga Visan, 1 Kapitlet

Bruden talar om och till brudgummen v.
2--4. -- Bruden talar om sig själv v.
5--6. -- Bruden stämmer möte med
brudgummen v. 7--8. -- Brudgummen talar
till bruden v. 9--11, hon svarar v.
12--14, han talar v. 15, hon svarar åter
v. 16--17.

1. Sångernas sång av Salomo.

2. Kyssar give han mig, kyssar av sin mun!
Ty din kärlek är mer ljuv än vin.
3. Ljuv är doften av dina salvor,
ja, en utgjuten salva är ditt namn;
fördenskull hava tärnorna dig kär.

4. Drag mig med dig! Med hast vilja vi följa dig.
Ja, konungen har fört mig in i sina gemak;
Vi vilja fröjdas och vara glada över dig,
vi vilja prisa din kärlek högre än vin;
med rätta har man dig kär.
----

5. Svart är jag, dock är jag täck,
I Jerusalems döttrar,
lik Kedars hyddor,
lik Salomos tält.
6. Sen icke därpå att jag är så svart,
att solen har bränt mig så.
Min moders söner blevo vreda på mig
och satte mig till vingårdsvakterska;
min egen vingård kunde jag icke vakta.
7. »Säg mig, du som min själ har kär:
Var för du din hjord i bet?
Var låter du den vila om middagen?
Må jag slippa att gå lik en vilsekommen kvinna
vid dina vänners hjordar.»

8. »Om du icke vet det,
du skönaste bland kvinnor,
så gå blott åstad i hjordens spår,
och för dina killingar i bet
vid herdarnas tält.»
----

9. »Vid ett sto i Faraos spann
förliknar jag dig, min älskade.
10. Dina kinder äro så täcka med sina kedjehängen,
din hals med sina pärlerader.
11. Kedjehängen av guld vilja vi skaffa åt dig
med silverkulor på.»

12. »Medan konungen håller sin fest,
sprider min nardus sin doft.
13. Min vän är för mig ett myrragömme,
som jag bär i min barm.
14. Min vän är för mig en klase cyperblommor
från En-Gedis vingårdar.»

15. »Vad du är skön, min älskade!
Vad du är skön!
Dina ögon äro duvor.»

16. »Vad du är skön, min vän!
Ja, ljuvlig är du,
och grönskande är vårt viloläger.
17. Bjälkarna i vår boning äro cedrar,
och cypresser vår väggpanel.»
*22/02 Höga Visan, 2 Kapitlet
Höga Visan, 2 Kapitlet

Bruden talar v. 1, brudgummen svarar v.
2, bruden talar åter v. 3--5. -- Bruden
talar till Jerusalems döttrar v. 6--7.
-- Bruden talar v. 8--9, anför
brudgummens ord v. 10--14. -- Vers om
vingårdens fiender v. 15. -- Bruden
talar v. 16--17.

1. »Jag är ett ringa blomster i Saron,
en lilja i dalen.»

2. »Ja, såsom en lilja bland törnen,
så är min älskade bland jungfrur.»
3. »Såsom ett äppelträd bland vildmarkens träd,
så är min vän bland ynglingar;
ljuvligt är mig att sitta i dess skugga,
och söt är dess frukt för min mun.

4. I vinsalen har han fört mig in,
och kärleken är hans baner över mig.

5. Vederkvicken mig med druvkakor,
styrken mig med äpplen;
ty jag är sjuk av kärlek.»
----

6. Hans vänstra arm vilar under mitt huvud,
och hans högra omfamnar mig.

7. Jag besvär eder,
I Jerusalems döttrar,
vid gaseller och hindar på marken:
Oroen icke kärleken, stören den icke,
förrän den själv så vill.
----

8. Hör, där är min vän!
Ja, där kommer han,
springande över bergen,
hoppande fram på höjderna.
9. Lik en gasell är min vän
eller lik en ung hjort.

Se, nu står han där
bakom vår vägg,
han blickar in genom fönstret,
han skådar genom gallret.
10. Min vän begynner tala,
han säger till mig:

»Stå upp, min älskade,
du min sköna, och kom hitut.
11. Ty se, vintern är förbi,
regntiden är förliden
och har gått sin kos.
12. Blommorna visa sig på marken,
tiden har kommit, då vinträden skäras,
och turturduvan låter höra
sin röst i vårt land.
13. Fikonträdets frukter begynna att mogna,
vinträden stå redan i blom,
de sprida sin doft.
Stå upp, min älskade, min sköna,
och kom hitut.

14. Du min duva i bergsklyftan,
i klippväggens gömsle,
låt mig se ditt ansikte,
låt mig höra din röst;
ty din röst är så ljuv,
och ditt ansikte är så täckt.»
----

15. Fången rävarna åt oss,
de små rävarna,
vingårdarnas fördärvare,
nu då våra vingårdar stå i blom.
----

16. Min vän är min,
och jag är hans,
där han för sin hjord i bet ibland liljor.
17. Till dess morgonvinden blåser
och skuggorna fly,
må du ströva omkring,
lik en gasell, min vän,
eller lik en ung hjort,
på de kassiadoftande bergen.
*22/03 Höga Visan, 3 Kapitlet
Höga Visan, 3 Kapitlet

Bruden berättar en dröm v. 1--4. --
Bruden talar till Jerusalems döttrar v.
5. -- Brudtåget beskrives v. 6--11.

1. Där jag låg på mitt läger om natten,
sökte jag honom som min själ har kär;
jag sökte honom, men fann honom icke.

2. »Jag vill stå upp och gå omkring i staden,
på gatorna och på torgen;
jag vill söka honom som min själ har kär.»

Jag sökte honom, men fann honom icke.

3. Väktarna mötte mig,
där de gingo omkring i staden.
»Haven I sett honom som min själ har kär?»

4. Knappt hade jag kommit förbi dem,
så fann jag honom som min själ har kär.
Jag tog honom fatt, och jag släppte honom icke,
förrän jag hade fört honom in i min moders hus,
in i min fostrarinnas kammare.
----

5. Jag besvär eder,
I Jerusalems döttrar,
vid gaseller och hindar på marken:
Oroen icke kärleken, stören den icke,
förrän den själv så vill.
----

6. Vem är hon som kommer hitupp från öknen
såsom i stoder av rök,
kringdoftad av myrra och rökelse
och alla slags köpmannakryddor?

7. Se, det är Salomos bärstol!
Sextio hjältar omgiva den,
utvalda bland Israels hjältar.
8. Alla bära de svärd
och äro väl förfarna i strid.
Var och en har sitt svärd vid sin länd,
till värn mot nattens faror.

9. En praktbår är det som konung Salomo
har låtit göra åt sig
av virke från Libanon.
10. Dess sidostöd äro gjorda av silver,
ryggstödet av guld,
sätet belagt med purpurrött tyg.
Innantill är den prydd i kärlek
av Jerusalems döttrar.
11. I Sions döttrar,
gån ut och skåden
konung Salomo med lust,
skåden kransen som hans moder har krönt honom med
på hans bröllopsdag,
på hans hjärtefröjds dag.
*22/04 Höga Visan, 4 Kapitlet
Höga Visan, 4 Kapitlet

Brudgummen beskriver bruden v. 1--7. --
Brudgummen vill hämta bruden från bergen
v. 8. -- Brudgummen talar till bruden v.
9--11. -- Brudgummen talar v. 12--15,
bruden svarar v. 16, brudgummen svarar
åter 5:1a. -- Lyckönskan till brud och
brudgum 5:1b.

1. Vad du är skön, min älskade, vad du är skön!
Dina ögon äro duvor,
där de skymta genom din slöja.
Ditt hår är likt en hjord av getter
som strömma nedför Gileads berg.
2. Dina tänder likna en hjord av nyklippta tackor,
nyss uppkomna ur badet,
allasammans med tvillingar,
ofruktsam är ingen ibland dem.
3. Ett rosenrött snöre likna dina läppar,
och täck är din mun.
Lik ett brustet granatäpple är din kind,
där den skymtar genom din slöja.
4. Din hals är lik Davids torn,
det väl befästa;
tusen sköldar hänga därpå,
hjältarnas alla sköldar.
5. Din barm är lik ett killingpar,
tvillingar av en gasell,
som gå i bet ibland liljor.

6. Till dess morgonvinden blåser
och skuggorna fly,
vill jag gå bort till myrraberget,
till den rökelsedoftande höjden.

7. Du är skön alltigenom, min älskade,
på dig finnes ingen fläck.
----

8. Kom med mig från Libanon, min brud,
kom med mig från Libanon.
Stig ned från Amanas topp,
från toppen av Senir och Hermon,
från lejonens hemvist,
från pantrarnas berg.
----

9. Du har tagit mitt hjärta, du min syster, min brud;
du har tagit mitt hjärta med en enda blick,
med en enda länk av kedjan kring din hals.

10. Huru skön är icke din kärlek,
du min syster, min brud!
Huru ljuv är icke din kärlek!
Ja, mer ljuv än vin;
och doften av dina salvor
övergår all vällukt.
11. Av sötma drypa
dina läppar, min brud;
din tunga gömmer
honung och mjölk,
och doften av dina kläder
är såsom Libanons doft.
----

12. »En tillsluten lustgård
är min syster, min brud,
en tillsluten brunn,
en förseglad källa.
13. Såsom en park av granatträd skjuter du upp,
med de ädlaste frukter,
med cyperblommor och nardusplantor,
14. med nardus och saffran,
kalmus och kanel
och rökelseträd av alla slag,
med myrra och aloe
och de yppersta kryddor av alla slag.

15. Ja, en källa i lustgården är du,
en brunn med friskt vatten
och ett rinnande flöde ifrån Libanon.»

16. »Vakna upp, du nordanvind,
och kom, du sunnanvind;
blås genom min lustgård,
låt dess vällukt strömma ut.
Må min vän komma till sin lustgård
och äta dess ädla frukter.»

5:1. [1]

[1] Höga V. 5:1 hör egentligen hit, men återfinns nedan. --Red för
den elektroniska utgåvan.
*22/05 Höga Visan, 5 Kapitlet
1. »Ja, jag kommer till min lustgård,
du min syster, min brud;
jag hämtar min myrra och mina välluktande kryddor,
jag äter min honungskaka och min honung,
jag dricker mitt vin och min mjölk.»
----

Äten, I kära, och dricken,
ja, berusen eder av kärlek.

Höga Visan, 5 Kapitlet

Bruden talar v. 2a, anför brudgummens
ord v. 2b och sitt svar v. 3, talar
vidare v. 4--8. Jerusalems döttrar tala
v. 9, bruden svarar och beskriver sin
brudgum för Jerusalems döttrar v.
10--16, Jerusalems döttrar fråga v. 17,
bruden svarar 6:1--2.

2. Jag låg och sov, dock vakade mitt hjärta.
Hör, då klappar min vän på dörren:

»Öppna för mig, du min syster,
min älskade, min duva, min fromma;
ty mitt huvud är fullt av dagg,
mina lockar av nattens droppar.»

3. »Jag har lagt av mina kläder;
skulle jag nu åter taga dem på mig?
Jag har tvagit mina fötter;
skulle jag nu orena dem?»

4. Min vän räckte in sin hand genom luckan;
då rördes mitt hjärta över honom.
5. Jag stod upp för att öppna för min vän,
och mina händer dröpo av myrra,
mina fingrar av flytande myrra,
som fuktade rigelns handtag.

6. Så öppnade jag för min vän,
men min vän var borta och försvunnen.
Min själ blev utom sig vid tanken på hans ord.

Jag sökte honom, men fann honom icke;
jag ropade på honom, men han svarade mig icke.
7. Väktarna mötte mig,
där de gingo omkring i staden,
de slogo mig, de sårade mig;
de ryckte av mig min mantel,
väktarna på murarna.

8. »Jag besvär eder,
I Jerusalems döttrar,
om I finnen min vän,
så sägen -- ja, vad skolen I säga honom?
Att jag är sjuk av kärlek!»

9. »Vad är då din vän förmer än andra vänner,
du skönaste bland kvinnor?
Vad är din vän förmer än andra vänner,
eftersom du så besvär oss?»

10. »Min vän är strålande vit och röd,
härlig framför tio tusen.
11. Hans huvud är finaste guld,
hans lockar palmträdsvippor,
och svarta såsom korpen.
12. Hans ögon likna duvor
invid vattenbäckar,
duvor som bada sig i mjölk
och sitta invid bräddfull rand.
13. Hans kinder liknar välluktrika blomstersängar,
skrin med doftande kryddor.
Hans läppar äro röda liljor;
de drypa av flytande myrra.
14. Hans händer äro tenar av guld,
besatta med krysoliter.
Hans midja är formad av elfenben,
övertäckt med safirer.
15. Hans ben äro pelare av vitaste marmor,
som vila på fotstycken av finaste guld.
Att se honom är såsom att se Libanon;
ståtlig är han såsom en ceder.
16. Hans mun är idel sötma,
hela hans väsende är ljuvlighet.
Sådan är min vän, ja, sådan är min älskade,
I Jerusalems döttrar.»

17. »Vart har han då gått, din vän,
du skönaste bland kvinnor?
Vart har din vän tagit vägen?
Låt oss hjälpa dig att söka honom.»
6:1. [1]
6:2. [1]

[1] Höga V. 6:1--2 hör egentligen hit, men återfinns nedan. --Red för
den elektroniska utgåvan.
*22/06 Höga Visan, 6 Kapitlet
1. »Min vän har gått ned till sin lustgård,
till sina välluktrika blomstersängar,
för att låta sin hjord beta i lustgårdarna
och för att plocka liljor.

2. Jag är min väns,
och min vän är min,
där han för sin hjord i bet ibland liljor.

Höga Visan, 6 Kapitlet

Brudgummen beskriver bruden v. 3--6. --
Brudgummen jämför sin brud med andra v.
7--8. -- Brudgummen talar om bruden och
sig själv v. 9--11.

3. Du är skön såsom Tirsa, min älskade,
ljuvlig såsom Jerusalem,
överväldigande såsom en härskara.

4. Vänd bort ifrån mig dina ögon,
ty de hava underkuvat mig.
Ditt hår är likt en hjord av getter
som strömma nedför Gilead.
5. Dina tänder likna en hjord av tackor,
nyss uppkomna ur badet,
allasammans med tvillingar,
ofruktsam är ingen ibland dem.
6. Lik ett brustet granatäpple är din kind,
där den skymtar genom din slöja.
----

7. Sextio äro drottningarna,
och åttio bihustrurna,
och tärnorna en otalig skara.
8. Men en enda är hon,
min duva, min fromma,
hon, sin moders endaste,
hon, sin fostrarinnas utkorade.
När jungfrur se henne, prisa de henne säll,
drottningar och bihustrur höja hennes lov.
----

9. Vem är hon som där blickar fram lik en morgonrodnad,
skön såsom månen,
strålande såsom solen,
överväldigande såsom en härskara?

10. Till valnötslunden gick jag ned,
för att glädja mig åt grönskan i dalen,
för att se om vinträden hade slagit ut,
om granatträden hade fått blommor.
11. Oförtänkt satte mig då min kärlek
upp på mitt furstefolks vagnar.

Höga Visan, 7 Kapitlet

Den dansande bruden beskrives 6:12--7:5.
-- Brudgummen talar om sin kärlek och om
bruden v. 6--9a, bruden svarar v.
9b--10. -- Bruden talar v. 11--13.

12. »Vänd om, vänd om,
du brud från Sulem,
vänd om, vänd om, så att vi få se på dig.»
»Vad finnen I att se hos bruden från Sulem,
där hon rör sig såsom i vapendans?»
*22/07 Höga Visan, 7 Kapitlet
1. »Huru sköna äro icke dina fötter
i sina skor, du ädla!
Dina höfters rundning
är såsom ett bröstspännes kupor,
gjorda av en konstnärs händer.
2. Ditt sköte är en rundad skål,
må vinet aldrig fattas däri.
Din midja är en vetehög,
omhägnad av liljor.
3. Din barm är lik ett killingpar,
tvillingar av en gasell.
4. Din hals liknar Elfenbenstornet,
dina ögon dammarna i Hesbon,
vid Bat-Rabbimsporten.
Din näsa är såsom Libanonstornet,
som skådar ut mot Damaskus.
5. Ditt huvud höjer sig såsom Karmel,
och lockarna på ditt huvud hava purpurglans.
En konung är fångad i deras snara.»
----

6. »Huru skön och huru ljuv är du icke,
du kärlek, så följd av lust!

7. Ja, din växt är såsom ett palmträds,
och din barm liknar fruktklasar.
8. Jag tänker: I det palmträdet vill jag stiga upp,
jag vill gripa tag i dess kvistar.
Må din barm då vara mig
såsom vinträdets klasar
och doften av din andedräkt
såsom äpplens doft
9. och din mun såsom ljuvaste vin!»

»Ja, ett vin som lätt glider ned i min vän
och fuktar de slumrandes läppar.
10. Jag är min väns,
och till mig står hans åtrå.»
----

11. Kom, min vän;
låt oss gå ut på landsbygden
och stanna i byarna över natten.
12. Bittida må vi gå till vingårdarna, för att se
om vinträden hava slagit ut,
om knopparna hava öppnat sig,
om granatträden hava fått blommor.
Där vill jag giva
min kärlek åt dig.

13. Kärleksäpplena sprida sin doft,
och vid våra dörrar finnas alla slags ädla frukter,
både nya och gamla;
åt dig, min vän, har jag förvarat dem.
*22/08 Höga Visan, 8 Kapitlet
Höga Visan, 8 Kapitlet

Bruden talar v. 1--2. -- Bruden talar
till Jerusalems döttrar v. 3--4. --
Brudens uppträdande omtalas v. 5a.
Bruden talar 5b--7. -- En av brudens
bröder talar v. 8, en annan broder v. 9,
bruden själv v. 10. -- Brudgummen talar
v. 11--12. -- Brudgummen talar v. 13,
bruden v. 14.

1. Ack att du vore såsom en min broder,
ammad vid min moders bröst!
Om jag då mötte dig därute, så finge jag kyssa dig,
och ingen skulle tänka illa om mig därför.
2. Jag finge då ledsaga dig,
föra dig in i min moders hus,
och du skulle undervisa mig;
kryddat vin skulle jag giva dig att dricka,
saft från mitt granatträd.
----

3. Hans vänstra arm vilar under mitt huvud,
och hans högra omfamnar mig.

4. Jag besvär eder,
I Jerusalems döttrar:
Oroen icke kärleken, stören den icke,
förrän den själv så vill.

5. Vem är hon som kommer hitupp från öknen,
stödd på sin vän?

»Där under äppelträdet väckte jag dig;
där var det som din moder hade fött dig,
där födde dig hon som gav dig livet.

6. Hav mig såsom en signetring vid ditt hjärta,
såsom en signetring på din arm.

Ty kärleken är stark såsom döden,
dess trängtan obetvinglig såsom dödsriket;
dess glöd är såsom eldens glöd,
en HERRENS låga är den.
7. De största vatten förmå ej utsläcka kärleken,
strömmar kunna icke fördränka den.
Om någon ville giva alla ägodelar i sitt hus för kärleken,
så skulle han ändå bliva försmådd.»
----

8. »Vi hava en syster, en helt ung,
som ännu icke har någon barm.
Vad skola vi göra med vår syster,
när tiden kommer, att man vill vinna henne?»
9. »Är hon en mur,
så bygga vi på den
ett krön av silver;
men är hon en dörr,
så bomma vi för den
med en cederplanka.»

10. »Jag är en mur,
och min barm är såsom tornen därpå;
så blev jag i hans ögon
en kvinna som var ynnest värd.»
----

11. En vingård ägde Salomo i Baal-Hamon,
den vingården lämnade han åt väktare;
tusen siklar silver var
kunde de hämta ur dess frukt.

12. Men min vingård, den har jag själv i min vård.
Du, Salomo, må taga dina tusen,
och två hundra må de få, som vakta dess frukt.
----

13. »Du lustgårdarnas inbyggerska,
vännerna lyssna efter din röst;
låt mig höra den.»

14. »Skynda åstad, min vän,
lik en gasell
eller lik en ung hjort,
upp på de välluktrika bergen.»
@c -*- 1917 -*-
@c ceder knappar in saker i denna bok hemma.
@c TODO:
@c Kolla nya stycken.
@c Indentera all prosa.
@c Kontrollera kommatering och indentering i kapitel 1-27 och
@c kanske resten också.
*23/ Jesaja
*23/01 Jesaja, 1 Kapitlet
Jesaja, 1 Kapitlet

Botpredikan för det avfälliga Juda.

1. Detta är Jesajas, Amos' sons, syner, vad han skådade angående
Juda och Jerusalem i Ussias, Jotams, Ahas' och Hiskias, Juda
konungars, tid.
2. Hören, I himlar,
och lyssna, du jord;
ty HERREN talar.
Barn har jag uppfött och fostrat,
men de hava avfallit från mig.
3. En oxe känner sin ägare
och en åsna sin herres krubba,
men Israel känner intet,
mitt folk förstår intet.

4. Ve dig, du syndiga släkte,
du skuldbelastade folk,
du ogärningsmäns avföda,
I vanartiga barn,
som haven övergivit HERREN,
föraktat Israels Helige
och vikit bort ifrån honom!
5. Var skall man mer slå eder,
då I så fortgån i avfällighet?
Hela huvudet är ju krankt,
och hela hjärtat är sjukt.
6. Ifrån fotbladet ända upp till huvudet
finnes intet helt,
blott sårmärken och blånader
och friska sår,
icke utkramade eller förbundna
eller lenade med olja.
7. Edert land är en ödemark,
edra städer äro uppbrända i eld,
edra åkrar bliva i eder åsyn
förtärda av främlingar;
en ödeläggelse är det,
såsom där främlingar hava omstörtat allt.
8. Allenast dottern Sion står kvar där,
såsom en hydda i en vingård,
såsom ett vaktskjul på ett gurkfält,
såsom en inspärrad stad.
9. Om HERREN Sebaot icke hade lämnat
en liten återstod kvar åt oss,
då vore vi såsom Sodom,
vi vore Gomorra lika.

10. Hören HERRENS ord,
I Sodomsfurstar,
lyssna till vår Guds lag,
du Gomorra-folk.
11. Vad skall jag med edra många slaktoffer?
säger HERREN.
Jag är mätt på brännoffer av vädurar
och på gödkalvars fett,
och till blod av tjurar och lamm
och bockar har jag intet behag.
12. När I kommen för att träda fram
inför mitt ansikte,
vem begär då av eder det,
att mina förgårdar trampas ned?
13. Bären ej vidare fram
fåfängliga spisoffer;
ångan av dem är
en styggelse för mig.
Nymånader och sabbater
och utlysta fester,
ondska i förening med högtidsförsamlingar,
sådant kan jag icke lida.
14. Edra nymånader och högtider
hatar min själ;
de hava blivit mig en börda,
jag orkar ej bära den.
15. Ja, huru I än uträcken edra händer,
så gömmer jag mina ögon för eder,
och om I än mycket bedjen,
så hör jag icke därpå.
Edra händer äro fulla av blod;
16. tvån eder då, och renen eder.
Skaffen edert onda väsende
bort ifrån mina ögon.
Hören upp att göra, vad ont är.
17. Lären att göra vad gott är,
faren efter det rätt är,
visen förtryckaren på bättre vägar,
skaffen den faderlöse rätt,
utfören änkans sak.

18. Kom, låt oss gå till rätta
med varandra, säger HERREN.
Om edra synder än äro blodröda,
så kunna de bliva snövita,
och om de äro röda såsom scharlakan,
så kunna de bliva såsom vit ull.
19. Om I ären villiga att höra,
skolen I få äta av landets goda.
20. Men ären I ovilliga och gensträviga,
skolen I förtäras av svärd;
ty så har HERRENS mun talat.

21. Huru har hon icke blivit en sköka,
den trogna staden!
Den var full av rätt,
rättfärdighet bodde därinne,
men nu bo där mördare.
22. Ditt silver har blivit slagg,
ditt ädla vin är utspätt med vatten.
23. Dina styresmän äro upprorsmän
och tjuvars stallbröder.
Alla älskar de mutor
och fara efter vinning.
Den faderlöse skaffa de icke rätt,
och änkans sak
kommer icke inför dem.
24. Därför säger Herren,
HERREN Sebaot,
den Starke i Israel:
Ve! Jag vill släcka
min harm på mina ovänner
och hämnas på mina fiender.
25. Jag vill vända min hand emot dig
och bortrensa ditt slagg såsom med lutsalt
och skaffa bort all din oädla malm.
26. Jag vill åter giva dig
sådana domare som tillförne,
och sådana rådsherrar
som du förut ägde.
Därefter skall du kallas
»rättfärdighetens stad»,
»en trogen stad».
27. Sion skall genom rätt bliva förlossad
och dess omvända genom rättfärdighet.
28. Men fördärv skall drabba
alla överträdare och syndare,
och de som övergiva HERREN,
de skola förgås.
29. Ja, de skola komma på skam med de terebinter
som voro eder fröjd;
och I skolen få blygas över de lustgårdar[1]
som I haden så kära.
30. Ty I skolen bliva såsom en terebint
med vissnade löv
och varda lika en lustgård
utan något vatten.
31. Och de väldige skola varda såsom blår,
och deras verk såsom en gnista,
och de skola tillsammans brinna,
och ingen skall kunna släcka.

[1] Se Lustgård i Ordförkl.
*23/02 Jesaja, 2 Kapitlet
Jesaja, 2 Kapitlet

Sions framtida storhet. Dess nuvarande
syndfullhet. Domen genom en Herrens dag.

1. Detta är vad Jesaja, Amos' son, skådade angående Juda och
Jerusalem.

2. Och det skall ske i kommande dagar
att det berg där HERRENS hus är
skall stå där fast grundat
och vara det yppersta ibland bergen
och upphöjt över andra höjder;
och alla hednafolk skola strömma dit,
3. ja, många folk skola gå åstad
och skola säga:
»Upp, låt oss draga åstad
till HERRENS berg,
upp till Jakobs Guds hus,
för att han må undervisa oss om sina vägar,
så att vi kunna vandra på hans stigar.»
Ty från Sion skall lag utgå,
och HERRENS ord från Jerusalem.
4. Och han skall döma mellan hednafolken
och skipa rätt åt många folk.
Då skola de smida sina svärd till plogbillar
och sina spjut till vingårdsknivar.
Folken skola ej mer lyfta svärd mot varandra
och icke mer lära sig att strida.

5. I av Jakobs hus, kommen,
låtom oss vandra i HERRENS ljus.
6. Ty du har förskjutit ditt folk,
Jakobs hus,
därför att de äro fulla av Österlandets väsende
och öva teckentyderi såsom filistéerna;
ja, med främlingar förbinda de sig.
7. Deras land är fullt av silver och guld,
och på deras skatter är ingen ände;
deras land är fullt av hästar,
och på deras vagnar är ingen ände;
8. deras land är ock fullt av avgudar,
och sina egna händers verk tillbedja de,
det som deras fingrar hava gjort.
9. Därför bliva människorna nedböjda
och männen ödmjukade;
du kan icke förlåta dem.

10. Fly in i klippan,
och göm dig i jorden,
för HERRENS fruktansvärda makt
och för hans höga majestät.
11. Ty människornas högmodiga ögon
skola bliva ödmjukade,
och männens övermod skall bliva nedböjt,
och HERREN allena
skall vara hög på den dagen.
12. Ty en dag har HERREN Sebaot bestämt,
som skall komma över allt stolt och övermodigt
och över allt som är upphöjt,
och det skall bliva ödmjukat,
13. ja, över alla Libanons cedrar,
de höga och stolta,
och över alla Basans ekar;
14. över alla höga berg
och alla stolta höjder,
15. över alla höga torn
och alla fasta murar,
16. över alla Tarsis-skepp,
ja, över allt som är skönt att skåda.
17. Och människornas högmod skall bliva nedböjt
och männens övermod nedbrutet,
och HERREN allena
skall vara hög på den dagen.
18. Men avgudarna skola alldeles förgås.

19. Och man skall fly in i klippgrottor
och in i jordhålor,
för HERRENS fruktansvärda makt
och för hans höga majestät,
när han står upp för att förskräcka jorden.
20. På den dagen skola människorna kasta bort
åt mullvadar och flädermöss
de avgudar av silver
och de avgudar av guld,
som de hava gjort åt sig för att tillbedja.
21. Ja, de skola fly in i klipprämnor
och in i bergsklyftor,
för HERRENS fruktansvärda makt
och för hans höga majestät,
när han står upp för att förskräcka jorden.
22. Så förliten eder nu ej mer på människor,
i vilkas näsa är allenast en fläkt;
ty huru ringa äro icke de att akta!
*23/03 Jesaja, 3 Kapitlet
Jesaja, 3 Kapitlet

Straffdom över Juda, över dess
orättrådiga ledare och dess fåfänga
kvinnor.

1. Ty se, Herren, HERREN Sebaot skall taga bort ifrån Jerusalem och
Juda allt slags stöd och uppehälle -- all mat till uppehälle
och all dryck till uppehälle --
2. hjältar och krigsmän, domare och profeter, spåmän och äldste,
3. underhövitsmän och högtuppsatta män, rådsherrar och slöjdkunnigt
folk och män som äro förfarna i besvärjelsekonst.
4. Och jag skall giva dem ynglingar till furstar, och barnsligt
självsvåld skall få råda över dem.
5. Av folket skall den ene förtrycka den andre, var och en sin
nästa; den unge skall sätta sig upp mot den gamle, den ringe mot
den högt ansedde.
6. När då så sker, att någon fattar tag i en annan i hans faders
hus och säger: »Du äger en mantel, du skall bliva vår styresman;
tag du hand om detta vacklande rike» --
7. då skall denne svara och säga: »Jag kan icke skaffa bot; i mitt
hus finnes varken bröd eller mantel. Mig skolen I icke sätta
till styresman över folket.»

8. Ty Jerusalem vacklar, och Juda faller, då de nu med sitt tal och
sina gärningar stå emot HERREN och äro gensträviga mot hans
härlighets blickar.
9. Deras uppsyn vittnar emot dem; och likasom Sodoms folk bedriva
de sina synder uppenbart och dölja dem icke. Ve över deras
själar, ty själva hava de berett sig olycka!
10. Om den rättfärdige mån I tänka att det skall gå honom väl, ty
sådana skola äta sina gärningars frukt.
11. Men ve över den ogudaktige! Honom skall det gå illa, ty efter
hans gärningar skall hans vedergällning bliva.

12. Mitt folks behärskare är ett barn,
och kvinnor råda över det.
Mitt folk, dina ledare föra dig vilse
och fördärva den väg, som du skulle gå.

13. Men HERREN står redo att gå till rätta,
han träder fram för att döma folken;
14. HERREN vill gå till doms
med sitt folks äldste och med dess furstar.
»I haven skövlat vingården;
rov från de fattiga är i edra hus.
15. Huru kunnen I så krossa mitt folk
och söndermala de fattiga?»
Så säger Herren, HERREN Sebaot.

16. Och HERREN säger: Eftersom Sions döttrar äro så högmodiga, och
gå med rak hals och spela med ögonen, och gå där och trippa och
pingla med sina fotringar,
17. därför skall Herren låta Sions döttrars hjässor bliva fulla
av skorv, och HERREN skall blotta deras blygd.
18. På den dagen skall Herren taga bort all deras ståt:
fotringar, pannband och halsprydnader,
19. örhängen, armband och slöjor,
20. huvudprydnader, fotstegskedjor, gördlar, luktflaskor och
amuletter,
21. fingerringar och näsringar,
22. högtidsdräkter, kåpor, mantlar och pungar,
23. speglar, fina linneskjortor, huvudbindlar och flor.
24. Och där skall vara stank i stället för vällukt, rep i stället
för bälte, skalligt huvud i stället för krusat hår, hölje av
säcktyg i stället för högtidsmantel, märken av brännjärn i stället
för skönhet.

25. Dina män skola falla för svärd
och dina hjältar i krig:
26. hennes portar skola klaga och sörja,
och övergiven skall hon sitta på marken.

4:1. [1]

[1] Jes 4:1 hör egentligen hit, men återfinns nedan. --Red för den
elektroniska utgåvan.
*23/04 Jesaja, 4 Kapitlet
1. Och på den tiden skola sju kvinnor fatta i en och samma man och
säga: »Vi vilja själva föda oss och själva kläda oss; låt oss
allenast få bära ditt namn, och tag så bort vår smälek.»

Jesaja, 4 Kapitlet

Det renade Sions härlighet och trygghet.

2. På den tiden skall det som HERREN låter växa bliva till prydnad
och härlighet, och vad landet alstrar bliva till berömmelse och
ära, för den räddade skaran i Israel.
3. Och det skall ske att den som lämnas övrig i Sion och den som
bliver kvar i Jerusalem, han skall då kallas helig, var och en
som är upptecknad till liv i Jerusalem --
4. när en gång Herren har avtvått Sions döttrars orenlighet och
bortsköljt ur Jerusalem dess blodskulder genom rättens och
reningens ande.
5. Och HERREN skall över hela Sions bergs område och över dess
högtidsskaror skapa en molnsky och en rök om dagen, och skenet
av en lågande eld om natten; ty ett beskärmande täckelse skall
vila över all dess härlighet.
6. Och ett skygd skall vara däröver till skugga under dagens hetta,
och till en tillflykt och ett värn mot störtskurar och regn.
*23/05 Jesaja, 5 Kapitlet
Jesaja, 5 Kapitlet

Herrens vingård. Domsord över
ogudaktigheten.

1. Jag vill sjunga om min vän, min väns sång om hans vingård.

Min vän hade en vingård
på en bördig bergskulle.
2. Och han hackade upp den
och rensade den från stenar
och planterade där ädla vinträd;
han byggde ett vakttorn därinne,
han högg ock ut ett presskar däri.
Så väntade han att den skulle bära äkta druvor,
men den bar vilddruvor.
3. Och nu, I Jerusalems invånare
och I Juda män,
fällen nu eder dom
mellan mig och min vingård.
4. Vad kunde mer göras för min vingård,
än vad jag har gjort för den?
Varför bar den då vilddruvor,
när jag väntade att den skulle bära äkta druvor?
5. Så vill jag nu kungöra för eder
vad jag skall göra med min vingård:
Jag skall taga bort dess hägnad,
och den skall givas till skövling;
jag skall bryta ned dess mur,
och den skall bliva nedtrampad.
6. Jag skall i grund fördärva den,
ingen skall skära den eller gräva däri.
Den skall fyllas med tistel och törne;
och molnen skall jag förbjuda
att sända ned regn på den.

7. Ty HERREN Sebaots vingård,
det är Israels hus;
och Juda folk
är hans älsklingsplantering.
Men när han väntade laglydnad,
då fann han lagbrott,
och när han väntade rättfärdighet,
fann han skriande orättfärdighet. --

8. Ve eder som läggen hus till hus
och fogen åker till åker,
intill dess att rum ej mer finnes
och I ären de enda som bo i landet!
9. Från HERREN Sebaot
ljuder det så i mina öron:
Sannerligen, de många husen
skola bliva öde;
huru stora och sköna de än äro,
skola de bliva tomma på invånare.
10. Ty en vingård på tio plogland
skall giva allenast ett batmått,
och en homers utsäde
skall giva blott en efa.

11. Ve dem som stå bittida upp
för att hasta till starka drycker,
och som sitta intill sena natten
för att upphetta sig med vin!
12. Harpor och psaltare,
pukor och flöjter och vin
hava de vid sina dryckeslag,
men på HERRENS gärningar
akta de icke,
på hans händers verk
se de icke.
13. Därför skall mitt folk oförtänkt
föras bort i fångenskap;
dess ädlingar skola lida hunger
och dess larmande skaror försmäkta av törst.
14. Ja, därför spärrar dödsriket
upp sitt gap,
det öppnar sina käftar
utan allt mått,
och stadens yperste
måste fara ditned,
jämte dess larmande och sorlande skaror,
envar som fröjdar sig därinne.
15. Så bliva människorna nedböjda
och männen ödmjukade,
ja, ödmjukade varda
de högmodigas ögon.
16. Men HERREN Sebaot
bliver hög genom sin dom,
Gud, den helige,
bevisar sig helig genom rättfärdighet.
17. Och lamm gå där i bet
såsom på sin egen mark,
och på de rikas ödetomter
söka vandrande herdar sin föda.

18. Ve dem som draga fram missgärningsstraff
med lögnens tåg
och syndastraff
såsom med vagnslinor,
19. dem som säga: »Må han hasta,
må han skynda med sitt verk,
så att vi få se det;
må det som Israels Helige har beslutit
nalkas och komma,
så att vi förnimma det!»

20. Ve dem som kalla det onda gott,
och det goda ont,
dem som göra mörker till ljus,
och ljus till mörker,
dem som göra surt till sött,
och sött till surt!

21. Ve dem som äro visa i sina egna ögon
och hålla sig själva för kloka!
22. Ve dem som äro hjältar
i att dricka vin
och som äro tappra
i att blanda starka drycker,
23. dem som giva den skyldige rätt
för mutors skull,
men beröva den oskyldige
vad som är hans rätt!

24. Därför, såsom eldsflamman förtär strå,
och såsom halm sjunker tillsammans i lågan,
så skall deras rot förruttna,
och deras löv skola flyga bort såsom stoft,
eftersom de förkastade HERREN Sebaots lag
och föraktade Israels Heliges ord.

25. Därför har HERRENS vrede
upptänts mot hans folk,
och han uträcker sin hand
emot det och slår det,
så att bergen darra,
och så att döda kroppar ligga
såsom orenlighet på gatorna.
Vid allt detta vänder hans vrede icke åter,
hans hand är ännu uträckt.

26. Och han reser upp ett baner
för hednafolken i fjärran,
och lockar på dem att de skola komma
från jordens ända;
och se, snart och med hast
komma de dit.
27. Ingen finnes bland dem, som är trött,
ingen som är stapplande.
Ingen unnar sig slummer
och ingen sömn;
på ingen lossnar bältet
omkring hans länder,
och för ingen brister
en skorem sönder.
28. Deras pilar äro skarpa,
och deras bågar äro alla spända;
deras hästars hovar
äro såsom av flinta,
och deras vagnshjul likna stormvinden.
29. Deras skriande är såsom en lejoninnas;
de skria såsom unga lejon,
rytande gripa de sitt rov och bära bort det,
och ingen finnes, som räddar.
30. Ett rytande över folket
höres på den dagen,
likt rytandet av ett hav;
och skådar man ned på jorden,
se, då är där mörker och nöd,
och ljuset är förmörkat genom töcken.
*23/06 Jesaja, 6 Kapitlet
Jesaja, 6 Kapitlet

Profetens kallelse.

1. I det år då konung Ussia dog såg jag Herren sitta på en hög och
upphöjd tron, och släpet på hans mantel uppfyllde templet.
2. Serafer stodo omkring honom. Var och en av dem hade sex vingar:
med två betäckte de sina ansikten, med två betäckte de sina
fötter, och med två flögo de.
3. Och den ene ropade till den andre och sade:

»Helig, helig, helig är HERREN Sebaot;
hela jorden är full av hans härlighet.»

4. Och dörrtrösklarnas fästen darrade, när ropet ljöd; och huset
blev uppfyllt av rök.

5. Då sade jag: »Ve mig, jag förgås! Ty jag har orena läppar,
och jag bor ibland ett folk som har orena läppar, och mina ögon
hava sett Konungen, HERREN Sebaot.»
6. Men en av seraferna flög fram till mig, och han hade i sin
hand ett glödande kol, som han med en tång hade tagit på altaret.
7. Och han rörde därmed vid min mun. Därefter sade han: »Se, då
nu detta har rört vid dina läppar, har din missgärning blivit
tagen ifrån dig, och din synd är försonad.»

8. Och jag hörde Herren tala, och han sade: »Vem skall jag sända,
och vem vill vara vår budbärare?» Och jag sade: »Se, här är jag,
sänd mig.»
9. Då sade han: »Gå åstad och säg till detta folk:

'Hören alltjämt, men förstån intet;
sen alltjämt, men förnimmen intet'.
10. Förstocka detta folks hjärta,
och tillslut dess öron,
och förblinda dess ögon,
så att det icke kan se med sina ögon,
eller höra med sina öron,
eller förstå med sitt hjärta,
och omvända sig och bliva helat.»

11. Men jag sade: »För huru lång tid, Herre?» Han svarade:
»Till dess att städerna bliva öde och utan någon invånare,
och husen utan folk, och till dess att fälten ligga öde och
förhärjade.
12. Och när HERREN har fört folket bort i fjärran och ödsligheten
bliver stor i landet,
13. och allenast en tiondedel ännu är kvar däri, då skall denna
ytterligare förödas såsom en terebint eller en ek av vilken en
stubbe har lämnats kvar, när den fälldes. Den stubben skall vara
en helig säd.»
*23/07 Jesaja, 7 Kapitlet
Jesaja, 7 Kapitlet

Profetia med anledning av Efraims och
Arams tåg mot Juda. Immanuel.

1. Och i Ahas', Jotams sons, Ussias sons, Juda konungs, tid hände
sig att Resin, konungen i Aram, och Peka, Remaljas son, Israels
konung, drogo upp mot Jerusalem för att erövra det (vilket de
likväl icke förmådde göra).
2. Och när det blev berättat för Davids hus att araméerna hade
lägrat sig i Efraim, då skälvde hans och hans folks hjärtan,
såsom skogens träd skälva för vinden.

3. Men HERREN sade till Jesaja: »Gå åstad med din son Sear-Jasub
och möt Ahas vid ändan av Övre dammens vattenledning, på vägen
till Valkarfältet,
4. och säg till honom: Tag dig till vara och håll dig stilla;
frukta icke och var icke försagd i ditt hjärta för dessa två
rykande brandstumpar, för Resin med araméerna och för Remaljas
son, i deras förgrymmelse.
5. Eftersom Aram med Efraim och Remaljas son hava gjort upp onda
planer mot dig och sagt:
6. 'Vi vilja draga upp mot Juda och slå det med skräck och erövra
det åt oss och göra Tabals son till konung där',
7. därför säger Herren, HERREN: Det skall icke lyckas, det skall
icke ske.

8. Ty Damaskus är Arams huvud, och Resin är Damaskus' huvud; och om
sextiofem år skall Efraim vara krossat, så att det icke mer är
ett folk.
9. Och Samaria är Efraims huvud, och Remaljas son är Samarias
huvud. Om I icke haven tro, skolen I icke hava ro.»

10. Och HERREN talade ytterligare till Ahas och sade:
11. »Begär ett tecken från HERREN, din Gud; du må begära det vare
sig nedifrån djupet eller uppifrån höjden.»
12. Men Ahas svarade: »Jag begär intet, jag vill icke fresta
HERREN.»
13. Då sade han: »Så hören då, I av Davids hus: Är det eder icke
nog att I sätten människors tålamod på prov? Viljen I ock pröva
min Guds tålamod?
14. Så skall då Herren själv giva eder ett tecken: Se, den unga
kvinnan skall varda havande och föda en son, och hon skall giva
honom namnet Immanuel[1].
15. Gräddmjölk och honung skall bliva hans mat inemot den tid då han
förstår att förkasta vad ont är och utvälja vad gott är.
16. Ty innan gossen förstår att förkasta vad ont är och utvälja vad
gott är, skall det land för vars båda konungar du gruvar dig
vara öde.
17. Och över dig och över ditt folk och över din faders hus skall
HERREN låta dagar komma, sådana som icke hava kommit allt ifrån
den tid då Efraim skilde sig från Juda: konungen i Assyrien.
18. Ty på den tiden skall HERREN locka på flugorna längst borta vid
Egyptens strömmar och på bisvärmarna i Assyriens land;
19. och de skola komma och slå ned, alla tillhopa, i bergsdälder och
stenklyftor, i alla törnsnår och på alla betesmarker.
20. På den tiden skall HERREN med en rakkniv som tingas på andra
sidan floden -- nämligen med konungen i Assyrien -- raka av allt
hår både på huvudet och nedtill; ja, också skägget skall den
taga bort.

21. På den tiden skall en kviga och två tackor vara vad en man föder
upp.
22. Men han skall få mjölk i sådan myckenhet att han kan leva av
gräddmjölk; ja, alla som finnas kvar i landet skola leva av
gräddmjölk och honung.
23. Och det skall ske på den tiden, att där nu tusen vinträd stå,
värda tusen siklar silver, där skall överallt växa tistel och
törne.
24. Med pilar och båge skall man gå dit, ty hela landet skall vara
tistel och törne.
25. Och alla de berg där man nu arbetar med hackan, dem skall man ej
mer beträda, av fruktan för tistel och törne; de skola bliva
platser dit oxar drivas, och marker som trampas ned av får.»

[1] D. ä. Gud med oss.
*23/08 Jesaja, 8 Kapitlet
Jesaja, 8 Kapitlet

Profetia om domen över Israel.

1. Och HERREN sade till mig: »Tag dig en stor tavla och skriv på
den med tydlig stil Maher-salal Has-bas[1].
2. Och jag vill taga mig pålitliga vittnen: prästen Uria och
Sakarja, Jeberekjas son.»

3. Och jag gick in till profetissan, och hon blev havande och födde
en son. Och HERREN sade till mig: »Giv honom namnet
Maher-salal Has-bas.
4. Ty förrän gossen kan säga 'fader' och 'moder' skall man bära
Damaskus' skatter och byte från Samaria fram för konungen i
Assyrien.»

5. Och HERREN talade vidare till mig och sade:
6. »Eftersom detta folk föraktar Siloas vatten, som flyter så
stilla, och har sin fröjd med Resin och Remaljas son,
7. se, därför skall HERREN låta komma över dem flodens vatten, de
väldiga och stora, nämligen konungen i Assyrien med all hans
härlighet. Och den skall stiga över alla sina bräddar och gå
över alla sina stränder.
8. Den skall tränga fram i Juda, svämma över och utbreda sig och
räcka ända upp till halsen; och med sina utbredda vingar, skall
den uppfylla ditt land, Immanuel, så vitt det är.»
9. Rasen, I folk; I skolen dock krossas.
Lyssnen, alla I fjärran länder.
Rusten eder; I skolen dock krossas.
Ja, rusten eder; I skolen dock krossas.
10. Gören upp planer; de varda dock om intet.
Avtalen, vad I viljen; det skall dock ej lyckas.
Ty Gud är med oss.

11. Ty så sade HERREN till mig, när hans hand kom över mig med makt
och han varnade mig för att vandra på detta folks väg:
12. I skolen icke kalla för sammansvärjning allt vad detta folk
kallar sammansvärjning, ej heller skolen I frukta vad det
fruktar, I skolen icke förskräckas därför.
13. Nej, HERREN Sebaot skolen I hålla helig; honom skolen I frukta,
och för honom skolen I förskräckas.
14. Så skall han varda för eder något heligt; men för de två Israels
hus skall han bliva en stötesten och en klippa till fall och för
Jerusalems invånare en snara och ett giller.
15. Många av dem skola stupa därpå, de skola falla och krossas, de
skola snärjas och varda fångade.

16. Lägg vittnesbördet ombundet och lagen förseglad i mina
lärjungars hjärtan.

17. Så vill jag förbida HERREN, då han nu döljer sitt ansikte för
Jakobs hus; jag vill vänta efter honom.
18. Se, jag och barnen som HERREN har givit mig, vi äro tecken och
förebilder i Israel, från HERREN Sebaot, som bor på Sions berg.

19. Och när man säger till eder: »Frågen andebesvärjare och
spåmän, dem som viska och mumla», så svaren: »Skall icke
ett folk fråga sin Gud? Skall man fråga de döda för de
levande?»

20. »Nej, hållen eder till lagen, till vittnesbördet!» Så
skola förvisso en gång de nödgas mana, för vilka nu ingen
morgonrodnad finnes.
21. De skola draga omkring i landet, nedtryckta och hungrande, och i
sin hunger skola de förbittras och skola förbanna sin konung och
sin Gud. Och de skola vända blicken uppåt, de skola ock skåda
ned på jorden;
22. men se, där är nöd och mörker och natt av ångest. Ja, tjockt
mörker är de fördrivnas liv.

[1] D. ä. rovet hastar, bytet skyndar.
*23/09 Jesaja, 9 Kapitlet
Jesaja, 9 Kapitlet

Den kommande fridsfursten. HERRENS ord
mot Israel; Israels obotfärdighet.

1. Dock, natt skall icke förbliva där nu ångest råder. I den
förgångna tiden har har han låtit Sebulons och Naftalis land
vara ringa aktat, men i framtiden skall han låta det komma till
ära, trakten utmed Havsvägen, landet på andra sidan Jordan,
hedningarnas område.

2. Det folk som vandrar i mörkret
skall se ett stort ljus;
ja, över dem som bo i dödsskuggans land
skall ett ljus skina klart.
3. Du skall göra folket talrikt,
du skall göra dess glädje stor;
inför dig skola de glädja sig,
såsom man glädes under skördetiden,
såsom man fröjdar sig,
när man utskiftar byte.
4. Ty du skall bryta sönder deras bördors ok
och deras skuldrors gissel
och deras plågares stav,
likasom i Midjans tid.
5. Och skon som krigaren bar i stridslarmet,
och manteln som sölades i blod,
allt sådant skall brännas upp
och förtäras av eld.
6. Ty ett barn varder oss fött,
en son bliver oss given,
och på hans skuldror
skall herradömet vila;
och hans namn skall vara:
Underbar i råd,
Väldig Gud,
Evig fader,
Fridsfurste.
7. Så skall herradömet varda stort
och friden utan ände
över Davids tron
och över hans rike;
så skall det befästas och stödjas
med rätt och rättfärdighet,
från nu och till evig tid.
HERREN Sebaots nitälskan
skall göra detta.

8. Ett ord sänder Herren mot Jakob,
och det slår ned i Israel,
9. och allt folket får förnimma det,
Efraim och Samarias invånare,
de som säga i sitt övermod
och i sitt hjärtas stolthet:
10. »Tegelmurar hava fallit,
men med huggen sten bygga vi upp nya;
mullbärsfikonträd har man huggit ned,
men cederträd sätta vi i deras ställe.»
11. Och HERREN uppreser mot dem Resins ovänner
och uppeggar deras fiender,
12. araméerna från den ena sidan
och filistéerna från den andra,
och de äta upp Israel med glupska gap.
Vid allt detta vänder hans vrede icke åter,
hans hand är ännu uträckt.

13. Men folket vänder ej åter
till honom som slår dem;
Herren Sebaot
söka de icke.
14. Därför avhugger HERREN på Israel
både huvud och svans,
han hugger av både palmtopp och sävstrå,
allt på en dag --
15. de äldste och högst uppsatte
de äro huvudet,
och profeterna, de falska vägvisarna,
de äro svansen.
16. Ty detta folks ledare föra det vilse,
och de som låta leda sig gå i fördärvet.
17. Därför kan Herren icke glädja sig
över dess unga män,
ej heller hava förbarmande
med dess faderlösa och änkor;
ty de äro allasammans gudlösa ogärningsmän,
och var mun talar dårskap.
Vid allt detta vänder hans vrede icke åter,
hans hand är ännu uträckt.

18. Ty ogudaktigheten förbränner såsom en eld,
den förtär tistel och törne;
den tänder på den tjocka skogen,
så att den går upp i höga virvlar av rök.
19. Genom HERREN Sebaots förgrymmelse
har landet råkat i brand,
och folket är likasom eldsmat;
den ene skonar icke den andre.
20. Man river åt sig till höger och förbliver dock hungrig,
man tager för sig till vänster och bliver dock ej mätt;
envar äter köttet på sin egen arm:
21. Manasse äter Efraim,
och Efraim Manasse,
och båda tillhopa vända sig mot Juda.
Vid allt detta vänder hans vrede icke åter,
hans hand är ännu uträckt.
*23/10 Jesaja, 10 Kapitlet
Jesaja, 10 Kapitlet

Fortsättning av Herrens ord mot Israels
folk. Assurs fall.

1. Ve eder som stadgen orättfärdiga stadgar!
I skriven, men våldslagar skriven I
2. för att vränga de ringas sak
och beröva de fattiga i mitt folk deras rätt,
för att göra änkor till edert byte
och plundra de faderlösa.
3. Vad viljen I göra på hemsökelsens dag,
när ovädret kommer fjärran ifrån?
Till vem viljen I fly för att få hjälp,
och var viljen I lämna edra skatter i förvar?
4. Om man ej böjer knä såsom fånge,
så måste man falla bland de dräpta.
Vid allt detta vänder hans vrede icke åter,
hans hand är ännu uträckt.

5. Ve över Assur, min vredes ris,
som bär min ogunst såsom en stav i sin hand!
6. Mot ett gudlöst folk sänder jag honom,
och mot min förgrymmelses folk bjuder jag honom gå,
för att taga rov och göra byte,
och för att nedtrampa det såsom orenlighet på gatorna.
7. Men så menar icke han,
och i sitt hjärta tänker han ej så,
utan hans hjärta står efter att förgöra
och efter att utrota folk i mängd.
8. Han säger: »Äro mina hövdingar ej allasammans konungar?
9. Har det icke gått Kalno såsom Karkemis,
och Hamat såsom Arpad,
och Samaria såsom Damaskus?
10. Då min hand har träffat de andra gudarnas riken,
vilkas beläten voro förmer än Jerusalems och Samarias,
11. skulle jag då ej kunna göra med Jerusalem och dess gudabilder
vad jag har gjort med Samaria och dess gudar?»

12. Men när Herren har fullbordat allt sitt verk på Sions berg
och i Jerusalem, då skall jag hemsöka den assyriske konungens
hjärtas högmodsfrukt och hans stolta ögons förhävelse.
13. Ty han säger:

»Med min hands kraft har jag utfört detta
och genom min vishet, ty jag har förstånd.
Jag flyttade folkens gränser,
deras förråd utplundrade jag,
och i min väldighet stötte jag härskarna från tronen.
14. Och min hand grep efter folkens skatter
såsom efter fågelnästen,
och såsom man samlar övergivna ägg,
så samlade jag jordens alla länder;
ingen fanns, som rörde vingen
eller öppnade näbben till något ljud.»

15. Skall då yxan berömma sig mot honom som hugger med den,
eller sågen förhäva sig mot honom som sätter den i rörelse?
Som om käppen satte i rörelse honom som lyfter den,
eller staven lyfte en som dock är förmer än ett stycke trä!
16. Så skall då Herren, HERREN Sebaot
sända tärande sjukdom i hans feta kropp,
och under hans härlighet skall brinna en brand
likasom en brinnande eld.
17. Och Israels ljus skall bliva en eld
och hans Helige en låga,
och den skall bränna upp och förtära dess törnen
och dess tistlar, allt på en dag.
18. Och på hans skogars och parkers härlighet
skall han alldeles göra en ände;
det skall vara, såsom när en sjuk täres bort.
19. De träd som bliva kvar i hans skog
skola vara lätt räknade;
ett barn skall kunna teckna upp dem.

20. På den tiden skall kvarlevan av Israel
och den räddade skaran av Jakobs hus
ej vidare stödja sig vid honom som slog dem;
i trohet skola de stödja sig
vid HERREN, Israels Helige.
21. En kvarleva skall omvända sig[1],
en kvarleva av Jakob,
till Gud, den väldige.
22. Ty om än ditt folk, Israel,
vore såsom sanden i havet,
så skall dock allenast en kvarleva där omvända sig.
Förödelsen är oryggligt besluten,
den kommer med rättfärdighet såsom en flod.
23. Ty förstöring och oryggligt besluten straffdom
skall Herren, HERREN Sebaot
låta komma över hela jorden.

24. Därför säger Herren, HERREN Sebaot så: Frukta icke, mitt
folk, du som bor i Sion, för Assur, när han slår dig med riset
och upplyfter sin stav mot dig, såsom man gjorde i Egypten.
25. Ty ännu allenast en liten tid, och ogunsten skall hava en
ände, och min vrede skall vända sig till deras fördärv.
26. Och HERREN Sebaot skall svänga sitt gissel över dem, såsom
när han slog Midjan vid Orebsklippan; och sin stav, som han räckte
ut över havet, skall han åter upplyfta, såsom han gjorde i
Egypten.
27. På den tiden skall hans börda tagas bort ifrån din skuldra
och hans ok ifrån din hals, ty oket skall brista sönder för fetmas
skull.

28. Han kommer över Ajat,
han drager fram genom Migron;
i Mikmas lämnar han sin tross.
29. De draga fram över passet;
i Geba taga de nattkvarter.
Rama bävar;
Sauls Gibea flyr.
30. Ropa högt,
du dotter Gallim.
Giv akt, du Laisa.
Arma Anatot!
31. Madmena flyktar;
Gebims invånare bärga sitt gods.
32. Ännu samma dag
står han i Nob;
han lyfter sin hand
mot dottern Sions berg,
mot Jerusalems höjd.
33. Men se, då avhugger Herren, HERREN Sebaot
den lummiga kronan, med förskräckande makt;
de resliga stammarna ligga fällda,
de höga träden störta ned.
34. Den tjocka skogen nedhugges med järnet;
Libanons skogar falla för den väldige.

[1] En anspelning på namnet Sear-Jasub (Jes. 7:3) som betyder en
kvarleva skall omvända sig.
*23/11 Jesaja, 11 Kapitlet
Jesaja, 11 Kapitlet

Telningen från Isais rot och hans
fridsrike.

1. Men ett skott skall skjuta upp ur Isais avhuggna stam, och en
telning från dess rötter skall bära frukt.
2. Och på honom skall HERRENS
Ande vila,
vishets och förstånds Ande,
råds och starkhets Ande,
HERRENS kunskaps
och fruktans Ande.
3. Han skall hava sitt välbehag i HERRENS fruktan;
och han skall icke döma efter som ögonen se
eller skipa lag efter som öronen höra.
4. Utan med rättfärdighet skall han döma de arma
och med rättvisa skipa lag
åt de ödmjuka på jorden.
Och han skall slå jorden
med sin muns stav,
och med sina läppars anda
döda de ogudaktiga.
5. Rättfärdighet skall vara bältet
omkring hans länder
och trofasthet bältet
omkring hans höfter.
6. Då skola vargar bo tillsammans med lamm
och pantrar ligga tillsammans med killingar;
och kalvar och unga lejon
och gödboskap skola sämjas tillhopa,
och en liten gosse
skall valla dem.
7. Kor och björnar skola gå och beta,
deras ungar skola ligga tillhopa,
och lejon skola äta halm
likasom oxar.
8. Ett spenabarn skall leka
invid en huggorms hål
och ett avvant barn sträcka ut sin hand
efter basiliskens öga.
9. Ingenstädes på mitt heliga berg skall man då göra
vad ont och fördärvligt är,
ty landet skall vara fullt
av HERRENS kunskap,
likasom havsdjupet är fyllt av vattnet.

10. Och det skall ske på den tiden att hednafolken skola söka
telningen från Isais rot, där han står såsom ett baner för folken;
och hans boning skall vara idel härlighet.
11. Och HERREN skall på den tiden ännu en gång räcka ut sin hand,
för att förvärva åt sig kvarlevan av sitt folk, vad som har blivit
räddat från Assyrien, Egypten, Patros, Etiopien, Elam, Sinear,
Hamat och havsländerna.

12. Och han skall resa upp ett baner för hednafolken
och samla Israels fördrivna män;
och Juda förskingrade kvinnor skall han hämta
tillhopa från jordens fyra hörn.
13. Då skall Efraims avund upphöra
och Juda ovänskap bliva utrotad;
Efraim skall ej hysa avund mot Juda,
och Juda icke ovänskap mot Efraim.
14. Men såsom rovfåglar skola de slå ned
på filistéernas skuldra västerut,
tillsammans skola de taga byte
av österlänningarna;
Edom och Moab
skola gripas av deras hand,
och Ammons barn
skola bliva dem hörsamma.
15. Och HERREN skall giva till spillo
Egyptens havsvik
och lyfta sin hand
mot floden i förgrymmelse;
och han skall klyva den i sju bäckar
och göra så, att man torrskodd kan gå däröver.
16. Så skall där bliva en banad väg
för den kvarleva av hans folk,
som har blivit räddad från Assur,
likasom det var för Israel
på den dag då de drogo upp
ur Egyptens land.
*23/12 Jesaja, 12 Kapitlet
Jesaja, 12 Kapitlet

Det frälsta Israels lovsång.

1. På den tiden skall du säga:

»Jag tackar dig, HERRE,
ty väl var du vred på mig,
men din vrede har upphört,
och du tröstar mig.
2. Se, Gud är min frälsning,
jag är trygg och fruktar icke;
ty HERREN, HERREN
är min starkhet och min lovsång,
och han blev mig till frälsning.»

3. Och I skolen ösa vatten med fröjd
ur frälsningens källor
4. och skolen säga på den tiden:

»Tacken HERREN,
åkallen hans namn,
gören hans gärningar kunniga bland folken;
förtäljen att hans namn är högt.
5. Lovsjungen HERREN,
ty han har gjort härliga ting;
detta vare kunnigt
över hela jorden.
6. Ropen av fröjd och jublen,
I Sions invånare,
ty Israels Helige
är stor bland eder.
*23/13 Jesaja, 13 Kapitlet
Jesaja, 13 Kapitlet

Domsord över Babel.

1. Detta är en utsaga om Babel, vad som uppenbarades för Jesaja,
Amos' son.

2. Resen upp ett baner på ett kalt berg,
ropen högt till dem;
viften med handen att de må draga in
genom de mäktiges portar.
3. Jag själv har bådat upp mina invigda,
ja, kallat mina hjältar till mitt vredesverk,
min stolta skara, som jublar.

4. Hör, det larmar på bergen
såsom av ett stort folk.
Hör, det sorlar av riken
med hopade hednafolk.
HERREN Sebaot mönstrar
sin krigarskara.
5. Ifrån fjärran land komma de,
ifrån himmelens ända,
HERREN och hans vredes redskap,
för att fördärva hela jorden.
6. Jämren eder, ty nära är HERRENS dag;
såsom våld från den Allsvåldige kommer den.
7. Därför sjunka alla händer ned,
och alla människohjärtan förfäras.
8. Man förskräckes, man gripes
av ångest och kval,
ja, våndas såsom en barnaföderska.
Häpen stirrar den ene på den andre;
röda såsom eldslågor äro deras ansikten.
9. Se, HERRENS dag kommer,
gruvlig och med förgrymmelse
och med vredesglöd,
för att göra jorden till en ödemark
och utrota syndarna som där bo.
10. Ty himmelens stjärnor och stjärnbilder
sända ej mer ut sitt ljus,
solen går mörk upp,
och månens ljus skiner icke.
11. Jag skall hemsöka jordens krets för dess ondska
och de ogudaktiga för deras missgärning;
jag skall göra slut på de fräckas övermod
och slå ned våldsverkarnas högmod.
12. Jag skall göra en man mer sällsynt än fint guld,
en människa mer sällsynt än guld från Ofir.
13. Därför skall jag komma himmelen att darra,
och jorden skall bäva och vika från sin plats --
genom HERREN Sebaots förgrymmelse,
på hans glödande vredes dag.

14. Och likasom jagade gaseller
och en hjord som ingen samlar
vända de då hem, var och en till sitt folk,
och fly, var och en till sitt land.
15. Men envar som upphinnes bliver genomborrad,
och envar som gripes faller för svärd.
16. Deras späda barn krossas
inför deras ögon,
deras hus plundras,
och deras kvinnor skändas.

17. Ty se, jag vill uppväcka mot dem mederna,
som akta silver för intet
och icke fråga efter guld.
18. Deras bågar skola fälla de unga männen,
med frukten i moderlivet hava de intet förbarmande,
och barnen skona de icke.
19. Och det skall gå med Babel, rikenas krona,
kaldéernas ära och stolthet,
likasom när Gud omstörtade Sodom och Gomorra.
20. Aldrig mer skall det bliva bebyggt,
från släkte till släkte skall det ligga obebott;
ingen arab skall där slå upp sitt tält,
ingen herde lägra sig där med sin hjord.
21. Nej, öknens djur skola lägra sig där,
och dess hus skola fyllas av uvar;
strutsar skola bo där,
och gastar skola hoppa där.
22. Schakaler skola tjuta i dess palatser
och ökenhundar i praktbyggnaderna.
Snart kommer dess tid;
dess dagar skola ej fördröjas.
*23/14 Jesaja, 14 Kapitlet
Jesaja, 14 Kapitlet

Sång över Babels konungs fall. Profetia
mot Assyrien. Utsaga angående Filisteen.

1. Ty HERREN skall förbarma sig över Jakob och ännu en gång
utvälja Israel och låta dem komma till ro i deras land; och
främlingar skola sluta sig till dem och hålla sig till Jakobs hus.
2. Och folk skola taga dem och föra dem hem igen; men Israels hus
skall lägga dem under sig såsom sin arvedel i HERRENS land, och
skall göra dem till trälar och trälinnor. Så skola de få sina
fångvaktare till fångar och råda över sina plågare.

3. Och på den dag då HERREN låter dig få ro från din vedermöda
och ångest, och från den hårda träldom som har varit dig pålagd,
4. då skall du stämma upp denna visa över konungen i Babel, du
skall säga:

»Vilken ände har icke plågaren fått,
vilken ände pinoorten!
5. HERREN har brutit sönder
de ogudaktigas stav,
tyrannernas ris,
6. det ris som i grymhet slog folken
med slag på slag,
och i vrede härskade över folkslagen
med skoningslös förföljelse.
7. Hela jorden har nu fått vila och ro;
man brister ut i jubel.
8. Själva cypresserna glädja sig över ditt fall,
så ock Libanons cedrar:
'Sedan du nu ligger där, drager ingen hitupp
för att hugga ned oss.'

9. Dödsriket därnere störes i sin ro för din skull,
när det måste taga emot dig.
Skuggorna där väckas upp för din skull,
jordens alla väldige;
folkens alla konungar måste stå upp
från sina troner.
10. De upphäva alla sin röst
och säga till dig:
'Så har då också du blivit maktlös såsom vi,
ja, blivit vår like.'
11. Ned till dödsriket har din härlighet måst fara,
och dina harpors buller;
förruttnelse är bädden under dig,
och maskar äro ditt täcke.

12. Huru har du icke fallit ifrån himmelen,
du strålande morgonstjärna!
Huru har du icke blivit fälld till jorden,
du folkens förgörare!
13. Det var du som sade i ditt hjärta:
'Jag vill stiga upp till himmelen;
högt ovanför Guds stjärnor
vill jag ställa min tron;
jag vill sätta mig på gudaförsamlingens berg
längst uppe i norr.
14. Jag vill stiga upp över molnens höjder,
göra mig lik den Högste.'

15. Nej, ned till dödsriket måste du fara,
längst ned i graven.
16. De som se dig stirra på dig,
de betrakta dig och säga:
'Är detta den man som kom jorden att darra
och riken att bäva,
17. den som förvandlade jordkretsen till en öken
och förstörde dess städer,
den som aldrig frigav sina fångar,
så att de fingo återvända hem?'

18. Folkens alla konungar
ligga allasammans med ära
var och en i sitt vilorum;
19. men du ligger obegraven och bortkastad,
lik en föraktad gren;
du ligger där överhöljd av dräpta,
av svärdsslagna män,
av döda som hava farit ned i gravkammaren,
lik ett förtrampat as.
20. Du skulle icke såsom de
få vila i en grav,
ty du fördärvade ditt land
och dräpte ditt folk.

Om ogärningsmännens avföda
skall man aldrig mer tala.
21. Anställen ett blodbad på hans söner
för deras fäders missgärning.
De få ej stå upp och besitta jorden
och fylla jordkretsens yta med städer.»

22. Nej, jag skall stå upp emot dem, säger HERREN Sebaot; och jag
skall utrota ur Babel både namn och kvarleva, både barn och
efterkommande, säger HERREN.
23. Och jag skall göra det till ett tillhåll för rördrommar och
fylla det med sumpsjöar; ja, jag skall bortsopa det med
ödeläggelsens kvast, säger HERREN Sebaot.

24. HERREN Sebaot har svurit och sagt:
Sannerligen, såsom jag har tänkt, så skall det ske,
och vad jag har beslutit, det skall fullbordas.
25. Jag skall krossa Assur i mitt land,
och på mina berg skall jag förtrampa honom.
Så skall hans ok bliva borttaget ifrån dem
och hans börda tagas av deras skuldra.
26. Detta är det beslut som är fattat
mot hela jorden;
detta är den hand som är uträckt
mot alla folk.
27. Ty HERREN Sebaot har beslutit det;
vem kan då göra det om intet?
Hans hand är det som är uträckt;
vem kan avvända den?

28. I det år då konung Ahas dog förkunnades följande utsaga:

29. Gläd dig icke, du filistéernas hela land,
över att det ris som slog dig är sönderbrutet;
ty från ormens rot skall en basilisk komma fram,
och dennes avkomma bliver en flygande drake.
30. De utarmade skola sedan få bete
och de fattiga få lägra sig i trygghet;
men telningarna från din rot skall jag döda genom hunger,
och vad som bliver kvar av dig skall dräpas.
31. Jämra dig, du port; ropa, du stad;
försmält av ångest, du filistéernas hela land.
Ty norrifrån kommer en rök;
i fiendeskarornas tåg bliver ingen efter.

32. Vad skall man då svara
det främmande folkets sändebud?

Jo, att det är HERREN som har grundat Sion,
och att de betryckta bland hans folk där hava sin tillflykt.
*23/15 Jesaja, 15 Kapitlet
Jesaja, 15 Kapitlet

Profetia om Moab.

1. Utsaga om Moab.

Ja, med Ar-Moab är det ute den natt då det förstöres.
Ja, med Kir-Moab är det ute den natt då det förstöres.
2. Habbait och Dibon stiga upp
på offerhöjderna för att gråta;
uppe i Nebo och Medeba
jämrar sig Moab;
alla huvuden där äro skalliga,
alla skägg avskurna.
3. På dess gator bär man sorgdräkt,
så ock på dess tak;
på dess torg jämra sig alla
och flyta i tårar.
4. Hesbon och Eleale höja klagorop,
så att det höres ända till Jahas.
Därför skria ock Moabs krigare;
hans själ våndas i honom.
5. Mitt hjärta klagar över Moab,
ty hans flyktingar fly ända till Soar,
till Eglat-Selisia;
uppför Halluhits höjd
stiger man under gråt,
och på vägen till Horonaim
höjas klagorop över förstörelsen.
6. Nimrims vatten
bliva torr ökenmark,
gräset förtorkas, brodden vissnar,
intet grönt lämnas kvar.
7. Återstoden av sitt förvärv,
sitt sparda gods,
bär man därför nu bort
över Pilträdsbäcken.
8. Ja, klagoropen ljuda
runtom i Moabs land;
till Eglaim når dess jämmer
och till Beer-Elim dess jämmer.
9. Dimons vatten
äro fulla av blod.
Ja, ännu något mer
skall jag låta komma över Dimon;
ett lejon över Moabs räddade,
över det som bliver kvar av landet.
*23/16 Jesaja, 16 Kapitlet
Jesaja, 16 Kapitlet

Fortsättning av föregående profetia.

1. »Sänden åstad de lamm
som landets herre bör hava
från Sela genom öknen
till dottern Sions berg.»
2. Och såsom flyktande fåglar,
lika skrämda fågelungar
komma Moabs döttrar
till Arnons vadställen.
3. De säga: »Giv oss råd,
bliv medlare för oss.
Låt din skugga vara såsom natten,
nu mitt i middagshettan.
Skydda de fördrivna;
röj icke de flyktande.
4. Låt mina fördrivna
finna härbärge hos dig,
var för Moab ett beskärm
mot fördärvaren,
till dess att utpressaren ej mer är till
och fördärvet får en ände
och förtryckarna försvinna
bort ur landet.
5. Så skall genom eder mildhet
eder tron bliva befäst,
och på den skall sitta trygg
i Davids hydda
en furste som far efter vad rätt är
och främjar rättfärdighet.»

6. Vi hava hört om Moabs högmod,
det övermåttan höga,
om hans högfärd, högmod och övermod
och opålitligheten i hans lösa tal.
7. Därför måste nu Moab jämra sig över Moab,
hela landet måste jämra sig.
Över Kir-Haresets druvkakor måsten I sucka
i djup bedrövelse.
8. Ty Hesbons fält äro förvissnade,
så ock Sibmas vinträd,
vilkas ädla druvor
slogo folkens herrar till marken,
vilkas rankor nådde till Jaeser
och förirrade sig i öknen,
vilkas skott bredde ut sig
och gingo över havet.
9. Därför gråter jag över Sibmas vinträd,
såsom Jaeser gråter;
med mina tårar vattnar jag dig, Hesbon,
och dig, Eleale.
Ty mitt i din sommar och din bärgningstid
har ett skördeskri slagit ned.
10. Glädje och fröjd är nu avbärgad
från de bördiga fälten,
och i vingårdarna höjes intet glädjerop,
höres intet jubel;
ingen trampar vin i pressarna,
på skördeskriet har jag gjort slut.
11. Därför klagar mitt hjärta
såsom en harpa över Moab,
ja, mitt innersta över Kir-Heres.
12. Ty huru än Moab ävlas att träda upp på offerhöjden
och huru han än går in i sin helgedom och beder,
så uträttar han intet därmed.

13. Detta är det ord, som HERREN tillförne talade till Moab.
14. Men nu har HERREN åter talat och sagt: Inom tre år, såsom
dagakarlen räknar åren, skall Moab i sin härlighet, med alla
sina stora skaror, varda aktad för intet; och vad som bliver
kvar skall vara litet och ringa, icke mycket värt.
*23/17 Jesaja, 17 Kapitlet
Jesaja, 17 Kapitlet

Domsord över Damaskus och Israel.
Folkens larm.

1. Utsaga om Damaskus.

Se, Damaskus skall upphöra att vara en stad;
det skall falla och bliva en stenhop.
2. Aroers städer varda övergivna;
de bliva tillhåll för hjordar,
som lägra sig där ostörda.
3. Det är förbi med Efraims värn,
med Damaskus' konungadöme
och med kvarlevan av Aram.
Det skall gå med dem såsom med Israels barns härlighet,
säger HERREN Sebaot.

4. Och det skall ske på den tiden
att Jakobs härlighet vändes i armod,
och att hans feta kropp bliver mager.
5. Det går, såsom när skördemannen samlar ihop säden
och med sin arm skördar axen;
det går, såsom när man plockar ax
i Refaims-dalen:
6. en ringa efterskörd lämnas kvar där,
såsom när man slår ned oliver,
två eller tre bär lämnas kvar
högst uppe i toppen,
fyra eller fem
på trädets kvistar,
säger HERREN, Israels Gud.

7. På den tiden skola människorna
blicka upp till sin Skapare
och deras ögon se upp
till Israels Helige.
8. Människorna skola ej vända sin blick till de altaren
som deras händer hava gjort;
på sina fingrars verk
skola de icke se,
icke på Aserorna eller på solstoderna.

9. På den tiden skola deras fasta städer bliva lika de övergivna
fästen i skogarna och på bergstopparna, som övergåvos, när
Israels barn drogo in; allt skall bliva ödelagt.

10. Ty du har förgätit din frälsnings Gud,
och du tänker icke på din fasta klippa.
Därför planterar du ljuvliga planteringar[1]
och sätter i dem främmande vinträd.
11. Och väl får du dem att växa högt samma dag du planterar dem,
och morgonen därefter får du dina plantor att blomma,
men skörden försvinner på hemsökelsens dag,
då plågan bliver olidlig.

12. Hör, det brusar av många folk,
det brusar, såsom havet brusar.
Det dånar av folkslag,
det dånar, såsom väldiga vatten dåna.
13. Ja, det dånar av folkslag,
såsom stora vatten dåna.
Men han näpser dem, och de fly bort i fjärran;
de jagas bort såsom agnar för vinden, uppe på bergen,
och såsom virvlande löv för stormen.
14. När aftonen är inne, se, då kommer förskräckelsen,
och förrän morgonen gryr, äro de sin kos.
Detta bliver våra skövlares del,
våra plundrares lott.

[1] Se Plantering i Ordförkl.
*23/18 Jesaja, 18 Kapitlet
Jesaja, 18 Kapitlet

Svar till budbärarna från Etiopien.

1. Hör, du land där flygfän surra,
du land bortom Etiopiens strömmar,
2. du som har sänt budbärare över havet,
i rörskepp hän över vattnet!

Gån åstad, I snabba sändebud,
till det resliga folket med glänsande hy,
till folket som är så fruktat vida omkring,
det starka och segerrika folket,
vars land genomskäres av strömmar.

3. I jordkretsens alla inbyggare,
I som bon på jorden:
sen till, när man reser upp
baner på bergen,
och när man stöter i basun,
så lyssnen därtill.
4. Ty så har HERREN sagt till mig:
»I stillhet vill jag skåda ned från min boning,
såsom solglans glöder
från en klar himmel,
såsom molnet utgjuter dagg
under skördetidens hetta.»
5. Ty förrän skördetiden är inne,
just när blomningen är slut
och blomman förbytes
i mognad druva,
skall han avskära rankorna
med vingårdskniv
och hugga av rotskotten
och skaffa dem bort.
6. Alltsammans skall lämnas till pris
åt rovfåglarna på bergen
och åt djuren på marken;
rovfåglarna skola där hava sina nästen över sommaren
och markens alla djur ligga där om vintern.

7. På den tiden skola skänker bäras fram till HERREN Sebaot från
det resliga folket med glänsande hy, från folket som är så
fruktat vida omkring, det starka och segerrika folket, vars land
genomskäres av strömmar -- till den plats där HERREN Sebaots
namn bor, till Sions berg.
*23/19 Jesaja, 19 Kapitlet
Jesaja, 19 Kapitlet

Profetior om Egyptens förnedring och
upprättelse.

1. Utsaga om Egypten.

Se, HERREN far fram
på ett ilande moln
och kommer till Egypten.
Egyptens avgudar
bäva då för honom,
och egyptiernas hjärtan
förfäras i deras bröst.
2. Och jag skall uppegga egyptier mot egyptier,
så att broder skall strida mot broder
och vän mot vän,
stad mot stad
och rike mot rike.
3. Och egyptiernas förstånd
skall försvinna ur deras hjärtan,
och deras råd skall jag göra om intet;
de skola då fråga sina avgudar och signare,
sina andebesvärjare och spåmän.
4. Men jag skall giva egyptierna
i en hård herres hand,
och en grym konung skall få råda över dem,
säger Herren, HERREN Sebaot.
5. Och vattnet skall försvinna ur havet,
och floden skall sina bort och uttorka.
6. Strömmarna skola utbreda stank,
Egyptens kanaler
skola förminskas och sina bort;
rör och vass skall förvissna.
7. Ängarna vid Nilfloden,
längs flodens strand,
och alla sädesfält vid floden,
de skola förtorka, fördärvas och varda till intet.
8. Dess fiskare skola klaga,
alla som kasta ut krok i floden skola sörja;
och de som lägga ut nät i vattnet
skola stå där modlösa.
9. De som arbeta i häcklat lin
skola komma på skam,
så ock de som väva fina tyger.
10. Landets stödjepelare skola bliva krossade
och alla de som arbeta för lön
gripas av ångest.
11. Såsom idel dårar
stå då Soans furstar;
Faraos visaste rådgivare
giva blott oförnuftiga råd.
Huru kunnen I då säga till Farao:
»Jag är en son av visa män,
en son av forntidens konungar»?
12. Ja, var är dina vise?
Må de förkunna för dig -- ty de veta det ju --
vad HERREN Sebaot
har beslutit över Egypten.
13. Nej, Soans furstar hava blivit dårar,
Nofs furstar äro bedragna,
Egypten föres vilse
av dem som voro hörnstenar i dess stammar.
14. HERREN har där utgjutit
en förvirringens ande,
så att de komma Egypten att ragla,
vadhelst det företager sig,
såsom en drucken raglar i sina spyor.
15. Och Egypten skall icke hava framgång
i vad någon där gör,
evad han är huvud eller svans,
evad han är palmtopp eller sävstrå.

16. På den tiden skola egyptierna vara såsom kvinnor: de skola bäva
och förskräckas för HERREN Sebaots upplyfta hand, när han lyfter
den mot dem.
17. Och Juda land skall bliva en skräck för egyptierna; så ofta man
nämner det för dem, skola de förskräckas, för det besluts skull
som HERREN Sebaot har fattat över dem.

18. På den tiden skola i Egyptens land finnas fem städer som tala
Kanaans tungomål, och som svärja vid HERREN Sebaot; en av dem
skall heta Ir-Haheres.

19. På den tiden skall ett altare vara rest åt HERREN mitt i
Egyptens land, så ock en stod åt HERREN vid landets gräns.
20. Och de skola vara till tecken och vittnesbörd för HERREN Sebaot
i egyptiernas land: när de ropa till HERREN om hjälp mot
förtryckare, då skall han sända dem en frälsare och försvarare,
och han skall rädda dem.
21. Och HERREN skall göra sig känd för egyptierna, ja, egyptierna
skola lära känna HERREN på den tiden; och de skola tjäna honom
med slaktoffer och spisoffer, de skola göra löften åt HERREN och
få infria dem.

22. Så skall då HERREN slå Egypten -- slå, men ock hela; när de
omvända sig till HERREN, skall han bönhöra dem och hela dem.

23. På den tiden skall en banad väg leda från Egypten till Assyrien,
och assyrierna skola komma in i Egypten, och egyptierna in i
Assyrien; och egyptierna skola hålla gudstjänst tillsammans med
assyrierna.
24. På den tiden skall Israel, såsom den tredje i förbundet, stå vid
sidan av Egypten och Assyrien, till en välsignelse på jorden.
25. Och HERREN Sebaot skall välsigna dem och säga:

Välsignad vare du Egypten, mitt folk,
och du Assyrien, mina händer verk,
och du Israel, min arvedel!

*23/20 Jesaja, 20 Kapitlet
Jesaja, 20 Kapitlet

Profetia om Egypten och Etiopien.

1. I det år då Tartan kom till Asdod, utsänd av Sargon, konungen i
Assyrien -- varefter han ock belägrade Asdod och intog det --
2. på den tiden talade HERREN genom Jesaja, Amos' son, och sade:
»Upp, lös säcktygsklädnaden från dina länder, och drag dina
skor av dina fötter.» Och denne gjorde så och gick naken och
barfota.
3. Sedan sade HERREN: »Likasom min tjänare Jesaja har gått naken
och barfota och nu i tre år varit till tecken och förebild
angående Egypten och Etiopien,
4. så skall konungen i Assyrien låta fångarna ifrån Egypten och de
bortförda från Etiopien, både unga och gamla, vandra åstad nakna
och barfota, med blottad bak, Egypten till blygd.
5. Då skola de häpna och blygas över Etiopien, som var deras hopp,
och över Egypten, som var deras stolthet.
6. På den dagen skola inbyggarna här i kustlandet säga: 'Se, så
gick det med dem som voro vårt hopp, med dem till vilka vi
flydde, för att få hjälp och bliva räddade undan konungen i
Assyrien; huru skola vi då själva kunna undkomma?'»
*23/21 Jesaja, 21 Kapitlet
Jesaja, 21 Kapitlet

Profetior om Öknen vid havet (Babel),
Duma (Edom) och Arabien.

1. Utsaga om Öknen vid havet.

Likasom en storm
som far fram i Sydlandet
kommer det från öknen,
från det fruktansvärda landet.
2. En gruvlig syn
har blivit mig kungjord:
»Härjare härja,
rövare röva.
Drag upp, du Elam!
Träng på, du Mediens folk!
På all suckan
vill jag göra slut.»
3. Fördenskull darra
nu mina länder,
ångest griper mig,
lik en barnaföderskas ångest;
förvirring kommer över mig,
så att jag icke kan höra,
förskräckelse fattar mig,
så att jag icke kan se.
4. Mitt hjärta är utom sig,
jag kväljes av förfäran;
skymningen, som jag längtade efter,
vållar mig nu skräck.

5. Man dukar bord,
man breder ut täcken,
man äter och dricker.
Nej, stån upp, I furstar;
smörjen edra sköldar!

6. Ty så har Herren
sagt till mig:
»Gå och ställ ut en väktare;
vad han får se, det må han förkunna.
7. Och om han ser ett tåg,
ryttare par efter par,
ett tåg av åsnor,
ett tåg av kameler,
då må han giva akt,
noga giva akt.»

8. Och denne ropade,
såsom ett lejon ryter:
»Herre, här står jag
på vakt beständigt,
dagen igenom,
och jag förbliver
här på min post
natt efter natt.
9. Och se, nu kommer här
ett tåg av män,
ryttare par efter par!»
Och åter talade han och sade:
»Fallet, fallet är Babel!
Alla dess gudabeläten
äro nedbrutna till jorden.»

10. O du mitt krossade,
mitt söndertröskade folk,
vad jag har hört
av HERREN Sebaot,
Israels Gud,
det har jag förkunnat för eder.

11. Utsaga om Duma.

Man ropar till mig från Seir:
»Väktare, vad lider natten?
Väktare, vad lider natten?»
12. Väktaren svarar:
»Morgon har kommit,
och likväl är det natt.
Viljen I fråga mer, så frågen;
kommen tillbaka igen.»

13. Utsaga över Arabien.

Tagen natthärbärge i Arabiens vildmark,
I karavaner från Dedan.
14. Må man komma emot de törstande
och giva dem vatten.
Ja, inbyggarna i Temas land
gå de flyktande till mötes med bröd.
15. Ty de fly undan svärd,
undan draget svärd,
och undan spänd båge
och undan krigets tunga.

16. Ty så har Herren sagt till mig: Om ett år, såsom dagakarlen
räknar året, skall all Kedars härlighet vara förgången,
17. och föga skall då vara kvar av Kedars hjältars bågar, så många
de äro. Ty så har HERREN, Israels Gud, talat.
*23/22 Jesaja, 22 Kapitlet
Jesaja, 22 Kapitlet

Profetia om Synernas dal (Jerusalem).
Sebna och Eljakim.

1. Utsaga om Synernas dal.

Vad är då på färde,
eftersom allt ditt folk
stiger upp på taken?
2. Du larmuppfyllda,
du bullrande stad,
du glada stad!
Dina slagna hava icke
blivit slagna med svärd,
ej dödats i strid.
3. Alla dina furstar
hava samfällt flytt undan,
utan bågskott blevo de fångar.
Ja, så många som påträffades hos dig
blevo allasammans fångar,
huru långt bort de än flydde.
4. Därför säger jag:
Vänden blicken ifrån mig,
jag måste gråta bitterligen;
trugen icke på mig tröst
för att dottern mitt folk
har blivit förstörd.
5. Ty en dag med förvirring, nedtrampning och bestörtning
kommer från Herren, HERREN Sebaot,
i Synernas dal,
med nedbrutna murar
och med rop upp mot berget.

6. Elam hade fattat kogret,
vagnskämpar och ryttare följde honom;
Kir hade blottat skölden.
7. Dina skönaste dalar voro fyllda med vagnar,
och ryttarna hade fattat stånd vid porten.

8. Juda blev blottat och låg utan skydd. Då skådade du bort efter
vapnen i Skogshuset.
9. Och I sågen att Davids stad hade många rämnor, och I samladen
upp vattnet i Nedre dammen.
10. Husen i Jerusalem räknaden I, och I bröten ned husen för att
befästa muren.
11. Och mellan de båda murarna gjorden I en behållare för vattnet
från Gamla dammen. Men I skådaden icke upp till honom som hade
verkat detta; till honom som för länge sedan hade bestämt det
sågen I icke.
12. Herren, HERREN Sebaot kallade eder på den dagen till gråt och
klagan, till att raka edra huvuden och hölja eder i sorgdräkt.
13. Men i stället hängåven I eder åt fröjd och glädje; I dödaden
oxar och slaktaden får, I åten kött och drucken vin, I saden:
»Låtom oss äta och dricka, ty i morgon måste vi dö.»
14. Därför ljuder från HERREN Sebaot denna uppenbarelse i mina öron:
Sannerligen, denna eder missgärning skall icke bliva försonad,
så länge I leven, säger Herren, HERREN Sebaot.

15. Så sade Herren, HERREN Sebaot: Gå bort till honom där,
förvaltaren, överhovmästaren Sebna, och säg till honom:
16. Vad gör du här, och vem tänker du lägga här, eftersom du här
hugger ut en grav åt dig? Du som hugger ut din grav så högt uppe,
du som i klippan urholkar en boning åt dig,
17. du må veta att HERREN skall slunga dig långt bort, en sådan
man som du är. Han skall rulla dig tillhopa till en klump,
18. han skall hopnysta dig såsom ett nystan, och kasta dig såsom en
boll bort till ett land som har utrymme nog för dig; där skall
du dö, och dit skola dina härliga vagnar komma, du skamfläck för
din herres hus.

19. Ja, jag skall stöta dig bort ifrån din plats, och från din
tjänst skall du bliva avsatt.
20. Och på den dagen skall jag kalla på min tjänare Eljakim,
Hilkias son;
21. honom skall jag ikläda din livklädnad, och med ditt bälte skall
jag omgjorda honom, och skall lägga ditt välde i hans hand, så
att han bliver en fader för Jerusalems invånare och för Juda
hus.
22. Och jag skall giva honom Davids hus' nyckel att bära; när han
upplåter, skall ingen tillsluta, och när han tillsluter, skall
ingen upplåta.
23. Och jag skall slå in honom till en stadig spik i en fast vägg,
och han skall bliva ett äresäte för sin faders hus.
24. Men om då hans faders hus, så tungt det är, hänger sig på
honom, med ättlingar och avkomlingar -- alla slags småkärl av
vad slag som helst, skålar eller allahanda krukor --
25. då, på den dagen, säger HERREN Sebaot, skall spiken, som var
inslagen i den fasta väggen lossna; den skall gå sönder och
falla ned, och bördan som hängde därpå, skall krossas. Ty så har
HERREN talat.
*23/23 Jesaja, 23 Kapitlet
Jesaja, 23 Kapitlet

Profetia om Tyrus.

1. Utsaga om Tyrus.

Jämren eder, I Tarsis-skepp! Ty det är ödelagt, utan hus och utan
gäster; från kittéernas land når dem budskapet härom.
2. Sitten stumma, I kustlandets invånare!

Köpmän från Sidon, sjöfarande män, uppfyllde dig;
3. av Sihors säd och Nilflodens skördar skaffade du dig vinning, i
det du for över stora vatten och drev handel därmed bland folken.
4. Men stå där nu med skam, du Sidon; ty så säger havet, havets
fäste: »Så är jag då utan avkomma och har icke fött några
barn, icke uppfött ynglingar, icke fostrat jungfrur.»
5. När man får höra detta i Egypten, då bävar man vid ryktet om
Tyrus.

6. Dragen bort till Tarsis och jämren eder,
I kustlandets invånare.
7. Är detta eder glada stad,
hon den urgamla,
som av sina fötter bars till fjärran land,
för att gästa där?
8. Vem beslöt detta över Tyrus,
henne som delade ut kronor,
vilkens köpmän voro furstar,
vilkens krämare voro stormän på jorden?
9. HERREN Sebaot var den som beslöt det,
för att slå ned all den stolta härligheten
och ödmjuka alla stormän på jorden.

10. Bred nu ut dig över ditt land såsom Nilfloden,
du dotter Tarsis;
du bär ingen boja mer.

11. Han räckte ut sin hand över havet,
han kom konungariken att darra;
HERREN bjöd om Kanaans fästen
att de skulle ödeläggas.
12. Han sade: »Du skall ej allt framgent
få leva i fröjd,
du kränkta jungfru,
du dotter Sidon.
Stå upp och drag bort till kittéernas land;
dock, ej heller där får du ro.
13. Se, kaldéernas land,
folket som förr ej var till,
de vilkas land Assyrien gjorde till boning
åt öknens djur,
de resa där sina belägringstorn
och omstörta stadens platser
och göra den till en grushög.
14. Jämren eder, I Tarsis-skepp,
ty edert fäste är förstört.»

15. På den tiden skall Tyrus ligga förgätet i sjuttio år, såsom
rådde där alltjämt en och samma konung; men efter sjuttio år
skall det gå med Tyrus, såsom det heter i visan om skökan:

16. »Tag din harpa
och gå omkring i staden,
du förgätna sköka;
spela vackert
och sjung flitigt,
så att man kommer ihåg dig.»

17. Ty efter sjuttio år skall HERREN se till Tyrus, och det skall
åter få begynna att taga emot skökolön och bedriva otukt med
jordens alla konungariken i den vida världen.
18. Men hennes handelsförvärv och vad hon får såsom skökolön skall
vara helgat åt HERREN; det skall icke läggas upp och icke
gömmas, utan de som bo inför HERRENS ansikte skola av hennes
handelsförvärv hava mat till fyllest och präktiga kläder.
*23/24 Jesaja, 24 Kapitlet
Jesaja, 24 Kapitlet

Den stora hemsökelsen över jorden.
Kvarlevans räddning och Guds herradöme
på Sion.

1. Se, HERREN ödelägger jorden
och föröder den;
han omvälver, vad därpå är,
och förströr dess inbyggare.
2. Och det går prästen såsom folket,
husbonden såsom tjänaren,
husfrun såsom tjänarinnan,
säljaren såsom köparen,
låntagaren såsom långivaren,
gäldenären såsom borgenären.
3. Jorden bliver i grund ödelagd
och i grund utplundrad;
ty HERREN har talat
detta ord.
4. Jorden sörjer och tvinar bort,
jordkretsen försmäktar och tvinar bort,
vad högt är bland jordens folk försmäktar.
5. Ty jorden har blivit ohelgad
under sina inbyggare;
de hava överträtt lagarna,
de hava förvandlat rätten,
brutit det eviga förbundet.
6. Därför uppfräter förbannelse jorden,
och de som bo där måste lida, vad de hava förskyllt;
därför förtäras jordens inbyggare av hetta,
så att ej många människor finnas kvar.
7. Vinmusten sörjer,
vinträdet försmäktar;
de som voro så hjärteglada sucka nu alla.
8. Det är förbi med fröjden vid pukornas ljud,
de gladas larm ha tystnat;
det är förbi med fröjden vid harpans klang.
9. Vin dricker man icke mer under sång,
rusdrycken kännes bitter för dem som dricka den.
10. Nedbruten ligger den öde staden;
vart hus är stängt, så att ingen kommer därin.
11. Därute höres klagorop över vinet;
all glädje är såsom en nedgången sol,
all jordens fröjd har flyktat.
12. Ödeläggelse allenast är kvar i staden,
och porten är slagen i spillror.

13. Ty det måste så gå på jorden bland folken, såsom det går, när
man slår ned oliver, såsom när man gör en efterskörd, sedan
vinbärgningen är slut.
14. Dessa häva då upp sin röst och jubla; fröjderop över HERRENS
höghet ljuda borta i väster:
15. »Ären därför HERREN i österns bygder, även i havsländerna
HERRENS, Israels Guds, namn.»
16. Från jordens ända höra vi lovsånger: »En härlig lott får den
rättfärdige!» Men jag säger: Jag arme, jag arme, ve mig!
Härjare härja, ja härjande fara härjare fram.
17. Faror, fallgropar och fällor vänta eder, I jordens inbyggare.
18. Och om någon flyr undan farlighetsropen, så störtar han i
fallgropen, och om han kommer upp ur fallgropen, så fångas han i
fällan. Ty fönstren i höjden äro öppnade, och jordens grundvalar
bäva.
19. Jorden brister, ja, den brister; jorden rämnar, ja, den rämnar;
jorden vacklar, ja, den vacklar;
20. jorden raglar, ja, den raglar såsom en drucken; den gungar såsom
vaktskjulet i trädets topp. Dess överträdelse vilar tung på den,
och den faller och kan icke mer stå upp.

21. På den tiden skall HERREN hemsöka höjdens här uppe i höjden och
jordens konungar nere på jorden.
22. Och de skola samlas tillhopa, såsom fångar hopsamlas i
fånggropen, och skola inneslutas i fängelse; sent omsider når
dem hemsökelsen.
23. Då skall månen blygas och solen skämmas; ty HERREN Sebaot skall
då vara konung på Sions berg och i Jerusalem, och hans äldste
skola skåda härlighet.
*23/25 Jesaja, 25 Kapitlet
Jesaja, 25 Kapitlet

Herrens segermakt. Gästabudet på Sions
berg. Fiendernas tillintetgörelse.

1. HERRE, du är min Gud;
jag vill upphöja dig, jag vill prisa ditt namn,
ty du gör underfulla ting,
du utför rådslut ifrån fordom tid,
fasta och beståndande.
2. Ja, du har gjort staden till en stenhop,
den befästa staden till en grushög;
främlingarnas palats står ej mer där såsom en stad,
aldrig skall det byggas upp igen.
3. Därför måste nu det vilda folket ära dig,
den grymma hednastaden frukta dig.
4. Ty du har varit ett värn för den arme,
ett värn för den fattige i hans nöd,
en tillflykt mot störtskurar,
ett skygd under hettan.
Ty våldsverkarnas raseri
är likasom en störtskur mot en vägg.
5. Och såsom du kuvar hettan, när det är som torrast,
så kuvar du främlingarnas larm;
ja, såsom hettan dämpas genom molnens skugga,
så dämpas de grymmas segersång.

6. Och HERREN Sebaot skall på detta berg
göra ett gästabud för alla folk,
ett gästabud med feta rätter,
ett gästabud med starkt vin,
ja, med feta, märgfulla rätter,
med starkt vin, väl klarat.
7. Och han skall på detta berg göra om intet
det dok som höljer alla folk,
och det täckelse som betäcker alla folkslag.
8. Han skall för alltid göra döden om intet;
och Herren, HERREN
skall avtorka tårarna
från alla ansikten,
och skall taga bort
sitt folks smälek
överallt på jorden.
Ty så har HERREN talat.

9. På den tiden skall man säga:
Se, där är vår Gud,
som vi förbidade
och som skulle frälsa oss.
Ja, där är HERREN, som vi förbidade;
låtom oss fröjdas och vara glada över hans frälsning.
10. Ty HERRENS hand skall vila över detta berg,
men Moab skall bliva nedtrampad i sitt eget land,
likasom strå trampas ned i gödselpölen.
11. Och huru han än där breder ut sina händer,
lik simmaren, när han simmar,
så skall dock hans högmod bliva nedbrutet,
trots hans händers alla konster.
12. Ja, dina murars höga fäste
störtar han omkull och ödmjukar,
han slår det till jorden, ned i stoftet.
*23/26 Jesaja, 26 Kapitlet
Jesaja, 26 Kapitlet

Juda segersång. Dess strider och dess
återuppståndelse till nytt liv.

1. På den tiden skall man sjunga denna sång i Juda land:

»Vår stad giver oss styrka;
murar och värn
bereda oss frälsning.
2. Låten upp portarna,
så att ett rättfärdigt folk
får draga därin,
ett som håller tro.
3. Den som är fast i sitt sinne
bevarar du i frid, i frid;
ty på dig förtröstar han.
4. Förtrösten då på HERREN
till evig tid;
ty HERREN, HERREN
är en evig klippa.
5. Ty dem som trona i höjden,
dem störtar han ned,
ja, den höga staden;
han ödmjukar den,
ödmjukar den till jorden,
han slår den ned i stoftet.
6. Den trampas under fötterna,
under de förtrycktas fötter,
under de armas steg.»

7. Men den rättfärdiges väg är jämn;
åt den rättfärdige bereder du
en jämnad stig.
8. Ja, på dina domars väg,
HERRE, förbida vi dig;
till ditt namn och ditt pris
står vår själs trängtan.
9. Min själ trängtar efter dig om natten,
och anden i mig söker dig bittida;
ty när dina domar drabbar jorden,
lära sig jordkretsens
inbyggare rättfärdighet.
10. Om nåd bevisas mot den ogudaktige,
så lär han sig icke rättfärdighet;
i det land, där rätt skulle övas,
gör han då vad orätt är
och ser icke HERRENS höghet.

11. HERRE, din hand är upplyft,
men de se det icke;
må de nu med blygsel
se din nitälskan för folket;
ja, må eld förtära
dina ovänner.
12. HERRE, du skall skaffa
frid åt oss,
ty allt vad vi hava uträttat
har du utfört åt oss.
13. HERREN, vår Gud,
andra herrar än du
hava härskat över oss,
men allenast dig prisa vi,
allenast ditt namn.
14. De döda få icke liv igen,
skuggorna stå ej åter upp;
därför hemsökte och förgjorde du dem
och utrotade all deras åminnelse.

15. Du förökade en gång folket, HERRE;
du förökade folket och bevisade dig härlig;
du utvidgade landets alla gränser.
16. HERRE, i nöden hava de nu sökt dig,
de hava utgjutit tysta böner,
när din tuktan kom över dem.
17. Såsom en havande kvinna,
då hon är nära att föda,
våndas och ropar
i sina kval,
så var det med oss
inför ditt ansikte, o HERRE.
18. Vi voro också havande och våndades;
men när vi födde, var det vind.
Vi kunde icke bereda
frälsning åt landet;
inga människor födas mer
till att bo på jordens krets.
19. Men dina döda må få liv igen;
mina dödas kroppar må åter stå upp.
Vaknen upp och jublen,
I som liggen i graven;
ty din dagg är en ljusets dagg,
och jorden skall giva igen de avsomnade.
20. Välan då, mitt folk,
gå in i dina kamrar
och stäng igen dörrarna om dig;
göm dig ett litet ögonblick,
till dess att vreden har gått förbi.
21. Ty se, HERREN
träder ut ur sin boning,
för att hemsöka jordens inbyggare
för deras missgärning;
och jorden skall låta komma i dagen
allt blod som där har blivit utgjutet,
och skall icke längre betäcka
dem som där hava blivit dräpta.
*23/27 Jesaja, 27 Kapitlet
Jesaja, 27 Kapitlet

Sång om HERRENS vingård. Israels
förskingring och inbärgning.

1. På den tiden skall HERREN
med sitt svärd, det hårda,
det stora och starka,
hemsöka Leviatan,
den snabba ormen,
och Leviatan,
den ringlande ormen,
och skall dräpa draken,
som ligger i havet.

2. På den tiden skall finnas
en vingård, rik på vin,
och man skall sjunga om den:

3. Jag, HERREN, är dess vaktar,
åter och åter vattnar jag den.
För att ingen skall skada den,
vaktar jag den natt och dag.
4. Jag vredgas icke på den;
nej, om tistel och törne
ville begynna strid,
så skulle jag gå löst därpå
och bränna upp alltsammans.
5. Eller ock måste man söka skydd hos mig
och göra fred med mig;
ja, fred måste man göra med mig.

6. I tider som komma skall Jakob skjuta rötter
och Israel grönska och blomstra;
jordkretsen skola de uppfylla med sin frukt.
7. Har man väl plågat dem så, som han plågade deras plågare?
Eller dräptes de så, som deras dräpta fiender blevo dräpta?
8. Nej, väl näpste han folket, när han förkastade och försköt det,
väl ryckte han bort det med sin hårda vind,
på östanstormens dag;
9. men därför kan ock Jakobs missgärning
då bliva försonad
och deras synds borttagande
då giva fullmogen frukt,
när alla stenar i deras altaren äro förstörda
-- såsom då man krossar sönder kalkstycken --
och när Aseror och solstoder ej mer resas upp.

10. Se, den fasta staden ligger öde,
den har blivit en folktom plats,
övergiven såsom en öken,
kalvar gå där i bet
och lägra sig där
och avbita de kvistar där finnas.
11. Och när grenarna äro torra, bryter man av dem,
och kvinnor komma
och göra upp eld med dem.
Ty detta är icke ett folk med förstånd;
därför visar deras skapare dem intet förbarmande,
och deras danare dem ingen misskund.

12. Och det skall ske på den tiden
att HERREN anställer en inbärgning,
från den strida floden intill Egyptens bäck;
och I skolen varda insamlade,
en och en, I Israels barn.
13. Och det skall ske på den tiden
att man stöter i en stor basun;
och de som hava varit borttappade i Assyriens land
och fördrivna till Egyptens land,
de skola då komma;
och de skola tillbedja HERREN
på det heliga berget i Jerusalem.
*23/28 Jesaja, 28 Kapitlet
Jesaja, 28 Kapitlet

Efraims fall. Juda obotfärdighet, straff
och räddning. Liknelse hämtad från
åkermannens verk.

1. Ve dig, du Efraims
druckna mäns stolta krona,
du hans strålande härlighets
vissnande blomster
på bergshjässan ovan de vinberusades
bördiga dal!
2. Se, från Herren kommer
en som är stark och väldig,
lik en hagelskur,
en förödande storm,
lik en störtskur med väldiga,
översvämmande vatten,
som slår allt till jorden med mat.
3. Under fötterna bliver den då trampad,
Efraims druckna mäns
stolta krona.
4. Och det går med hans strålande härlighets
vissnande blomma
på bergshjässan ovan
den bördiga dalen,
såsom det går med ett fikon därnere,
ett som har mognat före sommarskörden:
så snart någon får syn därpå, slukar han det,
medan han ännu har det i sin hand.
5. På den tiden skall HERREN Sebaot
bliva en härlig krona
och en strålande krans
för kvarlevan av sitt folk;
6. och han skall bliva en rättens ande
för den som skipar rätt,
och en starkhetsmakt
för dem som driva fienden på porten.

7. Men också här
raglar man av vin,
stapplar man av starka drycker;
både präster och profeter
ragla av starka drycker,
de äro överlastade av vin,
de stappla av starka drycker;
de ragla, när de profetera,
de vackla, när de skipa rätt.
8. Ja, alla bord äro fulla
av vämjeliga spyor,
ingen ren fläck finnes.
9. -- »Vem är det då han vill lära förstånd,
och vem skall han få att giva akt på sin predikan?
Äro vi då nyss avvanda från modersmjölken,
nyss tagna från modersbröstet?
10. Det är ju gnat på gnat, gnat på gnat,
prat på prat, prat på prat,
litet här, litet där!»
11. -- Ja väl, genom stammande läppar
och på ett främmande tungomål
skall han tala till detta folk,
12. han som en gång sade till dem:
»Här är vilostaden,
låten den trötte få vila;
här är vederkvickelsens ort.»
Men sådant ville de icke höra.
13. Så skall då HERRENS ord bliva för dem
»gnat på gnat, gnat på gnat,
prat på prat, prat på prat,
litet här, litet där».
Och så skola de, bäst de gå där,
falla baklänges och krossas,
varda snärjda och fångade.

14. Hören därför HERRENS ord,
I bespottare,
I som råden över folket
här i Jerusalem.
15. Eftersom I sägen: »Vi hava slutit
ett förbund med döden,
med dödsriket hava vi
ingått ett fördrag;
om ock gisslet far fram likt en översvämmande flod,
skall det icke nå oss,
ty vi hava gjort lögnen till vår tillflykt
och falskheten till vårt beskärm»,
16. därför säger Herren, HERREN så:
Se, jag har lagt i Sion en grundsten,
en beprövad sten,
en dyrbar hörnsten, fast grundad;
den som tror på den behöver icke fly.
17. Och jag skall låta rätten vara mätsnöret
och rättfärdigheten sänklodet.
Och hagel skall slå ned eder lögntillflykt,
och vatten skall skölja bort edert beskärm.
18. Och edert förbund med döden
skall bliva utplånat,
och edert fördrag med dödsriket
skall icke bestå;
när gisslet far fram likt en översvämmande flod,
då solen I varda nedtrampade.
19. Så ofta det far fram,
skall det träffa eder;
ty morgon efter morgon skall det fara fram,
ja, både dag och natt.
Idel förskräckelse bliver det,
när I måsten akta på den predikan.
20. Ty sängen bliver då för kort
att sträcka ut sig på
och täcket för knappt
att svepa in sig i.
21. Ty HERREN skall stå upp
likasom på Perasims berg,
och han skall låta se sin vrede
likasom i Gibeons dal.
Han skall utföra sitt verk,
ett sällsamt verk;
han skall förrätta sitt arbete,
ett förunderligt arbete.
22. Så hören nu upp med eder bespottelse,
för att edra band ej må bliva än hårdare;
ty om förstöring och oryggligt besluten straffdom
över hela jorden har jag hört från Herren, HERREN Sebaot.

23. Lyssnen och hören min röst,
akten härpå och hören mitt tal.
24. När åkermannen vill så,
plöjer han då beständigt
och hackar upp och harvar sin mark?
25. Nej, fastmer: sedan han har jämnat fältet,
strör han ju där svartkummin
och kastar dit kryddkummin
och sår vete i rader
och korn på dess särskilda plats
och spält i kanten.
26. Ty hans Gud har undervisat honom
och lärt honom det rätta sättet.
27. Man tröskar ju ej heller svartkummin med tröskvagn
och låter ej vagnshjul gå över kryddkummin,
utan klappar ut svartkummin med stav
och kryddkummin med käpp.
28. Och brödsäden, tröskar man sönder den?
Nej, man plägar icke oavlåtligt tröska den
och driva sina vagnshjul och hästar däröver;
man vill ju icke tröska sönder den.
29. Också detta kommer
från HERREN Sebaot;
han är underbar i råd
och stor i vishet.
*23/29 Jesaja, 29 Kapitlet
Jesaja, 29 Kapitlet

Ariels (Jerusalems) fall och
upprättelse.

1. Ve dig, Ariel, Ariel,
du stad, där David slog upp sitt läger!
Läggen år till år
och låten högtiderna fullborda sitt kretslopp,
2. så skall jag bringa Ariel i trångmål;
jämmer skall följa på jämmer,
och då bliver det för mig ett verkligt Ariel[1].
3. Jag skall slå läger runt omkring dig
och omsluta dig med vallar
och resa upp bålverk emot dig.
4. Då skall du tala djupt nedifrån jorden,
och dina ord skola dämpade komma fram ur stoftet;
din röst skall höras såsom en andes ur jorden,
och ur stoftet skall du viska fram dina ord.
5. Men främlingshopen skall bliva såsom fint damm
och våldsverkarhopen såsom bortflyende agnar;
plötsligt och med hast skall detta ske.
6. Från HERREN Sebaot skall hemsökelsen komma,
med tordön och jordbävning och stort dunder,
med storm och oväder
och med lågor av förtärande eld.
7. Och hela hopen av alla de folk
som drogo i strid mot Ariel,
de skola vara såsom en drömsyn om natten,
alla som drogo i strid mot det och dess borg
och bragte det i trångmål.
8. Såsom när den hungrige drömmer att han äter,
men vaknar och känner sin buk vara tom,
och såsom när den törstande drömmer att han dricker,
men vaknar och känner sig törstig och försmäktande,
så skall det gå med hela hopen av alla de folk
som drogo i strid mot Sions berg.

9. Stån där med häpnad, ja, varen häpna;
stirren eder blinda, ja, varen blinda,
I som ären druckna, men icke av vin,
I som raglen, men icke av starka drycker.
10. Ty HERREN har utgjutit över eder
en tung sömns ande
och har tillslutit edra ögon;
han har höljt mörker över profeterna
och över siarna, edra ledare.

11. Och så har profetsynen om allt detta blivit för eder lik orden i
en förseglad bok: om man räcker en sådan åt någon som kan läsa
och säger: »Läs detta», så svarar han: »Jag kan det icke, den är
ju förseglad»,
12. och om man räcker den åt någon som icke kan läsa och säger: »Läs
detta», så svarar han: »Jag kan icke läsa.»

13. Och HERREN har sagt:
Eftersom detta folk nalkas mig med sin mun
och ärar mig med sina läppar,
men låter sitt hjärta vara långt ifrån mig,
så att deras fruktan för mig
består i inlärda människobud,
14. därför skall jag ännu en gång
göra underbara ting mot detta folk,
ja, underbara och förunderliga;
de visas vishet skall förgås,
och de förståndigas förstånd skall bliva förmörkat.

15. Ve eder, I som söken att dölja edra rådslag för HERREN i djupet,
och som bedriven edra verk i mörkret, I som sägen: »Vem ser oss,
och vem känner oss?»
16. Huru förvända ären I icke! Skall då leret aktas lika med
krukmakaren? Skall verket säga om sin mästare: »Han har icke
gjort mig»? Eller skall bilden säga om honom som har format
den: »Han förstår intet»?

17. Se, ännu allenast en liten tid,
och Libanon skall förvandlas till ett bördigt fält
och det bördiga fältet räknas såsom vildmark.
18. De döva skola på den tiden
höra vad som läses för de,
och de blindas ögon skola se
och vara fria ifrån dunkel och mörker;
19. och de ödmjuka skola då känna
allt större glädje i HERREN;
och de fattigaste bland människor
skola fröjda sig i Israels Helige.
20. Ty våldsverkarna äro då icke mer till,
bespottarna hava fått en ände,
och de som stodo efter fördärv äro alla utrotade,
21. de som genom sitt tal gjorde att oskyldiga blevo fällda
och snärjde den som skulle skipa rätt i porten
och genom lögn vrängde rätten för den rättfärdige.

22. Därför säger HERREN så till Jakobs hus,
han som förlossade Abraham:
Nu skall Jakob icke mer behöva blygas,
nu skall hans ansikte ej vidare blekna;
23. ty när han -- hans barn -- få se mina händer verk ibland sig,
då skola de hålla mitt namn heligt,
de skola hålla Jakobs Helige helig
och förskräckas för Israels Gud.
24. De förvillade skola då få förstånd,
och de knorrande skola taga emot lärdom.
*23/30 Jesaja, 30 Kapitlet
Jesaja, 30 Kapitlet

Egyptens hjälp fåfänglig. HERREN sitt
folks sanna hjälp. Dom över Assur.

1. Ve eder, I vanartiga barn,
säger HERREN,
I som gören upp rådslag
som icke komma från mig,
och sluten förbund,
utan att min Ande är med,
så att I därigenom hopen
synd på synd,
2. I som dragen ned till Egypten,
utan att hava rådfrågat min mun,
för att söka eder ett värn hos Farao
och en tillflykt under Egyptens skugga!
3. Se, Faraos värn
skall bliva eder till skam,
och tillflykten under Egyptens skugga
skall bliva eder till blygd.
4. Ty om ock hans furstar äro i Soan,
och om än hans sändebud komma ända till Hanes,
5. så skall dock var man få blygas över detta folk,
som icke kan hjälpa dem,
icke vara till bistånd och hjälp,
utan allenast till skam och smälek.

6. Utsaga om Söderlandets odjur.

Genom ett farornas och ångestens land,
där lejoninnor och lejon hava sitt tillhåll,
jämte huggormar och flygande drakar,
där föra de på åsnors ryggar sina rikedomar
och på kamelers pucklar sina skatter
till ett folk som icke kan hjälpa dem.
7. Ty Egyptens bistånd är fåfänglighet och tomhet;
därför kallar jag det landet
»Rahab, som ingenting uträttar»[1].

8. Så gå nu in och skriv detta på en tavla, som må förvaras bland
dem, och teckna upp det i en bok, så att det bevaras för
kommande dagar, alltid och evinnerligen.
9. Ty det är ett gensträvigt folk, trolösa barn, barn som icke
vilja höra HERRENS lag,
10. utan säga till siarna: »Upphören med edra syner», och till
profeterna: »Profeteren icke för oss vad sant är; talen till oss
sådant som är oss välbehagligt, profeteren bedrägliga ting;
11. viken av ifrån vägen, gån åt sidan från stigen, skaffen bort ur
vår åsyn Israel Helige.»
12. Därför säger Israels Helige så: »Eftersom I förakten detta ord
och förtrösten på våld och vrånghet och stödjen eder på sådant,
13. därför skall denna missgärning bliva för eder såsom ett
fallfärdigt stycke på en hög mur, vilket mer och mer giver sig
ut, till dess att muren plötsligt och med hast störtar ned och
krossas;
14. den krossa, såsom när man våldsamt slår en lerkruka i bitar, så
våldsamt att man bland bitarna icke kan finna en skärva stor nog
att därmed taga eld från eldstaden eller ösa upp vatten ur
dammen.»
15. Ty så säger Herren, HERREN, Israels Helige: »Om i vänden om och
ären stilla, skolen I bliva frälsta, genom stillhet och
förtröstan varden I starka.» Men i viljen icke.
16. I sägen: »Nej, på hästar vilja vi jaga fram» -- därför skolen I
också bliva jagade; »på snabba springare vilja vi rida åstad» --
därför skola ock edra förföljare vara snabba.
17. Tusen av eder skola fly för en enda mans hot eller för fem mäns
hot, till dess att vad som är kvar av eder bliver såsom en ensam
stång på bergets topp, såsom ett baner på höjden.
18. Ja, därför väntar HERREN, till dess att han kan vara eder nådig;
därför tronar han i höghet, till dess att han kan förbarma sig
över eder. Ty en domens Gud är HERREN; saliga äro alla de som
vänta efter honom.

19. Ja, du folk som bor på Sion, i Jerusalem, ingalunda må du gråta.
Han skall förvisso vara dig nådig, när du ropar; så snart han
hör din röst, skall han svara dig.
20. Ty väl skall Herren giva eder nödens bröd och fångenskapens
dryck, men sedan skola dina lärare icke mer sättas å sido, utan
dina ögon skola se upp till dina lärare.
21. Och om du viker av, vare sig åt höger eller åt vänster, så skola
dina öron höra detta ord ljuda bakom dig; »Här är vägen, vandren
på en.»
22. Då skolen I akta för orent silvret varmed edra skurna beläten
äro överdragna, och guldet varmed edra gjutna beläten äro
belagda; du skall kasta ut det såsom orenlighet och säga till
det: »Bort härifrån!»
23. Och han skall giva regn åt säden som du har sått på din mark,
och han skall av markens gröda giva dig bröd som är kraftigt och
närande; och din boskap skall på den tiden gå i bet på vida
ängar.
24. Och oxarna och åsnorna med vilka man brukar jorden, de skola äta
saltad blandsäd om man har kastat med vanna och kastskovel.
25. Och på alla höga berg och alla stora höjder skola bäckar rinna
upp med strömmande vatten -- när den stora slaktningens dag
kommer, då torn skola falla.
26. Och månens ljus skall bliva såsom solens ljus, och solens ljus
skall varda sju gånger klarare, såsom ett sjufaldigt dagsljus,
när den tid kommer, då HERREN förbinder sitt folks skador och
helar såren efter slagen som det har fått.

27. Se, HERRENS namn
kommer fjärran ifrån,
med brinnande vrede
och med tunga rökmoln;
hans läppar äro fulla av förgrymmelse,
och hans tunga är såsom förtärande eld;
28. hans andedräkt är lik en ström som svämmar över,
så att den når ändå upp till halsen.
Ty han vill sålla folken
i förintelsens såll
och lägga i folkslagens mun
ett betsel, till att leda dem vilse.
29. Då skolen I sjunga såsom i en natt
då man firar helig högtid,
och edra hjärtan skola glädja sig,
såsom när man under flöjters ljud
tågar upp på HERRENS berg,
upp till Israels klippa.
30. Och HERREN skall låta höra
sin röst i majestät
och visa huru hans arm drabbar,
i vredesförgrymmelse
och med förtärande eldslåga,
med storm och störtskurar
och hagelstenar.
31. Ty för HERRENS röst
skall Assur bliva förfärad,
när han slår honom med sitt ris.
32. Och så ofta staven far fram
och HERREN efter sitt rådslut
låter den falla på honom
skola pukor och harpor ljuda.
Gång på gång skall han lyfta sin arm
till att strida mot honom.
33. Ty en Tofetplats
är längesedan tillredd,
ja ock för konungen är den gjord redo,
och djup och vid är den;
dess rund är fylld av eld
och av ved i myckenhet,
och lik en svavelström
skall HERRENS Ande
sätta den i brand.

[1] Rahab uttydes såsom stortalighet; jfr Ps. 87:4. Jes. 51:9.
*23/31 Jesaja, 31 Kapitlet
Jesaja, 31 Kapitlet

Egyptens vanmakt. HERRENS omvårdnad om
Sion. Assurs stundande fall.

1. Ve dem som draga åstad
ned till Egypten för att få hjälp,
i det de förlita sig på hästar,
dem som sätta sin förtröstan på vagnar,
därför att där finnas så många,
och på ryttare,
därför att mängden är så stor,
men som ej vända sin blick
till Israels Helige
och icke fråga efter HERREN!
2. Också han är ju vis;
han låter olyckan komma,
och han ryggar icke sina ord.
Han reser sig upp mot de ondas hus
och mot den hjälp som ogärningsmännen sända.
3. Ty egyptierna äro människor och äro icke Gud,
deras hästar äro kött och icke ande.
Och HERREN skall räcka ut sin hand,
och då skall hjälparen vackla
och den hjälpte falla,
och båda skola tillhopa förgås.
4. Ty så har HERREN sagt till mig:
Såsom ett lejon ryter,
ett ungt lejon över sitt rov,
och icke skrämmes bort
av herdarnas rop
eller rädes för deras larm,
när de i mängd samlas dit,
så skall HERREN Sebaot fara ned
för att strida på Sions berg
och uppe på dess höjd.
5. Såsom fågeln breder ut sina vingar,
så skall HERREN Sebaot
beskärma Jerusalem;
han skall beskärma och hjälpa,
han skall skona och rädda.

6. Så vänden nu om till honom, från vilken I haven avfallit genom
ett så djupt fall, I Israels barn.
7. Ty på den tiden skall var och en av eder kasta bort de avgudar
av silver och de avgudar av guld, som edra händer hava gjort åt
eder till synd.
8. Och Assur skall falla, men icke för en mans svärd; ett svärd,
som icke är en människas, skall förtära honom. Han skall fly
för svärd, och hans unga män skola bliva trälar.
9. Och hans klippa skall förgås av skräck, och hans furstar skola i
förfäran fly ifrån baneret. Så säger HERREN, han som har sin
eld på Sion och sin ugn i Jerusalem.
*23/32 Jesaja, 32 Kapitlet
Jesaja, 32 Kapitlet

Rättfärdighetens rike. Landets
förödelse. Andeutgjutelsen och dess
frukter.

1. En konung skall uppstå, som skall regera med rättfärdighet,
och härskare, som skola härska med rättvisa.
2. Var och en av dem skall vara
såsom en tillflykt i stormen,
ett skydd mot störtskuren;
de skola vara såsom vattenbäckar i en ödemark,
såsom skuggan av en väldig klippa
i ett törstigt land.
3. Då skola de seendes ögon icke vara förblindade,
och de hörandes öron skola lyssna till.
4. Då skola de lättsinnigas hjärtan
bliva förståndiga och vinna kunskap,
och de stammandes tungor skola tala
flytande och tydligt.
5. Dåren skall då icke mer heta ädling,
ej heller bedragaren kallas herre.
6. Ty en dåre talar dårskap,
och hans hjärta reder till fördärv;
så övar han gudlöshet
och talar, vad förvänt är, om HERREN,
så låter han den hungrige svälta
och nekar den törstige en dryck vatten.
7. Och bedragaren brukar onda vapen,
han tänker ut skändliga anslag
till att fördärva de betryckta genom lögnaktiga ord,
fördärva en fattig, som har rätt i sin talan.
8. Men en ädling tänker ädla tankar
och står fast vid det som ädelt är.

9. I kvinnor, som ären så säkra,
stån upp och hören min röst;
I sorglösa jungfrur,
lyssnen till mitt tal.
10. När år och dagar hava gått,
då skolen I darra, I som ären så sorglösa,
ty då är det slut med all vinbärgning,
och ingen fruktskörd kommer mer.
11. Bäven, I som ären så säkra,
darren, I som ären så sorglösa,
läggen av edra kläder och blotten eder,
kläden edra länder med säcktyg.
12. Slån eder för bröstet
och klagen över de sköna fälten,
över de fruktsamma vinträden,
13. över mitt folks åkrar
som fyllas av törne och tistel,
ja, över alla glädjens boningar
i den yra staden.
14. Ty palatsen äro övergivna,
den folkrika staden ligger öde,
Ofelhöjden med vakttornet
är förvandlad till grotthålor för evig tid,
till en plats, där vildåsnor hava sin fröjd
och där hjordar beta --
15. detta intill dess att ande från höjden
bliver utgjuten över oss.
Då skall öknen bliva ett bördigt fält
och det bördiga fältet räknas såsom vildmark;
16. då skall rätten taga sin boning i öknen
och rättfärdigheten bo på det bördiga fältet.
17. Och rättfärdighetens frukt skall vara frid
och rättfärdighetens vinning vara ro
med trygghet till evig tid.
18. Och mitt folk skall bo i fridshyddor,
i trygga boningar
och på säkra viloplatser.
19. Men under hagelskurar skall skogen fällas,
och djupt skall staden bliva ödmjukad.
20. Sälla ären då I som fån så vid alla vatten,
I som kunnen låta edra oxar och åsnor fritt ströva omkring.
*23/33 Jesaja, 33 Kapitlet
Jesaja, 33 Kapitlet

Sions fienders straff. Det
återupprättade Sions rättfärdighet och
trygghet.

1. Ve dig, du fördärvare,
som själv har gått fri ifrån fördärvet!
Ve dig, du härjare,
som själv har undgått förhärjning!
När du har fyllt ditt mått att fördärva,
drabbas du själv av fördärvet;
när du har fullbordat till härjande
drabbas du själv av förhärjning.
2. HERRE, var oss nådig,
dig förbida vi.
Var dessas arm var morgon;
ja, var vår frälsning i nödens tid.
3. För ditt väldiga dån
fly folken bort;
när du reser dig upp,
förskingras folkslagen.
4. Och man får skövla och taga byte efter eder,
såsom gräsmaskar skövla;
såsom gräshoppor störta fram,
så störtar man över det.

5. HERREN är hög,
ty han bor i höjden;
han uppfyller Sion
med rätt och rättfärdighet.
6. Ja, trygga tider skola komma för dig!
Vishet och kunskap
bereda Sion frälsning i rikt mått,
och HERRENS fruktan
skall vara deras skatt.
7. Hör, deras hjältar
klaga därute,
fredsbudbärarna
gråta bitterligen.
8. Vägarna äro öde,
ingen går mer på stigarna.
Han bryter förbund,
han aktar städer ringa,
människor räknar han för intet.
9. Landet ligger sörjande och försmäktar,
Libanon blyges och står förvissnat,
Saron har blivit likt en hedmark,
Basans och Karmels skogar fälla sina löv.
10. Men nu vill jag stå upp,
säger HERREN,
nu vill jag resa mig upp,
nu vill jag upphäva mig.
11. Med halm gån I havande,
och strå föden I;
edert raseri är en eld,
som skall förtära eder själva.
12. Folken skola förbrännas
och bliva till aska,
ja, likna avhugget törne,
som brinner upp i eld.
13. Så hören nu, I som fjärran ärer,
vad jag har gjort;
förnimmen min makt,
I som nära ären.
14. Syndarna i Sion bliva förskräckta,
bävan griper de gudlösa.
»Vem av oss kan härda ut
vid en förtärande eld,
vem av oss kan bo
vid en evig glöd?»
15. Den som vandrar i rättfärdighet
och talar, vad rätt är,
den som föraktar, vad som vinnes
genom orätt och våld,
och den som avhåller sina händer
från att taga mutor,
den som tillstoppar sina öron
för att icke höra om blodsgärningar
och tillsluter sina ögon
för att icke se, vad ont är,
16. han skall bo på höjderna,
klippfästen skola vara hans värn,
sitt bröd skall han få,
och vatten skall han hava beständigt.
17. Ja, dina ögon skola skåda
en konung i hans härlighet,
de skola blicka ut
över ett vidsträckt land.
18. Då skall ditt hjärta tänka tillbaka
på förskräckelsens tid:
»Var är nu skatteräknaren,
var är nu skattevägaren,
var är den som räknade tornen?»
19. Du slipper då att se
det fräcka folket,
folket, vars obegripliga språk
man ej kunde förstå,
vars stammande tungomål
ingen kunde tyda.
20. Men skåda på Sion,
våra högtiders stad,
låt dina ögon betrakta Jerusalem:
det är en säker boning,
ett tält, som icke flyttas bort,
ett vars pluggar
aldrig ryckas upp
och av vars streck
intet enda brister sönder.
21. Ja, vi hava där
HERREN, den väldige;
han är för oss såsom floder
och breda strömmar;
ingen roddflotta kommer där fram,
och det väldigaste skepp kan ej fara däröver.
22. Ty HERREN är vår domare,
HERREN är vår härskare,
HERREN är vår konung,
han frälsar oss.
23. Dina tåg hänga slappa,
de hålla ej masten stadig,
ej seglet spänt.
Men då skall rövat gods
utskiftas i myckenhet,
ja, också de lama
skola då taga byte.
24. Och ingen av invånarna
skall säga: »Jag är svag»,
ty folket, som där bor,
har fått sin missgärning förlåten.
*23/34 Jesaja, 34 Kapitlet
Jesaja, 34 Kapitlet

Edoms undergång och förödelse.

1. Träden fram, I folk, och hören;
I folkslag, akten härpå.
Jorden höre och allt vad på den är,
jordens krets och vad som alstras därav.
2. Ty HERREN är förtörnad på alla folk
och vred på all deras här;
han giver dem till spillo,
han överlämnar dem till att slaktas.
3. Deras slagna kämpar ligga bortkastade,
och stank stiger upp från deras döda kroppar,
och bergen flyta av deras blod.
4. Himmelens hela härskara förgås,
och himmelen själv hoprullas såsom en bokrulle;
hela dess härskara faller förvissnad ned,
lik vissnade löv från vinrankan,
lik vissnade blad ifrån fikonträdet.
5. Ty mitt svärd har druckit sig rusigt i himmelen;
se, det far ned på Edom till dom,
på det folk jag har givit till spillo.
6. Ja, ett svärd har HERREN,
det dryper av blod
och är dränkt i fett,
i lamms och bockars blod,
i fett ifrån vädurars njurar;
ty HERREN anställer ett offer i Bosra,
ett stort slaktande i Edoms land.
7. Vildoxar fällas ock därvid,
tjurar, både små och stora.
Deras land dricker sig rusigt av blod,
och deras jord bliver dränkt i fett.
8. Ty detta är en HERRENS hämndedag,
ett vedergällningens år,
då han utför Sions sak.
9. Då bliva Edoms bäckar förvandlade till tjära
och dess jord till svavel;
ja, dess land bliver förbytt
i brinnande tjära.
10. Varken natt eller dag skall den branden slockna,
evinnerligen skall röken därav stiga upp.
Från släkte till släkte skall landet ligga öde,
aldrig i evighet
skall någon gå där fram.
11. Pelikaner och rördrommar skola taga det i besittning,
uvar och korpar skola bo däri;
ty förödelsens mätsnöre[1] och förstörelsens murlod
skall han låta komma däröver.
12. Av dess ädlingar skola inga finnas kvar där,
som kunna utropa någon till konung;
och alla dess furstar få en ände.
13. Dess palatser fyllas av törne,
nässlor och tistlar växa i dess fästen;
och det bliver en boning för ökenhundar
och ett tillhåll för strutsar.
14. Schakaler bo där tillsammans med andra ökendjur,
och gastar ropa där till varandra;
ja, där kan Lilit få ro,
där kan hon finna en vilostad.
15. Där reder pilormen sitt bo
och lägger sina ägg
och kläcker så ut ynglet och samlar det i sitt skygd;
ja, där komma gamarna tillhopa,
den ene möter där den andre.
16. Söken efter i HERRENS bok
och läsen däri;
icke ett enda av de djuren
skall utebliva,
det ena skall icke fåfängt
söka det andra.
Ty det är hans mun, som bjuder det,
det är hans Ande, som samlar dem tillhopa.
17. Det är han, som kastar
lott för dem,
hans hand tillskiftar dem
deras mark efter mätsnöre;
till evig tid skola de hava den till besittning,
från släkte till släkte bo därpå.

[1] Se Mätsnöre i Ordförkl.
*23/35 Jesaja, 35 Kapitlet
Jesaja, 35 Kapitlet

Ödemarkens blomstring. HERRENS
förlossades återkomst till Sion.

1. Öknen och ödemarken skola glädja sig,
och hedmarken skall fröjdas
och blomstra såsom en lilja.
2. Den skall blomstra skönt och fröjda sig,
ja, fröjda sig och jubla;
Libanons härlighet skall bliva den given,
Karmels och Sarons prakt.
Ja, de skola få se
HERRENS härlighet,
vår Guds prakt.
3. Stärken maktlösa händer,
given kraft åt vacklande knän.
4. Sägen till de försagda:
»Varen frimodiga, frukten icke.»
Se, eder Gud
kommer med hämnd;
vedergällning kommer från Gud,
ja, själv kommer han och frälsar eder.
5. Då skola de blindas ögon öppnas
och de dövas öron upplåtas.
6. Då skall den lame hoppa såsom en hjort,
och den stummes tunga skall jubla.
Ty vatten skola bryta fram i öknen
och strömmar på hedmarken.
7. Av förbränt land skall bliva en sjö
och av torr mark vattenkällor;
på den plats, där ökenhundar lägrade sig,
skall växa gräs jämte vass och rör.
8. Och en banad väg, en farväg,
skall gå där fram,
och den skall kallas »den heliga vägen»;
ingen oren skall färdas därpå,
den skall vara för dem själva.
Den som vandrar den vägen skall icke gå vilse,
om han ock hör till de fåkunniga.
9. Där skall icke vara något lejon,
ej heller skall något annat vilddjur komma dit.
Intet sådant skall finnas där,
men ett frälsat folk skall vandra på den.
10. Ja, HERRENS förlossade skola vända tillbaka
och komma till Sion med jubel;
evig glädje skall kröna deras huvuden,
fröjd och glädje skola de undfå,
men sorg och suckan skola fly bort.
*23/36 Jesaja, 36 Kapitlet
Jesaja, 36 Kapitlet

Sanheribs tåg mot Jerusalem. Rab-Sakes
tal.

1. Och i konung Hiskias fjortonde regeringsår hände sig, att
Sanherib, konungen i Assyrien, drog upp och angrep alla befästa
städer i Juda och intog dem.
2. Och konungen i Assyrien sände från Lakis åstad Rab-Sake med en
stor här till Jerusalem mot konung Hiskia; och han stannade vid
Övre dammens vattenledning, på vägen till Valkarfältet.
3. Då gingo överhovmästaren Eljakim, Hilkias son, och sekreteraren
Sebna och kansleren Joa, Asafs son, ut till honom.
4. Och Rab-Sake sade till dem: »Sägen till Hiskia: Så säger den
store konungen, konungen i Assyrien: Vad är det för en
förtröstan, som du nu har hängivit dig åt?
5. Jag säger: Det är allenast munväder, att du vet råd och har makt
att föra kriget. På vem förtröstar du då, eftersom du har satt
dig upp mot mig?
6. Du förtröstar väl på den bräckta rörstaven Egypten, men se, när
någon stöder sig på den, går den i i hans hand och genomborrar
den. Ty sådan är Farao, konungen i Egypten, för alla som
förtrösta på honom.
7. Eller säger du kanhända till mig: 'Vi förtrösta på HERREN, vår
Gud?' Var det då icke hans offerhöjder och altaren Hiskia
avskaffade, när han sade till Juda och Jerusalem: 'Inför detta
altare skolen I tillbedja'?
8. Men ingå nu ett vad med min herre, konungen i Assyrien: jag vill
giva dig två tusen hästar, om du kan skaffa dig ryttare till
dem.
9. Huru skulle du då kunna slå tillbaka en enda ståthållare, en av
min herres ringaste tjänare? Och du sätter din förtröstan till
Egypten i hopp om att så få vagnar och ryttare!
10. Menar du då att jag utan HERRENS vilja har dragit upp till
detta land för att fördärva det? Nej, det är HERREN, som har
sagt till mig: Drag upp mot detta land och fördärva det.»

11. Då sade Eljakim och Sebna och Joa till Rab-Sake: »Tala till dina
tjänare på arameiska, ty vi förstå det språket, och tala icke
till oss på judiska inför folket som står på muren.»
12. Men Rab-Sake svarade: »Är det då till din herre och till dig,
som min herre har sänt mig att tala dessa ord? Är det icke
fastmer till de män som sitta på muren och som jämte eder skola
nödgas äta sin egen träck och dricka sitt eget vatten?»
13. Därefter trädde Rab-Sake närmare och ropade med hög röst på
judiska och sade: »Hören den store konungens, den assyriske
konungens, ord.
14. Så säger konungen: Låten icke Hiskia bedraga eder, ty han förmår
icke rädda eder.
15. Och låten icke Hiskia förleda eder att förtrösta på HERREN,
därmed att han säger: 'HERREN skall förvisso rädda oss; denna
stad skall icke bliva given i den assyriske konungens hand.'
16. Hören icke på Hiskia. Ty så säger konungen i Assyrien: Gören
upp i godo med mig och given eder åt mig, så skolen I få äta var
och en av sitt vinträd och av sitt fikonträd och dricka var och
en ur sin brunn,
17. till dess jag kommer och hämtar eder till ett land som är likt
edert eget land, ett land med säd och vin, ett land med bröd och
vingårdar.
18. Låten icke Hiskia förleda eder, när han säger: 'HERREN skall
rädda oss.' Har väl någon av de andra folkens gudar räddat sitt
land ur den assyriske konungens hand?
19. Var äro Hamats och Arpads gudar? Var äro Sefarvaims gudar?
Eller hava de räddat Samaria ur min hand?
20. Vilken bland dessa länders alla gudar har väl räddat sitt land
ur min hand, eftersom I menen, att HERREN skall rädda Jerusalem
ur min hand?»

21. Men de tego och svarade honom icke ett ord, ty konungen hade så
bjudit och sagt: »Svaren honom icke.»
22. Och överhovmästaren Eljakim, Hilkias son, och sekreteraren Sebna
och kansleren Joa, Asafs son, kommo till Hiskia med sönderrivna
kläder och berättade för honom, vad Rab-Sake hade sagt.
*23/37 Jesaja, 37 Kapitlet
Jesaja, 37 Kapitlet

Jesajas profetia mot assyrierna.
Sanheribs fall.

1. Då nu konung Hiskia hörde detta, rev han sönder sina kläder och
höljde sig i sorgdräkt och gick in i HERRENS hus.
2. Och överhovmästaren Eljakim och sekreteraren Sebna och de äldste
bland prästerna sände han, höljda i sorgdräkt, till profeten
Jesaja, Amos' son.
3. Och de sade till denne: »Så säger Hiskia: En nödens, tuktans och
smälekens dag är denne dag, ty fostren hava väl kommit fram till
födseln, men kraft att föda finnes icke.
4. Kanhända skall HERREN, din Gud, höra Rab-Sakes ord, med vilka
hans herre, konungen i Assyrien, har sänt honom till att smäda
den levande Guden, så att han straffar honom för dessa ord som
han, HERREN, din Gud, har hört. Så bed nu en bön för den
kvarleva som ännu finnes.»
5. När nu konung Hiskias tjänare kommo till Jesaja,
6. sade Jesaja till dem: »Så skolen I säga till eder herre: Så
säger HERREN: Frukta icke för de ord som du har hört, dem, med
vilka den assyriske konungens tjänare hava hädat mig.
7. Se, jag skall låta en sådan ande komma in i honom, att han på
grund av ett rykte som han skall få höra vänder tillbaka till
sitt land; och jag skall låta honom falla för svärd i hans eget
land.»

8. Och Rab-Sake vände tillbaka och fann den assyriske konungen
upptagen med att belägra Libna; ty han hade hört, att han hade
brutit upp från Lakis.

9. Men när Sanherib fick höra sägas om Tirhaka, konungen i
Etiopien, att denne hade dragit ut för att strida mot honom,
skickade han, så snart han hörde detta, sändebud till Hiskia och
sade:
10. »Så skolen I säga till Hiskia, Juda konung: Låt icke din Gud,
som du förtröstar på, bedraga dig, i det att du tänker:
'Jerusalem skall icke bliva givet i den assyriske konungens
hand.'
11. Du har ju hört, vad konungarna i Assyrien hava gjort med alla
andra länder, huru de hava givit dem till spillo. Och du skulle
nu bliva räddad!
12. Hava väl de folk, som mina fäder fördärvade, Gosan, Haran, Resef
och Edens barn i Telassar, blivit räddade av sina gudar?
13. Var är Hamats konung och Arpads konung och konungen över
Sefarvaims stad, över Hena och Iva?»

14. När Hiskia hade mottagit brevet av sändebuden och läst det,
gick han upp i HERRENS hus, och där bredde Hiskia ut det inför
HERRENS ansikte.
15. Och Hiskia bad till HERREN och sade:
16. »HERRE Sebaot, Israels Gud, du som tronar på keruberna, du
allena är Gud, den som råder över alla riken på jorden; du har
gjort himmel och jord.
17. HERRE, böj ditt öra härtill och hör; HERRE, öppna dina ögon och
se. Ja, hör alla Sanheribs ord, det budskap, varmed han har
smädat den levande Guden.
18. Det är sant, HERRE, att konungarna i Assyrien hava förött alla
länder såsom ock sitt eget land.
19. Och de hava kastat deras gudar i elden; ty dessa voro inga
gudar, utan verk av människohänder, trä och sten; därför kunde
de förgöra dem.
20. Men fräls oss nu, HERRE, vår Gud, ur hans hand, så att alla
riken på jorden förnimma, att du, HERRE, är den ende.»

21. Då sände Jesaja, Amos' son, bud till Hiskia och lät säga: »Så
säger HERREN, Israels Gud, jag, till vilken du har bett angående
Sanherib, konungen i Assyrien:
22. Detta är det ord, som HERREN har talat om honom:

Hon föraktar dig och bespottar dig,
jungfrun dottern Sion;
hon skakar huvudet efter dig,
dottern Jerusalem.
23. Vem har du smädat och hädat,
och mot vem har du upphävt din röst?
Alltför högt har du upplyft dina ögon --
ja, mot Israels Helige.
24. Genom dina tjänare smädade du HERREN,
när du sade: 'Med mina många vagnar
drog jag upp på bergens höjder,
längst upp på Libanon;
jag högg ned dess höga cedrar
och väldiga cypresser;
jag trängde fram till dess översta höjder,
dess frodigaste skog;
25. jag grävde brunnar
och drack ut vatten,
och med min fot uttorkade jag
alla Egyptens strömmar.'
26. Har du icke hört, att jag för länge sedan
beredde detta?
Av ålder bestämde jag ju så;
och nu har jag fört det fram:
du fick makt att ödelägga befästa städer
till grusade stenhopar.
27. Deras invånare blevo maktlösa,
de förfärades och stodo med skam.
Det gick dem såsom gräset på marken
och gröna örter,
såsom det som växer på taken,
och säd, som förgås,
förrän strået har vuxit upp.
28. Om du sitter eller går ut
eller går in, så vet jag det,
och huru du rasar mot mig.
29. Men då du nu så rasar mot mig
och då ditt övermod har nått till mina öron,
skall jag sätta min krok i din näsa
och mitt betsel i din mun
och föra dig tillbaka samma väg,
som du har kommit på.

30. Och detta skall för dig vara tecknet: man skall detta år äta,
vad som växer upp av spillsäd, och nästa år självvuxen säd, men
det tredje året skolen I få så och skörda och plantera vingårdar
och äta deras frukt.
31. Och den räddade skaran av Juda hus, som bliver kvar, skall åter
skjuta rot nedtill och bära frukt upptill.
32. Ty från Jerusalem skall utgå en kvarleva, en räddad skara från
Sions berg. HERREN Sebaots nitälskan skall göra detta.
33. Därför säger HERREN så om konungen i Assyrien:

Han skall icke komma in i denna stad
och icke skjuta någon pil ditin;
han skall icke mot den föra fram någon sköld
eller kasta upp någon vall mot den.
34. Samma väg han kom skall han vända tillbaka,
och in i denna stad skall han icke komma, säger HERREN.
35. Ty jag skall beskärma och frälsa denna stad
för min tjänare Davids skull.»

36. Och HERRENS ängel gick ut och slog i assyriernas läger ett
hundra åttiofem tusen man; och när man bittida följande morgon
kom ut, fick man se döda kroppar ligga där överallt.
37. Då bröt Sanherib, konungen i Assyrien, upp och tågade tillbaka;
och han stannade sedan i Nineve.
38. Men när han en gång tillbad i sin gud Nisroks tempel, blev han
dräpt med svärd av sina söner Adrammelek och Sareser; därefter
flydde dessa undan till Ararats land. Och hans son Esarhaddon
blev konung efter honom.
*23/38 Jesaja, 38 Kapitlet
Jesaja, 38 Kapitlet

Hiskias sjukdom. Hans lovsång.

1. Vid den tiden blev Hiskia dödssjuk; och profeten Jesaja, Amos'
son, kom till honom och sade till honom: »Så säger HERREN:
Beställ om ditt hus; ty du måste dö och skall icke tillfriskna.»
2. Då vände Hiskia sitt ansikte mot väggen och bad till HERREN.
3. Och han sade: »Ack HERRE, tänk dock på huru jag har vandrat
inför dig i trohet och med hängivet hjärta och gjort, vad gott
är i dina ögon.» Och Hiskia grät bitterligen.
4. Då kom HERRENS ord till Jesaja: han sade:
5. »Gå och säg till Hiskia: Så säger HERREN, din fader Davids Gud:
Jag har hört din bön, jag har sett dina tårar. Se, jag skall
föröka din livstid med femton år;
6. jag skall ock rädda dig och denna stad ur den assyriske
konungens hand. Ja, jag skall beskärma denna stad.
7. Och detta skall för dig vara tecknet från HERREN därpå att HERREN
skall göra, vad han nu har lovat:
8. se, solvisarskuggan, som nu på Ahas' solvisare har gått nedåt
med solen, skall jag låta gå tio steg tillbaka.» Så gick solen
tillbaka på solvisaren de tio steg, som den reda hade lagt till
rygga.

9. En sång, skriven av Hiskia, Juda konung, när han hade varit sjuk
och tillfrisknat från sin sjukdom:
10. Jag tänkte: Jag går hädan
i mina bästa dagar,
in genom dödsrikets portar;
jag varder berövad återstoden av mina år.
11. Jag tänkte: Jag får icke mer se HERREN,
HERREN i de levandes land.
Hos dem som bo i förgängelsens rike
får jag ej mer skåda människor.
12. Min hydda ryckes upp och flyttas bort ifrån mig
såsom en herdes tält.
Jag har vävt mitt liv till slut såsom en vävare sin väv,
och jag skäres nu ned från bommen;
innan dagen har gått över till natt, är du färdig med mig.
13. Jag måste ryta såsom ett lejon intill morgonen;
så krossas alla bin i min kropp.
Ja, innan dagen har gått över till natt, är du färdig med mig.
14. Jag klagade såsom en svala, såsom en trana,
jag suckade såsom en duva;
matta blickade mina ögon mot höjden:
»HERRE, jag lider nöd; tag dig an min sak.»
15. Men vad skall jag väl säga,
då han nu har talat till mig
och själv utfört sitt verk?
I ro får jag nu leva alla mina år till slut
efter all min själs bedrövelse.
16. Herre, sådant länder till liv,
min ande har i allo sitt liv därav.
Och så helar du mig -- ja, giv mig liv!
17. Se till mitt bästa kom denna bittra bedrövelse över mig.
I din kärlek räddade du min själ
ifrån förintelsens grop,
i det du kastade alla mina synder
bakom din rygg.
18. Ty dödsriket tackar dig icke,
döden prisar dig icke,
och de som hava farit ned i graven hoppas ej mer
på din trofasthet.
19. De som leva, de som leva, de tacka dig,
såsom ock jag nu gör;
och fäderna göra din trofasthet
kunnig för barnen.
20. HERREN skall frälsa mig,
och mina sånger skola vi då spela
i alla våra livsdagar
däruppe i HERRENS hus.

21. Och Jesaja tillsade, att man skulle taga en fikonkaka och lägga
den såsom plåster på bulnaden, så skulle han tillfriskna.
22. Men Hiskia sade: »Vad för ett tecken gives mig därpå att jag
skall få gå upp i HERRENS hus?»
*23/39 Jesaja, 39 Kapitlet
Jesaja, 39 Kapitlet

Sändebuden från Babel.

1. Vid samma tid sände Merodak-Baladan, Baladans son, konungen i
Babel, brev och skänker till Hiskia; och han fick höra, att
denne hade varit sjuk, men blivit återställd.
2. Och Hiskia gladde sig över deras ankomst och visade dem sitt
förrådshus, sitt silver och guld, sina välluktande kryddor och
sina dyrbara oljor och hela sitt tyghus och allt vad som fanns i
hans skattkamrar. Intet fanns i Hiskias hus eller eljest i hans
ägo, som han icke visade dem.

3. Men profeten Jesaja kom till konung Hiskia och sade till honom:
»Vad hava dessa män sagt, och varifrån hava de kommit till dig?»
Hiskia svarade: »De hava kommit till mig ifrån fjärran land,
ifrån Babel.»
4. Han sade vidare: »Vad hava de sett i ditt hus?» Hiskia svarade:
»Allt som är i mitt hus hava de sett: intet finnes i mina
skattkamrar, som jag icke har visat dem.»
5. Då sade Jesaja till Hiskia: »Hör HERREN Sebaots ord:
6. Se, dagar skola komma, då allt som finnes i ditt hus och som
dina fäder hava samlat ända till denna dag skall föras bort till
Babel; intet skall bliva kvar, säger HERREN.
7. Och söner till dig, de som skola utgå av dig och som du skall
föda, dem skall man taga, och de skola bliva hovtjänare i den
babyloniske konungens palats.»
8. Hiskia sade till Jesaja: »Gott är det HERRENS ord, som du har
talat.» Och han sade ytterligare: »Frid och trygghet skola ju
få råda i min tid.»
*23/40 Jesaja, 40 Kapitlet
Jesaja, 40 Kapitlet

Trösteord till Guds folk. HERRENS
storhet och makt.

1. Trösten, trösten mitt folk,
säger eder Gud.
2. Talen ljuvligt till Jerusalem
och prediken för det,
att dess vedermöda är slut,
att dess missgärning är försonad
och att det har fått dubbelt igen av HERRENS hand
för all sina synder.
3. Hör, man ropar;
»Bereden väg
för HERREN i öknen,
banen på hedmarken
en jämn väg för vår Gud.
4. Alla dalar skola höjas
och alla berg och höjder sänkas;
vad ojämnt är skall jämnas,
och vad oländigt är skall bliva slät mark.
5. HERRENS härlighet skall varda uppenbarad,
och allt kött skall tillsammans se den.
Ty så har HERRENS mun talat.»
6. Hör, någon talar: »Predika!»,
och en annan svarar: »Vad skall jag predika?»
»Allt kött är gräs
och all dess härlighet såsom ett blomster på marken.
7. Gräset torkar bort,
blomstret förvissnar,
när HERRENS andedräkt blåser därpå.
8. Gräset torkar bort,
blomstret förvissnar,
men vår Guds ord
förbliver evinnerligen.»
9. Stig upp på ett högt berg,
Sion, du glädjens budbärarinna;
häv upp din röst med kraft,
Jerusalem, du glädjens budbärarinna:
häv upp den utan fruktan,
säg till Juda stöder:
»Se, där är eder Gud!»
10. Ja, Herren, HERREN kommer
med väldighet,
och hans arm visar sin makt.
Se, han har med sig sin lön,
och hans segerbyte går framför honom.
11. Han för sin hjord i bet såsom en herde,
han samlar lammen i sin famn
och bär dem i sitt sköte
och sakta för han moderfåren fram.
12. Vem är det, som mäter upp havens vatten i sin hand
och märker ut himmelens vidd med sina utspända fingrar?
Vem mäter upp stoftet på jorden med ett tredingsmått?
Vem väger bergen på en våg
och höjderna på en viktskål?
13. Vem kan utrannsaka HERRENS Ande,
och vem kan giva honom råd och undervisa honom?
14. Går han till råds med någon,
för att denne skall giva honom förstånd
och lära honom den rätta stigen,
lära honom kunskap
och visa honom förståndets väg?
15. Nej, folken äro att akta såsom en droppe ur ämbaret
och såsom ett grand på vågskålen;
se, havsländerna lyfter han såsom ett stoftkorn.
16. Libanons skog vore icke nog till offerved
och dess djur icke nog till brännoffer.
17. Folken äro allasammans såsom ett intet inför honom;
såsom alls intet och idel tomhet aktas de av honom.
18. Vid vem viljen I då likna Gud,
och vad finnes honom likt att ställa vid hans sida?
19. Månne ett avgudabeläte? -- det gjutes av någon konstnär,
och guldsmeden överdrager det sedan med guld,
och med silverkedjor pryder så guldsmeden det.
20. Den som icke har råd att offra så mycket,
han väljer ut ett stycke trä, som icke ruttnar,
och söker sig en förfaren konstnär,
som kan förfärdiga ett beläte, som ej faller omkull.
21. Haven I då intet förstånd?
Hören I då intet?
Blev detta icke förkunnat
för eder från begynnelsen?
Haven I icke förstått,
vad jordens grundvalar säga?
22. Han är den som tronar över jordens rund,
och dess inbyggare äro såsom gräshoppor;
han är den som utbreder himmelen såsom ett flor
och spänner ut den såsom ett tält att bo inunder.
23. Han är den som gör furstarna till intet,
förvandlar domarna på jorden till idel tomhet.
24. Knappt äro de planterade,
knappt äro de sådda,
knappt har deras stam
slagit rot i jorden,
så blåser han på dem, och de förtorka,
och en stormvind för dem bort såsom strå.
25. Vid vem viljen I då likna mig, så agg jag skulle vara såsom han?
säger den Helige.
26. Lyften upp edra ögon mot höjden
och sen: vem har skapat allt detta?
Det har han som för härskaran däruppe fram i räknade hopar;
han nämner dem alla vid namn.
Så stor är hans makt, så väldig hans kraft,
att icke en enda utebliver.
27. Huru kan du säga sådant, du Jakob,
och tala så, du Israel:
»Min väg är fördold för HERREN,
och min rätt är försvunnen för min Gud»?
28. Vet du då icke,
har du ej hört det,
att HERREN är en evig Gud,
han som har skapat jordens ändar?
Han bliver ej trött och uppgives icke,
hans förstånd är outrannsakligt.
29. Han giver den trötte kraft
och förökar den maktlöses styrka.
30. Ynglingar kunna bliva trötta och uppgivas,
och unga män kunna falla;
31. men de som bida efter HERREN hämta ny kraft,
de få nya vingfjädrar såsom örnarna.
Så hasta de åstad utan att uppgivas,
de färdas framåt utan att bliva trötta.
*23/41 Jesaja, 41 Kapitlet
Jesaja, 41 Kapitlet

HERREN och avgudarna.

1. Tigen, I havsländer, och lyssnen till mig,
och må folken hämta ny kraft;
må de så komma fram och tala,
ja, låt oss med varandra träda inför rätta.
2. Vem har i öster låtit denne uppstå,
som mötes av seger, var han går fram?
Vem giver folkslag i hans våld
och gör honom till härskare över konungar?
Vem gör deras svärd till stoft
och deras bågar till strå som föres bort av vinden?
3. Han förjagar dem, där han går lyckosam fram,
vanliga vägar trampar icke hans fot.
4. Vem har verkat och utfört detta?
Det har han som från begynnelsen
kallade människors släkten fram:
jag, HERREN, som är den förste
och som intill det sista är densamme.
5. Havsländerna se det och frukta,
och jordens ändar förskräckas.
Man närmar sig till varandra och kommer tillhopa.
6. Den ene vill hjälpa den andre;
han säger till den andre: »Fatta mod!»
7. Träsnidaren sätter mod i guldsmeden,
bleckslagaren i den som hamrar på städ.
Han säger om lödningen: »Den är god»
och fäster bilden med spikar, så att den ej faller omkull.
8. Men du Israel, min tjänare,
du Jakob, som jag har utvalt,
du ättling av Abraham, min vän,
9. du som jag har hämtat från jordens ändar
och kallat hit från dess yttersta hörn
och till vilken jag har sagt: »Du är min tjänare,
dig har jag utvalt och icke försmått»,
10. frukta icke, ty jag är med dig;
var ej försagd, ty jag är din Gud.
Jag styrker dig, jag hjälper dig ock,
jag uppehåller dig med min rättfärdighets högra hand.
11. Se, alla som äro dig hätska
skola komma på skam och blygas;
dina motståndare skola bliva till intet
och skola förgås.
12. Du skall söka efter dina vedersakare,
men icke finna dem;
ja, de som strida mot dig skola bliva till intet
och få en ände.
13. Ty jag är HERREN, din Gud, som håller dig
vid din högra hand
och som säger till dig: Frukta icke,
jag hjälper dig.
14. Så frukta nu icke, du mask Jakob,
du Israels lilla hop.
Jag hjälper dig, säger HERREN;
din förlossare är Israels Helige.
15. Se, jag gör dig till en tröskvagn,
ny och med skarpa taggar,
så att du skall söndertröska berg och krossa dem till stoft
och göra höjder lika agnar.
16. Du skall kasta dem med kastskovel,
och vinden skall föra dem bort
och stormen förskingra dem;
men du själv skall fröjda dig i HERREN
och berömma dig av Israels Helige.
17. De betryckta och fattiga
söka förgäves efter vatten,
deras tunga försmäktar av törst;
men jag, HERREN, skall bönhöra dem,
jag, Israels Gud, skall icke övergiva dem.
18. Jag skall låta strömmar rinna upp på höjderna
och källor i dalarna;
jag skall göra öknen till en vattenrik sjö
och torrt land till källsprång.
19. Och jag skall låta cedrar och akacieträd växa upp i öknen
jämte myrten och olivträd
och skall på hedmarken plantera cypress
tillsammans med alm och buxbom,
20. för att man skall både se och veta
och akta på och förstå,
att HERRENS hand har gjort detta,
att Israels Helige har skapat det.
21. Så träden nu fram med eder sak,
säger HERREN;
kommen med edra bevis,
säger Jakobs konung.
22. Ja, må man komma med dem
och förkunna för oss, vad som skall ske.
Var äro edra forna utsagor?
Läggen fram dem, för att vi må akta på dem
och se till, huru de hava gått i fullbordan.
Eller låten oss höra, vad som nu skall komma,
23. förkunnen, vad framdeles skall hända,
för att vi må se, att I ären gudar.
Ja, gören någonting, vad det nu vara må,
så att vi alla häpna, när vi se det.
24. Men se, I ären ett intet,
och edert verk är alls intet;
den som utväljer eder är en styggelse.
25. Jag lät i norr en man uppstå, och han kom,
ja, i öster en som skulle åkalla mitt namn;
och han skulle gå fram över landsherrarna, såsom vore de lerjord,
lik en krukmakare, som trampar lera.
26. Vem förkunnade detta förut, så att vi fingo veta det,
eller i förväg, så att vi kunde säga: »Du hade rätt»?
Ingen fanns, som förkunnade det,
ingen, som lät oss höra det,
ingen, som hörde eder tala därom.
27. Jag är den förste, som säger till Sion: »Se, se där äro de»,
den förste, som bringar Jerusalem detta glädjens budskap.
28. Jag ser mig om, men här finnes ingen,
ingen bland dessa, som kan giva besked;
ingen som kan giva ett svar på min fråga.
29. Se, de äro allasammans fåfänglighet,
deras verk äro ett intet,
deras beläten vind och tomhet.
*23/42 Jesaja, 42 Kapitlet
Jesaja, 42 Kapitlet

HERRENS rätte tjänare och dennes värv.
HERRENS framträdande till strid. Hans
blinde tjänares straff.

1. Se, över min tjänare som jag uppehåller,
min utkorade, till vilken min själ har behag,
över honom har jag låtit min Ande komma;
han skall utbreda rätten bland folken.
2. Han skall icke skria eller ropa
och icke låta höra sin röst på gatorna.
3. Ett brutet rör skall han icke sönderkrossa,
och en tynande veke skall han icke utsläcka;
han skall i trofasthet utbreda rätten.
4. Hans kraft skall icke förtyna eller brytas,
intill dess att han har grundat rätten på jorden;
havsländerna vänta efter hans lag.
5. Så säger Gud, HERREN,
han som har skapat himmelen och utspänt den,
han som har utbrett jorden med vad som alstras därav,
han som har givit liv åt folket som är därpå
och ande åt dem som vandra där:
6. Jag, HERREN, har kallat dig i rättfärdighet,
och jag vill fatta dig vid handen
och bevara dig och fullborda i dig förbundet med folket
och sätta dig till ett ljus för folkslagen,
7. för att du må öppna blinda ögon
och föra fångar ut ur fängelset,
ja, ur fångenskapen dem som sitta i mörkret.
8. Jag, HERREN, det är mitt namn;
och jag giver icke min ära åt någon annan
eller mitt lov åt belätena.
9. Se, vad jag förut förkunnade, det har nu kommit.
Nu förkunnar jag nya ting;
förrän de visa sig,
låter jag eder höra om dem.
10. Sjungen till HERRENS ära en ny sång,
hans lov från jordens ända,
I som faren på havet, så ock allt vad däri är,
I havsländer med edra inbyggare;
11. stämmen upp, du öken med dina städer
och I byar, där Kedar bor;
jublen, I klippornas invånare,
ropen från bergens toppar.
12. Given HERREN ära
och förkunnen hans lov i havsländerna.
13. HERREN drager ut såsom en hjälte,
han eggar upp sig till iver såsom en krigare;
han uppgiver härskri, han ropar högt
och visar sin makt mot sina fiender.
14. I lång tid har jag tegat,
jag höll mig stilla och betvang mig;
men nu skall jag höja rop såsom en barnaföderska,
jag vill skaffa mig luft och andas ut.
15. Jag skall föröda berg och höjder
och låta allt gräs på dem förtorka;
jag skall göra strömmar till land
och låta allt gräs på dem förtorka;
jag skall göra strömmar till land
och låta sjöar torka ut.
16. Och de blinda skall jag leda
på en väg som de icke känna;
på stigar som de icke känna
skall jag föra dem.
Jag skall göra mörkret framför dem till ljus
och det som är ojämnt till jämn mark.
Detta är, vad jag skall göra,
och jag skall ej rygga mitt ord.
17. Men de som förtrösta på skurna beläten
och som säga till gjutna beläten:
»I ären våra gudar»,
de skola vika tillbaka
och stå där med skam.
18. Hören, I döve;
I blinde, skåden och sen.
19. Vem är blind, om icke min tjänare,
och så döv som den budbärare jag sänder åstad?
20. Du har fått se mycket,
men du aktar icke därpå;
fastän öronen hava blivit öppnade,
lyssnar ingen till.
21. Det är HERRENS behag, för hans rättfärdighets skull,
att han vill låta sin lag komma till makt och ära.
22. Men detta är ett plundrat och skövlat folk;
dess ynglingar äro alla lagda i bojor,
och i fängelser hållas de gömda,
de hava blivit givna till plundring,
och ingen finnes, som räddar,
till skövling, och ingen säger:
»Giv tillbaka.»
23. Ack att någon bland eder ville lyssna härtill,
för framtiden giva akt och höra härpå!
24. Vem har lämnat Jakob till skövling
och Israel i plundrares våld?
Har icke HERREN gjort det;
han, mot vilken vi hava syndat,
han, på vilkens vägar
man icke ville vandra
och på vilkens lag
man icke ville höra?
25. Därför utgöt han över dem i sin vrede
förtörnelse och krigets raseri.
Och de förbrändes därav runt omkring,
men besinnade det icke;
de förtärdes därav,
men aktade icke därpå.
*23/43 Jesaja, 43 Kapitlet
Jesaja, 43 Kapitlet

Israels förlossning. HERRENS
rättfärdighet och Israels synd.

1. Men nu säger HERREN så,
han som har skapat dig, Jakob,
han som har danat dig, Israel:
Frukta icke, ty jag har förlossat dig,
jag har kallat dig vid ditt namn, du är min.
2. Om du ock måste gå genom vatten, så är jag med dig,
eller genom strömmar, så skola de icke fördränka dig;
måste du än gå genom eld, så skall du ej bliva svedd,
och lågorna skola ej förtära dig.
3. Ty jag är HERREN, din Gud,
Israels Helige, din frälsare;
jag giver Egypten till lösepenning för dig,
Etiopien och Seba i ditt ställe.
4. Eftersom du är så dyrbar i mina ögon,
så högt aktad och så älskad av mig,
därför giver jag människor till lösen för dig
och folk till lösen för ditt liv.
5. Frukta då icke, ty jag är med dig.
Jag skall låta dina barn komma från öster,
och från väster skall jag samla dig tillhopa.
6. Jag skall säga till Norden: »Giv hit»
och till södern: »Förhåll mig dem icke;
för hit mina söner ifrån fjärran
och mina döttrar ifrån jordens ända,
7. envar som är uppkallad efter mitt namn
och som jag har skapat till min ära,
envar som jag har danat och gjort.»
8. För hitut det blinda folket, som dock har ögon,
och de döva, som dock hava öron.
9. Alla folk hava kommit tillsammans,
folkslagen samla sig tillhopa.
Vem bland dem finnes, som skulle kunna förutsäga sådant?
Må de låta oss höra sina forna utsagor.
Må de ställa fram sina vittnen och bevisa sin rätt,
så att dessa, när de höra det, kunna säga: »Det är sant.»
10. Men I ären mina vittnen, säger HERREN,
I ären min tjänare, den som jag har utvalt,
på det att I mån veta och tro mig
och förstå, att det är jag;
före mig är ingen Gud danad,
och efter mig skall ingen komma.
11. Jag, jag är HERREN,
och förutom mig finnes ingen frälsare.
12. Jag har förkunnat det och skaffat frälsning,
jag har kungjort det och ingen främmande gud bland eder.
I ären mina vittnen, säger HERREN;
och jag är Gud.
13. Ja, allt framgent är jag densamme,
och ingen kan rädda från min hand.
När jag vill göra något, vem kan då avvända det?
14. Så säger HERREN, eder förlossare,
Israels Helige:
För eder skull sänder jag mitt bud mot Babel,
och jag skall driva dem allasammans på flykten,
jag skall driva kaldéerna ned på skeppen som voro deras fröjd.
15. Jag är HERREN, eder Helige,
Israels skapare, eder konung.
16. Så säger HERREN,
han som gör en väg i havet,
en stig i väldiga vatten,
17. han som för vagnar och hästar ditut,
ja, härskara och och stridsmakt,
sedan ligga de där tillhopa och kunna icke stå upp,
de äro utsläckta, de hava slocknat såsom en veke:
18. Tänken icke på vad förr har varit,
akten icke på vad fordom har skett.
19. Se, jag vill göra något nytt.
Redan nu visar det sig; märken I det icke?
Ja, jag skall göra en väg i öknen
och strömmar i ödemarken,
20. så att markens djur skola ära mig,
schakaler och strutsar,
därför att jag låter vatten flyta i öknen,
strömmar i ödemarken,
så att mitt folk, min utkorade, kan få dricka.
21. Det folk, som jag har danat åt mig,
skall förtälja mitt lov.
22. Men icke har du, Jakob, kallat mig hit,
i det du har gjort dig möda för min skull, du Israel.
23. Icke har du framburit åt mig dina brännoffersfår
eller ärat mig med dina slaktoffer;
icke har jag vållat dig arbete med spisoffer,
ej heller möda med rökelse.
24. Icke har du köpt kalmus åt mig för dina penningar
eller mättat mig med dina slaktoffers fett.
Nej, du har vållat mig arbete genom dina synder
och möda genom dina missgärningar.
25. Jag, jag är den som utplånar
dina överträdelser för min egen skull,
och dina synder kommer jag icke mer ihåg.
26. Låt mig höra, vad du har att säga,
och låt oss gå till rätta med varandra;
tala du, för att du må finnas rättfärdig.
27. Men se, redan din stamfader syndade,
och de som förde din talan begingo överträdelser mot mig.
28. Därför har jag måst låta helgedomens furstar utstå vanära
och har överlämnat Jakob åt tillspillogivning,
Israel åt försmädelse.
*23/44 Jesaja, 44 Kapitlet
Jesaja, 44 Kapitlet

HERRENS välsignelse över Israel.
Avgudamakarnas dårskap. Syndernas
utplåning. Upprättelsen genom Kores.

1. Men hör nu, du Jakob, min tjänare,
du Israel, som jag har utvalt.
2. Så säger HERREN, han som har skapat dig,
han som danade dig redan i moderlivet och som hjälper dig:
Frukta icke, du min tjänare Jakob,
du Jesurun[1], som jag har utvalt.
3. Ty jag skall utgjuta vatten över de törstiga
och strömmar över det torra;
jag skall utgjuta min Ande över din barn
och min välsignelse över dina telningar,
4. så att de växa upp mitt ibland gräset
såsom pilträd vid vattenbäckar.
5. Då skall den ene säga: »HERREN tillhör jag»,
och den andre skall åberopa Jakobs namn,
och en tredje skall skriva på sin hand: »HERRENS egen»
och skall bruka Israel såsom ett ärenamn.
6. Så säger HERREN, Israels konung,
och hans förlossare, HERREN Sebaot:
Jag är den förste, och jag är den siste,
och förutom mig finnes ingen Gud.
7. Och vem talar, såsom jag har gjort,
alltsedan jag lät urtidsfolket framträda?
Må han förkunna det och lägga det fram för mig.
Ja, må de förkunna det tillkommande, vad som skall ske.
8. Frukten icke och varen icke förskräckta.
Har jag icke för länge sedan låtit dig höra om detta
och förkunnat det? I ären ju mina vittnen.
Finnes väl någon Gud förutom mig?
Nej, ingen annan klippa finnes, jag vet av ingen.

9. Avgudamakarna äro allasammans idel tomhet, och deras kära gudar
kunna icke hjälpa. Deras bekännare se själva intet och förstå
intet; därför måste de ock komma på skam.
10. Om någon formar en gud och gjuter ett beläte, så är det honom
till intet gagn.
11. Se, hela dess följe skall komma på skam; konstnärerna själva äro
ju allenast människor. Må de församlas, så många de äro, och
träda fram; de skola då alla tillhopa med förskräckelse komma på
skam.

12. Smeden tager sitt verktyg och bearbetar sitt smide i glöden, han
formar det med hammare, han bearbetar det med kraftig arm; till
äventyrs får han därvid svälta, så att han bliver vanmäktig, och
försaka att dricka, så att han bliver matt.
13. Träsnidaren spänner ut sitt mätsnöre och gör märken på
trästycket med sitt ritstift, han arbetar därpå med sina eggjärn
och märker ut det med passaren; och han gör så därav en
mansbild, en prydlig människogestalt, som får bo i ett hus.

14. Man fäller åt sig cedrar; man tager plantor av stenek och vanlig
ek och uppdrager dem åt sig bland skogens träd; man planterar åt
sig lärkträd, och regnet giver dem växt.
15. Detta hava människorna till bränsle; och man tager därav och
värmer sig därmed, man tänder på det och bakar bröd därvid. Men
därjämte förfärdigar man en gud därav och tillbeder den, man gör
därav ett beläte och faller ned för det.
16. En del av träet bränner man alltså upp i eld, över en annan del
därav tillagar man kött till att äta, steker sin stek och äter
sig mätt; när man så har värmt sig, säger man: »Gott, nu är jag
varm, nu njuter jag av brasan.»
17. Men av det som är kvar gör man en gud, man gör sig ett beläte,
och för det faller man ned och tillbeder, man bönfaller inför
det och säger: »Rädda mig, ty du är min gud.» --
18. Ja, sådana veta intet och förstå intet, ty igentäppta äro deras
ögon, så att de icke se, och deras hjärtan, så att de intet
begripa.
19. Ingen har så mycken eftertanke, så mycket vett eller förstånd,
att han säger: »En del därav har jag bränt upp i eld, och på
kolen har jag bakat bröd och stekt kött och har så ätit; skulle
jag då av återstoden göra en styggelse? Skulle jag falla ned
för ett stycke trä?»
20. Den som så håller sig till vad som blott är aska, han är förledd
av ett dårat hjärta, så att han icke förstår att rädda sin själ,
icke att tänka: »Blott fåfänglighet är, vad jag håller i min
högra hand.»
21. Tänk härpå, du Jakob,
du Israel, ty du är min tjänare;
jag har danat dig, ja, du är min tjänare.
Israel, du varder icke förgäten av mig.
22. Jag utplånar dina överträdelser såsom ett moln
och dina synder såsom en sky.
Vänd om till mig, ty jag förlossar dig.
23. Jublen, I himlar,
ty HERREN utför sitt verk;
höjen glädjerop, I jordens djup,
bristen ut i jubel, I berg,
du skog med alla dina träd;
ty HERREN förlossar Jakob,
han bevisar sig härlig i Israel.
24. Så säger HERREN, din förlossare,
han som danade dig redan i moderlivet:
»Jag, HERREN, är den som för allt,
den som ensam utspänner himmelen
och utan någons hjälp breder ut jorden.
25. Jag är den som gör lögnprofeternas tecken om intet
och gör spåmännen till dårar,
den som låter de vise komma till korta
och gör deras klokhet till dårskap,
26. men som låter sin tjänares ord bliva beståndande
och fullbordar sina sändebuds rådslag.
Jag är den som säger om Jerusalem: »Det skall bliva bebott»
och om Juda städer: »De skola varda uppbyggda;
jag skall upprätta ruinerna där.»
27. Jag är den som säger till havsdjupet: »Sina ut;
dina strömmar vill jag låta uttorka.»
28. Jag är den som säger om Kores: »Han är min herde,
han skall fullborda all min vilja,
och han skall säga om Jerusalem:
'Det skall bliva uppbyggt'
och till templet: 'Din grund skall åter varda lagd.'»

[1] Se Jesurun i Ordförkl.
*23/45 Jesaja, 45 Kapitlet
Jesaja, 45 Kapitlet

Kores HERRENS redskap. HERREN den ende
Guden. Hela världens underkastelse under
honom.

1. Så säger HERREN till sin smorde,
till Kores som jag har fattat vid hans högra hand,
då jag nu vill slå ned folken inför honom
och lösa svärdet från konungarnas länd,
då jag vill öppna dörrarna för honom
så att inga portar mer äro stängda:
2. Själv skall jag gå framför dig,
backarna skall jag jämna ut;
kopparportarna skall jag krossa,
och järnbommarna skall jag bryta sönder.
3. Och jag skall giva dig dolda skatter
och bortgömda rikedomar,
för att du må förnimma, att jag, HERREN, är den
som har kallat dig vid ditt namn, jag, Israels Gud.
4. För min tjänare Jakobs skull,
för Israels, min utkorades, skull
kallade jag dig vid ditt namn
och gav dig ärenamn, innan du kände mig.
5. Jag är HERREN och eljest ingen,
utom mig finnes ingen Gud;
innan du kände mig, omgjordade jag dig,
6. för att man skulle förnimma både i öster och i väster,
att alls ingen finnes förutom mig,
att jag är HERREN och eljest ingen,
7. jag som danar ljuset och skapar mörkret,
jag som giver lyckan och skapar olyckan.
Jag, HERREN, är den som gör allt detta.
8. Drypen, I himlar därovan,
och må skyarna låta rättfärdighet strömma ned.
Må jorden öppna sig,
och må dess frukt bliva frälsning;
rättfärdighet låte den ock växa upp.
Jag, HERREN, skapar detta.
9. Ve dig som vill gå till rätta med din Skapare,
ja, ve dig, du skärva bland andra skärvor av jord!
Skall väl leret säga till krukmakaren: »Vad kan du göra?»
Och skall ditt verk säga om dig: »Han har inga händer»?
10. Ve dig som säger till din fader: »Icke kan du avla barn»
och till hans hustru: »Icke kan du föda barn»!
11. Så säger HERREN,
Israels Helige, som ock är hans skapare:
Frågen mig om det tillkommande;
lämnen åt mig omsorgen om mina söner, mina händer verk.
12. Det är jag, som har gjort jorden och skapat människorna därpå;
det är mina händer, som hava utspänt himmelen,
och hela dess härskara har jag bådat upp.
13. Det är ock jag, som har låtit denne uppstå i rättfärdighet,
och alla hans vägar skall jag göra jämna.
Han skall bygga upp min stad
och släppa mina fångar lösa,
och det icke för betalning eller för gåvor,
säger HERREN Sebaot.
14. Så säger HERREN:
Vad egyptierna hava förvärvat med sitt arbete
och etiopiernas och Sebas resliga folk med sin handel,
det skall allt övergå i din hand och höra dig till.
De skola följa bakom dig,
i kedjor skola de gå.
Och de skola falla ned inför dig
och ställa sin bön till dig:
»Allenast i dig är Gud,
och eljest finnes ingen,
alls ingen annan Gud.»
15. Ja, du är sannerligen en outgrundlig Gud,
du Israels Gud, du frälsare
16. De komma alla på skam och varda till blygd,
de måste allasammans gå där med blygd,
alla avgudamakarna.
17. Men Israel bliver frälst genom HERREN
med en evig frälsning;
aldrig i evighet skolen I komma på skam
och varda till blygd.
18. Ty så säger HERREN,
han som har skapat himmelen,
han som är Gud,
han som har danat jorden och gjort den,
han som har berett den
och som icke har skapat den till att vara öde,
utan danat den till att bebos:
Jag är HERREN
och eljest ingen.
19. Jag har icke talat i det fördolda,
någonstädes i ett mörkt land;
jag har icke sagt till Jakobs släkt:
Förgäves skolen I söka mig.
Jag är HERREN, som talar sanning,
som förkunnar, vad rätt är.
20. Så församlen eder nu och kommen hit,
träden fram allasammans,
I räddade, som ären kvar av folken.
Ty de hava intet förstånd,
de som föra sina träbeläten omkring i högtidståg
och bedja till en gud
som icke kan frälsa.
21. Förkunnen något och läggen fram det;
alla tillhopa må rådslå därom.
Vem har långt förut låtit eder höra detta
och för länge sedan förkunnat det?
Har icke jag, HERREN, gjort det
jag, förutom vilken ingen Gud mer finnes,
ingen Gud, som är rättfärdig och som frälsar,
nej, ingen finnes jämte mig.
22. Vänden eder till mig, så varden I frälsta,
I jordens alla ändar;
ty jag är Gud
och eljest ingen.
23. Jag har svurit vid mig själv,
från min mun har utgått ett sanningsord,
ett ord, som icke skall ryggas:
För mig skola alla knän böja sig,
och mig skola alla tungor giva sin ed.
24. Så har man betygat om mig:
Allenast hos HERREN finnes rättfärdighet och makt.
Till honom skola komma med blygd
alla de som hava varit honom hätska.
25. Ja, genom HERREN får all Israels släkt sin rätt,
och av honom skola de berömma sig.
*23/46 Jesaja, 46 Kapitlet
Jesaja, 46 Kapitlet

Babels gudars fall. Varning till
överträdarna.

1. Bel sjunker ned,
Nebo måste böja sig,
deras bilder lämnas
åt djur och fänad;
de som I förden omkring i högtidståg,
de lastas nu på ök
som bära sig trötta av bördan.
2. Ja, de måste båda böja sig och sjunka ned;
de kunna icke rädda någon börda,
själva vandra de bort i fångenskap.
3. Så hören nu på mig, I av Jakobs hus,
I alla som ären kvar av Israels hus,
I som haven varit lastade på mig allt ifrån moderlivet
och burna av mig allt ifrån modersskötet.
4. Ända till eder ålderdom är jag densamme,
och intill dess I varden grå, skall jag bära eder;
så har jag hittills gjort,
och jag skall också framgent hålla eder uppe,
jag skall bära och rädda eder.
5. Med vem viljen I likna och jämföra mig,
och med vem viljen I sammanställa mig,
så att jag skulle vara honom lik?
6. Man skakar ut guld ur pungen
och väger upp silver på vågen,
och så lejer man en guldsmed att göra det till en gud,
för vilken man kan falla ned och tillbedja.
7. Den lyfter man på axeln och bär den bort
och sätter ned den på dess plats,
för att den skall stå där och ej vika från stället.
Men ropar någon till den, så svarar den icke
och frälsar honom icke ur hans nöd.
8. Tänken härpå och kommen till förnuft;
besinnen eder, I överträdare.
9. Tänken på vad förr var, redan i forntiden;
ty jag är Gud och eljest ingen,
en Gud, vilkens like icke finnes;
10. jag som i förväg förkunnar, vad komma skall,
och långt förut, vad ännu ej har skett;
jag som säger: »Mitt rådslut skall gå i fullbordan,
och allt vad jag vill, det gör jag»;
11. jag som kallar på örnen från öster
och ifrån fjärran land på mitt rådsluts man.
Vad jag har bestämt, det sätter jag ock i verket.
12. Så hören nu på mig, I stormodige,
I som menen, att hjälpen är långt borta.
13. Se, jag låter min hjälp nalkas, den är ej långt borta,
och min frälsning dröjer icke;
jag giver frälsning i Sion
och min härlighet åt Israel.
*23/47 Jesaja, 47 Kapitlet
Jesaja, 47 Kapitlet

Det stolta Babels förnedring. Dess
trollkarlars vanmakt.

1. Stig ned och sätt dig i stoftet,
du jungfru dotter Babel,
sätt dig på jorden utan tron,
du kaldéernas dotter;
ty man skall icke mer kalla dig
»den bortklemade och yppiga».
2. Tag till kvarnen och mal mjöl,
lägg av din slöja,
lyft upp släpet, blotta benet,
vada genom strömmarna.
3. Din blygd skall varda blottad,
och din skam skall ses.
Hämnd skall jag utkräva
och ej skona någon människa.
4. Vår förlossares namn är HERREN Sebaot,
Israels Helige!
5. Sitt tyst och drag dig undan i mörkret,
du kaldéernas dotter;
ty du skall icke mer bliva kallad
»konungarikenas drottning».
6. Jag förtörnades på mitt folk,
jag ohelgade min arvedel
och gav dem i din hand.
Och du visade dem intet förbarmande;
på gamla män
lät du ditt ok tynga hårt.
7. Du tänkte: »Jag skall evinnerligen
förbliva en drottning»
därför ville du ej akta på
och tänkte ej på änden.
8. Så hör nu detta, du som lever i vällust,
du som tronar så trygg,
du som säger i ditt hjärta:
»Jag och ingen annan;
aldrig skall jag sitta såsom änka,
aldrig veta av, vad barnlöshet är.»
9. Se, båda dessa olyckor skola komma över dig med hast,
på en och samma dag:
både barnlöshet och änkestånd skola komma över dig
i fullaste mått,
trots myckenheten av dina trolldomskonster,
trots dina besvärjelsers starka kraft.
10. Du kände dig trygg i din ondska, du tänkte:
»Ingen ser mig.»
Din vishet och din kunskap var det,
som förförde dig,
så att du så sade i ditt hjärta:
»Jag och ingen annan.»
11. Därför skall en olycka komma över dig,
som du ej förmår besvärja bort,
och ett fördärv skall falla över dig,
som du icke skall kunna avvända;
ja, plötsligt skall ödeläggelse komma över dig,
när du minst anar det.
12. Träd fram med de besvärjelser och många trolldomskonster
som du har mödat dig med från din ungdom;
se till, om du så kan skaffa hjälp,
om du så kan skrämma bort faran.
13. Du har arbetat dig trött med dina många rådslag.
Må de nu träda fram,
må de frälsa dig, dessa som avmäta himmelen
och spana i stjärnorna
och var nymånad kungöra, varifrån ditt öde
skall komma över dig.
14. Men se, de äro att likna vid strå
som brännes upp i eld,
de kunna icke rädda sitt liv
ur lågornas våld.
Detta är ju ingen koleld att värma sig framför,
ingen brasa att sitta vid.
15. Ja, så går det för dig med dem som du mödade dig för.
Och dina handelsvänner från ungdomstiden draga bort,
var och en åt sitt håll
och ingen finnes, som frälsar dig.
*23/48 Jesaja, 48 Kapitlet
Jesaja, 48 Kapitlet

Guds sannfärdighet och barmhärtighet
bekräftade genom frälsningen ifrån
Babel.

1. Hören detta, I av Jakobs hus,
I som ären uppkallade med Israels namn
och flutna ur Juda källa,
I som svärjen vid HERRENS namn
och prisen Israels Gud --
dock icke i sanning och rättfärdighet,
2. allt medan I kallen eder efter den heliga staden
och stödjen eder på Israels Gud,
på honom vilkens namn är HERREN Sebaot.
3. Vad förut skedde, det hade jag för länge sedan förkunnat;
av min mun var det förutsagt, och jag hade låtit eder höra därom.
Plötsligt satte jag det i verket, och det inträffade.
4. Eftersom jag visste, att du var så styvsint,
ja, att din nacksena var av järn
och din panna av koppar,
5. därför förkunnade jag det för länge sedan
och lät dig höra därom, innan det skedde,
på det att du icke skulle kunna säga:
»Min gudastod har gjort det,
min gudabild, den skurna eller den gjutna har skickat det så.»
6. Du hade hört det, nu kan du se alltsammans;
viljen I då icke erkänna det?

Nu låter jag dig åter höra om nya ting,
om fördolda ting som du ej har vetat av.
7. Först nu hava de blivit skapade, icke tidigare,
och förrän i dag fick du icke höra om dem,
på det att du ej skulle kunna säga: »Det visste jag ju förut.»
8. Du fick icke förr höra något därom eller veta något därav,
ej heller kom det tidigare för dina öron,
eftersom jag visste, huru trolös du var
och att du hette »överträdare» allt ifrån moderlivet.
9. Men för mitt namns skull är jag långmodig,
och för min äras skull håller jag tillbaka min vrede,
så att du icke bliver utrotad.
10. Se, jag har smält dig, men silver har jag icke fått;
jag har prövat dig i lidandets ugn.
11. För min egen skull, ja, för min egen skull gör jag så,
ty huru skulle jag kunna låta mitt namn bliva ohelgat?
Jag giver icke min ära åt någon annan.
12. Hör på mig, du Jakob,
du Israel, som jag har kallat.
Jag är det; jag är den förste,
jag är ock den siste.
13. Min hand har lagt jordens grund,
och min högra hand har utspänt himmelen;
jag kallar på dem,
då stå de där båda.
14. Församlen eder, I alla, och hören:
Vem bland dessa andra har förutsagt detta,
att den man, som HERREN älskar, skall utföra hans vilja mot Babel
och vara hans arm mot kaldéerna?
15. Jag, jag har talat detta,
jag har ock kallat honom,
jag har fört honom fram, så att hans väg har blivit lyckosam.
16. Träden hit till mig och hören detta;
Mina förutsägelser har jag icke talat i det fördolda;
när tiden kom, att något skulle ske, då var jag där.
Och nu har Herren, HERREN
sänt mig och sänt sin Ande.
17. Så säger HERREN, din förlossare,
Israels Helige:
Jag är HERREN, din Gud,
den som lär dig, vad nyttigt är,
den som leder dig på den väg du skall vandra.
18. O att du ville akta på mina bud!
Då skulle frid tillflyta dig såsom en ström
och din rätt såsom havets böljor;
19. dina barn skulle då vara såsom sanden
och din livsfrukt såsom sandkornen,
dess namn skulle aldrig bliva utrotat
eller utplånat ur min åsyn.
20. Dragen ut från Babel,
flyn ifrån kaldéernas land;
förkunnen det med fröjderop
och låten det bliva känt,
utbreden ryktet därom
till jordens ända;
sägen: »HERREN har förlossat
sin tjänare Jakob.»
21. De ledo ingen törst,
när han förde dem genom ödemarker,
ty han lät vatten strömma fram
ur klippan åt dem,
han klöv sönder klippan,
och vattnet flödade.
22. Men de ogudaktiga få ingen frid,
säger HERREN.
*23/49 Jesaja, 49 Kapitlet
Jesaja, 49 Kapitlet

HERRENS tjänares kamp och lön. Sions
klagan och tröst.

1. Hören på mig, I havsländer,
och akten härpå, I folk, som bon i fjärran.
HERREN kallade mig, när jag ännu var i moderlivet,
han nämnde mitt namn, medan jag låg i min moders sköte.
2. Och han gjorde min mun lik ett skarpt svärd
och gömde mig under sin hands skugga;
han gjorde mig till en vass pil
och dolde mig i sitt koger.
3. Och han sade till mig: »Du är min tjänare,
Israel, genom vilken jag vill förhärliga mig.»
4. Men jag tänkte: »Förgäves har jag mödat mig,
fruktlöst och fåfängt har jag förtärt min kraft;
dock, min rätt är hos HERREN
och min lön hos min Gud.»
5. Och nu säger HERREN,
han som danade mig till sin tjänare, när jag ännu var i moderlivet,
på det att jag måtte föra Jakob tillbaka till honom,
så att Israel icke rycktes bort
-- ty jag är ärad i HERRENS ögon,
och min Gud har blivit min starkhet --
6. han säger: Det är för litet för dig, då du är min tjänare,
att allenast upprätta Jakobs stammar
och föra tillbaka de bevarade av Israel;
jag vill sätta dig till ett ljus för hednafolken,
för att min frälsning må nå till jordens ända.
7. Så säger HERREN,
Israels förlossare, hans Helige,
till den djupt föraktade som är en styggelse för människor,
en träl under tyranner:
Konungar skola se det och stå upp,
furstar skola se det och buga sig
för HERRENS skull, som har bevisat sig trofast,
för Israels Heliges skull, som har utvalt dig.
8. Så säger HERREN:
Jag bönhör dig i behaglig tid,
och jag hjälper dig på frälsningens dag;
jag skall bevara dig och fullborda i dig förbundet med folket,
så att du skall upprätta landet
och utskifta de förödda arvslotterna
9. och säga till de fångna: »Dragen ut»,
till dem som sitta i mörkret: »Kommen fram.»
De skola finna bete utmed vägarna,
ja, betesplatser på alla kala höjder;
10. de skola varken hungra eller törsta,
ökenhettan och solen skola icke skada dem,
ty deras förbarmare skall leda dem
och skall föra dem till vattenkällor.
11. Och jag skall göra alla mina berg till öppna vägar,
och mina farvägar skola byggas höga.
12. Se, där komma de fjärran ifrån,
ja, somliga från norr och andra från väster,
somliga ock från sinéernas land.
13. Jublen, I himlar, och fröjda dig, du jord,
och bristen ut i jubel, I berg;
ty HERREN tröstar sitt folk
och förbarmar sig över sina betryckta.
14. Men Sion säger: »HERREN har övergivit mig,
Herren har förgätit mig.»
15. Kan då en moder förgäta sitt barn,
så att hon icke har förbarmande med sin livsfrukt?
Och om hon än kunde förgäta sitt barn,
så skulle dock jag icke förgäta dig.
16. Se, på mina händer har jag upptecknat dig;
dina murar stå alltid inför mina ögon.
17. Redan hasta dina söner fram,
under det dina förstörare och härjare draga bort ifrån dig.
18. Lyft upp dina ögon och se dig omkring:
alla komma församlade till dig.
Så sant jag lever, säger HERREN,
du skall få ikläda dig dem alla såsom en skrud
och lik en brud omgjorda dig med dem.
19. Ty om du förut låg i ruiner och var ödelagd,
ja, om ock ditt land var förhärjat,
så skall du nu i stället bliva för trång för dina inbyggare,
och dina fördärvare skola vara långt borta.
20. Den tid stundar, då du skall få höra sägas av barnen
som föddes under din barnlöshet:
»Platsen är mig för trång,
giv rum, så att jag kan bo här.»
21. Då skall du säga i ditt hjärta:
»Vem har fött dessa åt mig?
Jag var ju barnlös och ofruktsam,
landsflyktig och fördriven;
vem har då fostrat dessa?
Se, jag var lämnad ensam kvar;
varifrån komma då dessa?»
22. Så säger Herren, HERREN:
Se, jag skall upplyfta min hand till tecken åt folken
och resa upp mitt baner till tecken åt folkslagen;
då skola de bära dina söner hit i sin famn
och föra dina döttrar fram på sina axlar.
23. Och konungar skola vara dina barns vårdare
och furstinnor deras ammor,
de skola falla ned inför dig med ansiktet mot jorden
och slicka dina fötters stoft.
Och du skall förnimma, att jag är HERREN
och att de som förbida mig icke komma på skam.
24. Kan man taga ifrån hjälten hans byte
eller rycka fångarna ifrån den som har segerns rätt?
25. Och om än så vore, säger HERREN,
om man än kunde taga ifrån hjälten hans fångar
och rycka bytet ur den väldiges hand,
så skulle jag dock själv stå emot dina motståndare,
och själv skulle jag frälsa dina barn.
26. Ja, jag skall tvinga dina förtryckare att äta sitt eget kött,
och av sitt eget blod skola de bliva druckna såsom av druvsaft.
Och allt kött skall då förnimma, att jag, HERREN, är din frälsare
och att den Starke i Jakob är din förlossare.
*23/50 Jesaja, 50 Kapitlet
Jesaja, 50 Kapitlet

Sions skuld och HERRENS frälsande makt.
HERRENS tjänares tålamod och tillförsikt
under smäleken. Tröst och hotelse.

1. Så säger HERREN:
Var är eder moders skiljebrev,
det, varmed jag skulle hava förskjutit henne?
Eller finnes bland mina borgenärer någon
som jag har sålt eder åt?
Nej, genom edra missgärningar bleven I sålda,
och för edra överträdelsers skull blev eder moder förskjuten.
2. Varför var ingen tillstädes, när jag kom?
Varför svarade ingen, när jag ropade?
Har då min arm blivit för kort, så att den ej kan förlossa,
eller finnes hos mig ingen kraft till att hjälpa?
Med min näpst uttorkar jag ju havet,
och strömmarna gör jag till torrt land,
så att fiskarna ruttna och dö av törst,
eftersom vattnet är borta;
3. själva himmelen kläder jag i mörker
och giver den sorgdräkt att bära.
4. Herren, HERREN har givit mig
en tunga med lärdom,
så att jag förstår att genom mina ord
hugsvala den trötte;
han väcker var morgon mitt öra,
han väcker det
till att höra på lärjungesätt.
5. Ja, Herren, HERREN har öppnat mitt öra,
och jag har ej varit gensträvig,
jag har ej vikit tillbaka.
6. Jag höll fram min rygg åt dem som slogo mig
och mina kinder åt dem som ryckte mig i skägget;
jag skylde icke mitt ansikte
mot smädelse och spott.
7. Men Herren, HERREN hjälper mig,
därför kände jag ej smädelsen,
därför gjorde jag min panna hård såsom sten;
jag visste ju, att jag ej skulle komma på skam.
8. Den som dömer mig fri är nära, vem vill då gå till rätta med mig?
Må han träda fram jämte mig.
Vem vill vara min anklagare?
Må han komma hit till mig.
9. Se, Herren, HERREN hjälper mig;
vem vill då döma mig skyldig?
Se, de skola allasammans falla sönder såsom en klädnad;
mal skall förtära dem.
10. Vem bland eder, som fruktar HERREN
och hör hans tjänares röst?
Om han än vandrar i mörkret
och icke ser någon ljusning,
så förtröste han dock på HERRENS namn
och stödje sig vid sin Gud.
11. Men se, I alla som tänden upp en brand
och väpnen eder med glödande pilar,
I hemfallen själva åt lågorna från eder brand
och åt pilarna som I haven antänt.
Av min hand skall detta vederfaras eder;
i kval skolen I komma att ligga.
*23/51 Jesaja, 51 Kapitlet
Jesaja, 51 Kapitlet

Ytterligare tröst för det betryckta
Sion.

1. Hören på mig, I som faren efter rättfärdighet,
I som söken HERREN.
Skåden på klippan, ur vilken I ären uthuggna,
och på gruvan, ur vilken I haven framhämtats:
2. ja, skåden på Abraham, eder fader,
och på Sara som födde eder.
Ty när han ännu var ensam, kallade jag honom
och välsignade honom och förökade honom.
3. Ja, HERREN skall varkunna sig över Sion,
han skall varkunna sig över alla dess ruiner;
han gör dess öken lik ett Eden
och dess hedmark lik en HERRENS lustgård.
Fröjd och glädje skall höras därinne,
tacksägelse och lovsångs ljud.
4. Akta på mig, du mitt folk;
lyssna till mig, du min menighet.
Ty från mig skall lag utgå,
och min rätt skall jag sätta till ett ljus för folken.
5. Min rättfärdighet är nära, min frälsning går fram,
och mina armar skola skaffa rätt bland folken;
havsländerna bida efter mig
och hoppas på min arm.
6. Lyften upp edra ögon till himmelen,
skåden ock på jorden härnere:
se, himmelen skall upplösa sig såsom rök
och jorden nötas ut såsom en klädnad,
och dess inbyggare skola dö såsom mygg;
men min frälsning förbliver evinnerligen,
och min rättfärdighet varder icke om intet.
7. Hören på mig, I som kännen rättfärdigheten,
du folk, som bär min lag i ditt hjärta;
Frukten icke för människors smädelser
och varen ej förfärade för deras hån.
8. Ty mal skall förtära dem såsom en klädnad,
och mott skall förtära dem såsom ull;
men min rättfärdighet förbliver evinnerligen
och min frälsning ifrån släkte till släkte.
9. Vakna upp, vakna upp, kläd dig i makt,
du HERRENS arm;
vakna upp såsom i forna dagar,
i förgångna tider.
Var det icke du, som slog Rahab
och genomborrade draken?
10. Var det icke du, som uttorkade havet,
det stora djupets vatten,
och som gjorde havsbottnen till en väg,
där ett frälsat folk kunde gå fram?
11. Ja, HERRENS förlossade skola vända tillbaka
och komma till Sion med jubel;
evig glädje skall kröna deras huvuden,
fröjd och glädje skola de undfå,
sorg och suckan skola fly bort.
12. Jag, jag är den som tröstar eder.
Vem är då du, att du fruktar för dödliga människor,
för människobarn som bliva såsom torrt gräs?
13. Och därvid förgäter du HERREN, som har skapat dig,
honom som har utspänt himmelen och lagt jordens grund.
Ja, beständigt, dagen igenom,
förskräckes du för förtryckarens vrede,
såsom stode han just redo till att fördärva.
Men vad bliver väl av förtryckarens vrede?
14. Snart skall den fjättrade lösas ur sitt tvång;
han skall icke dö och hemfalla åt graven,
ej heller skall han lida brist på bröd.
15. ty jag är HERREN, din Gud,
han som rör upp havet, så att dess böljor brusa,
han vilkens namn är HERREN Sebaot;
16. och jag har lagt mina ord i din mun
och övertäckt dig med min hands skugga
för att plantera en himmel och grunda en jord
och för att säga till Sion: Du är mitt folk.
17. Vakna upp, vakna upp,
stå upp, Jerusalem,
du som av HERRENS hand har fått att dricka
hans vredes bägare,
ja, du som har tömt berusningens kalk
till sista droppen.
18. Bland alla de söner hon hade fött fanns ingen
som ledde henne,
bland alla de söner hon hade fostrat ingen
som fattade henne vid handen.
19. Dubbel är den olycka som har drabbat dig,
och vem visar dig medlidande?
Här är förödelse och förstöring, hunger och svärd.
Huru skall jag trösta dig?
20. Dina söner försmäktade,
de lågo vid alla gathörn,
lika antiloper i jägarens garn,
drabbade i fullt mått av HERRENS vrede,
av din Guds näpst.
21. Därför må du höra detta, du arma,
som är drucken, fastän icke av vin:
22. Så säger HERREN, som är din Herre,
och din Gud, som utför sitt folks sak:
Se, jag tager bort ur din hand
berusningens bägare;
av min vredes kalk
skall du ej vidare dricka.
23. Och jag sätter den i dina plågares hand,
deras som sade till dig:
»Fall ned, så att vi få gå fram över dig»;
och så nödgades du göra din rygg likasom till en mark
och till en gata för dem som gingo där fram.
*23/52 Jesaja, 52 Kapitlet
Jesaja, 52 Kapitlet

Glädjebudskapet om Sions förlossning.

1. Vakna upp, vakna upp, ikläd dig
din makt, o Sion;
ikläd dig din högtidsskrud, Jerusalem,
du heliga stad;
ty ingen oomskuren eller oren skall vidare
komma in i dig.
2. Skaka stoftet av dig, stå upp
och intag din plats, Jerusalem;
lös banden från din hals,
du fångna dotter Sion.
3. Ty så säger HERREN: I haven blivit sålda för intet; så skolen I
ock utan penningar bliva lösköpta.
4. Ja, så säger Herren, HERREN: Mitt folk drog i forna dagar ned
till Egypten och bodde där såsom främlingar; sedan förtryckte
Assur dem utan all rätt.
5. Och vad skall jag nu göra här, säger HERREN, nu då man har fört
bort mitt folk utan sak, nu då dess tyranner så skräna, säger
HERREN, och mitt namn beständigt, dagen igenom, varder smädat?
6. Jo, just därför skall mitt folk få lära känna mitt namn, just
därför skall det förnimma på den dagen, att jag är den som
talar; ja, se här är jag.
7. Huru ljuvliga äro icke glädjebudbärarens fotsteg,
när han kommer över bergen
för att förkunna frid och frambära gott budskap
och förkunna frälsning,
i det han säger till Sion:
»Din Gud är nu konung!»
8. Hör, huru dina väktare upphäva sin röst
och jubla allasammans,
ty de se för sina ögon, huru HERREN
vänder tillbaka till Sion.
9. Ja, bristen ut i jubel tillsammans,
I Jerusalems ruiner;
ty HERREN tröstar sitt folk,
han förlossar Israel.
10. HERREN blottar sin heliga
arm inför alla hedningars ögon,
och alla jordens ändar få se
vår Guds frälsning.
11. Bort, bort, dragen ut därifrån,
kommen icke vid det orent är;
dragen ut ifrån henne, renen eder,
I som bären HERRENS kärl.
12. Se, I behöven icke draga ut med hast,
icke vandra bort såsom flyktingar,
ty HERREN går framför eder,
och Israels Gud slutar edert tåg.

Jesaja, 53 Kapitlet

Herrens tjänares lidande och
förhärligande.

13. Se, min tjänare skall hava framgång;
han skall bliva upphöjd och stor och högt uppsatt.
14. Såsom många häpnade över honom,
därför att hans utseende var vanställt mer än andra människors
och hans gestalt oansenligare än andra människobarns,
15. så skall han ock väcka förundran hos många folk;
ja, konungar skola förstummas i förundran över honom.
Ty vad aldrig har varit förtäljt för dem, det få de se,
och vad de aldrig hava hört, det få de förnimma.
*23/53 Jesaja, 53 Kapitlet
1. Men vem trodde, vad som predikades för oss,
och för vem var HERRENS arm uppenbar?
2. Han sköt upp såsom en ringa telning inför honom,
såsom ett rotskott ur förtorkad jord.
Han hade ingen gestalt eller fägring;
när vi sågo på honom, kunde hans utseende ej behaga oss.
3. Föraktat var han och övergiven av människor,
en smärtornas man och förtrogen med krankhet;
han var såsom en, för vilken man skyler sitt ansikte,
så föraktat, att vi höllo honom för intet.
4. Men det var våra krankheter han bar,
våra smärtor, dem lade han på sig,
medan vi höllo honom för att vara hemsökt,
tuktad av Gud och pinad.
5. Ja, han var sargad för våra överträdelsers skull
och slagen för våra missgärningars skull;
näpsten var lagd på honom, för att vi skulle få frid,
och genom hans sår bliva vi helade.
6. Vi gingo alla vilse såsom får,
var och en av oss ville vandra sin egen väg,
men HERREN lät allas vår missgärning drabba honom.
7. Han blev plågad, fastän han ödmjukade sig
och icke öppnade sin mun,
lik ett lamm, som föres bort att slaktas,
och lik ett får, som är tyst inför dem som klippa det
ja, han öppnade icke sin mun.
8. Undan våld och dom blev han borttagen,
men vem i hans släkte betänker detta?
Ja, han rycktes bort ifrån de levandes land,
och för mitt folks överträdelses skull kom plåga över honom.
9. Och bland de ogudaktiga fick hans in grav
bland de rika kom han först, när han var död
fastän han ingen orätt hade gjort
och fastän svek icke fanns i hans mun.
10. Det behagade HERREN att slå honom med krankhet:
om hans liv så bleve ett skuldoffer,
då skulle han få se avkomlingar och länge leva,
och HERRENS vilja skulle genom honom hava framgång.
11. Ja, av den vedermöda hans själ har utstått
skall han se frukt och så bliva mättad;
genom sin kunskap skall han göra många rättfärdiga,
han, den rättfärdige, min tjänare,
i det han bär deras missgärningar.
12. Därför skall jag tillskifta honom hans lott bland de många,
och med talrika skaror skall han få utskifta byte,
eftersom han utgav sitt liv i döden
och blev räknad bland överträdare,
han som bar mångas synder
och bad för överträdarna.
*23/54 Jesaja, 54 Kapitlet
Jesaja, 54 Kapitlet

Det övergivna Sions återupprättelse och
tillkommande härlighet.

1. Jubla, du ofruktsamma,
du som icke har fött barn;
brist ut i jubel och ropa av fröjd,
du som icke har blivit moder.
Ty den ensamma skall hava många barn,
flera än den som har man, säger HERREN.
2. Vidga ut platsen för ditt tjäll,
låt spänna ut tältet, under vilket du bor,
och spar icke;
förläng dina tältstreck
och gör dina tältpluggar fastare.
3. Ty du skall utbreda dig både åt höger och vänster,
och dina avkomlingar skola taga hedningarnas länder i besittning
och åter befolka ödelagda städer.
4. Frukta icke, ty du skall ej komma på skam;
blygs icke, ty du skall ej varda utskämd.
Nej, du skall få förgäta din ungdoms skam,
och ditt änkestånds smälek skall du icke mer komma ihåg.
5. Ty den som har skapat dig är din man,
han vilkens namn är HERREN Sebaot;
och Israels Helige är din förlossare,
han som kallas hela jordens Gud.
6. Ty såsom en övergiven kvinna i hjärtesorg
kallades du av HERREN.
Sin ungdomsbrud, vill någon förskjuta henne?
säger din Gud.
7. Ett litet ögonblick övergav jag dig,
men i stor barmhärtighet vill jag åter församla dig.
8. I min förtörnelses översvall dolde jag
ett ögonblick mitt ansikte för dig,
men med evig nåd vill jag nu förbarma mig över dig,
säger HERREN, din förlossare.
9. Ty såsom jag gjorde vid Noas flod, så gör jag ock nu:
såsom jag då svor, att Noas flod icke mer
skulle komma över jorden,
så svär jag ock nu, att jag icke mer
skall förtörnas på dig eller näpsa dig.
10. Ja, om än bergen vika bort
och höjderna vackla,
så skall min nåd icke vika ifrån dig
och mitt fridsförbund icke vackla,
säger HERREN; din förbarmare.
11. Du arma, som har blivit så hemsökt av stormar utan att få någon tröst,
se, med spetsglans vill jag nu mura dina stenar
och giva dig grundvalar av safirer,
12. jag vill göra dina tinnar av rubiner
och dina portar av kristall
och hela din ringmur av ädla stenar.
13. Och dina barn skola alla bliva HERRENS lärjungar,
och stor frid skola dina barn då hava.
14. Genom rättfärdighet skall du bliva befäst.
All tanke på förtryck vare fjärran ifrån dig,
ty du skall intet hava att frukta,
och all tanke på fördärv,
ty sådant skall icke nalkas dig.
15. Om man då rotar sig samman till anfall,
så kommer det ingalunda från mig;
och vilka de än äro, som rota sig samman mot dig,
så skola de falla för dig.
16. Se, jag är den som skapar smeden,
vilken blåser upp kolelden
och så frambringar ett vapen, sådant han vill göra det;
@c En bibel säger "för stör" i stället för "förstör" nedan, men det måste
@c väl vara ett tryckfel?
men jag är ock den som skapar fördärvaren, vilken förstör det.
17. Och nu skall intet vapen, som smides mot dig,
hava någon lycka;
var tunga, som upphäver sig för att gå till rätta med dig,
skall du få domfälld.
Detta är HERRENS tjänares arvedel,
den rätt de skola undfå av mig, säger HERREN.
*23/55 Jesaja, 55 Kapitlet
Jesaja, 55 Kapitlet

Inbjudning till HERRENS nådeförbund.
Maning till omvändelse. HERRENS löftens
underbara fullbordan.

1. Upp, alla I som ären törstiga,
kommen hit och fån vatten;
och I som inga penningar haven,
kommen hit och hämten säd och äten.
Ja, kommen hit och hämten säd utan penningar
och för intet både vin och mjölk.
2. Varför given I ut penningar för det som ej är bröd
och edert förvärv för det som icke kan mätta?
Hören på mig, så skolen I få äta det gott är
och förnöja eder med feta rätter.
3. Böjen edra öron hit och kommen till mig;
hören, så får eder själ leva.
Jag vill sluta med eder ett evigt förbund:
att I skolen undfå all den trofasta nåd jag har lovat David.
4. Se, honom har jag satt till ett vittne för folken,
till en furste och hövding för folken.
5. Ja, du skall kalla på folkslag som du icke känner,
och folkslag, som icke känna dig, skola hasta till dig
för HERRENS, din Guds, skull,
för Israels Heliges skull, när han förhärligar dig.
6. Söken HERREN, medan han låter sig finnas;
åkallen honom, medan han är nära.
7. Den ogudaktige övergive sin väg
och den orättfärdige sina tankar
och vände om till HERREN, så skall han förbarma sig över honom,
och till vår Gud, ty han skall beskära mycken förlåtelse.
8. Se, mina tankar äro icke edra tankar,
och edra vägar äro icke mina vägar, säger HERREN.
9. Nej, så mycket som himmelen är högre än jorden,
så mycket äro ock mina vägar högre än edra vägar
och mina tankar högre än edra tankar.
10. Ty likasom regnet och snön
faller ifrån himmelen
och icke vänder tillbaka dit igen,
förrän det har vattnat jorden
och gjort den fruktsam och bärande,
så att den giver säd till att så
och bröd till att äta,
11. så skall det ock vara med ordet
som utgår ur min mun;
det skall icke vända tillbaka till mig fåfängt
utan att hava verkat, vad jag vill,
och utfört det, vartill jag hade sänt ut det.
12. Ty med glädje skolen I draga ut,
och i frid skolen I föras åstad.
Bergen och höjderna
skola brista ut i jubel, där I gån fram,
och alla träd på marken skola klappa i händerna.
13. Där törnsnår nu finnas
skola cypresser växa upp,
och där nässlor stå
skall myrten uppväxa.
Och detta skall bliva HERREN till ära
och ett evigt tecken, som ej skall plånas ut.
*23/56 Jesaja, 56 Kapitlet
Jesaja, 56 Kapitlet

Sabbatsbudet. Blinda och egennyttiga
herdar.

1. Så säger HERREN:
Akten på vad rätt är
och öven rättfärdighet,
ty min frälsning kommer snart,
och snart bliver min rättfärdighet uppenbarad.
2. Säll är den människa, som gör detta,
den människoson, som står fast därvid,
den som håller sabbaten, så att han icke ohelgar den,
och den som avhåller sin hand
från att göra något ont.
3. Främlingen, som har slutit sig till HERREN,
må icke säga så:
»Säkert skall HERREN avskilja mig från sitt folk.»
Ej heller må den snöpte säga:
»Se, jag är ett förtorkat träd.»
4. Ty så säger HERREN:
De snöpta, som hålla mina sabbater
och utvälja det mig behagar
och stå fast vid mitt förbund,
5. åt dem skall jag i mitt hus och inom mina murar
giva en åminnelse och ett namn,
en välsignelse, som är förmer än söner och döttrar;
jag skall giva dem ett evigt namn,
som icke skall varda utrotat.
6. Och främlingarna, som hava slutit sig till HERREN
för att tjäna honom och för att älska HERRENS namn
och så vara hans tjänare,
alla som hålla sabbaten, så att de icke ohelga den,
och som stå fast vid mitt förbund,
7. dem skall jag låta komma till mitt heliga berg
och giva dem glädje i mitt bönehus,
och deras brännoffer och slaktoffer
skola vara mig välbehagliga på mitt altare;
ty mitt hus skall kallas
ett bönehus för alla folk.
8. Så säger Herren, HERREN,
han som församlar de fördrivna av Israel:
Jag skall församla ännu flera till honom,
utöver dem som redan äro församlade till honom.
9. I alla djur på marken,
kommen och äten,
ja, I alla skogens djur.
10. Väktarna här äro allasammans blinda,
de hava intet förstånd;
de äro allasammans stumma hundar,
som icke kunna skälla;
de ligga och drömma
och vilja gärna slumra.
11. Men de hundarna äro ock glupska
och kunna ej bliva mätta.
Ja, sådana människor äro herdar,
dessa som intet kunna förstå!
De vilja allasammans vandra sin egen väg;
var och en söker sin egen vinning,
alla, så många de äro.
12. »Kommen, jag skall hämta vin,
och så skola vi dricka oss druckna av starka drycker.
Och morgondagen skall bliva denna dag lik,
en övermåttan härlig dag!»
*23/57 Jesaja, 57 Kapitlet
Jesaja, 57 Kapitlet

De rättfärdigas död. Strafftal mot det
avgudiska släktet. HERRENS nådelöften
till de betryckta.

1. Den rättfärdige förgås, och ingen finnes,
som tänker därpå;
fromma människor ryckas bort,
utan att någon lägger märke därtill.
Ja, genom ondskans makt ryckes den rättfärdige bort
2. och går då in i friden;
de som hava vandrat sin väg rätt fram
få ro i sina vilorum.
3. Men träden fram hit,
I söner av teckentyderskor,
I barn av äktenskapsbrytare och skökor.
4. Över vem gören I eder lustiga?
Mot vem spärren I upp munnen
och räcken I ut tungan?
Sannerligen, I ären överträdelsens barn,
en lögnens avföda,
5. I som upptändens av brånad vid terebinterna,
ja, under alla gröna träd,
I som slakten edra barn i dalarna,
i bergsklyftornas djup.
6. Stenarna i din dal har du till din del,
de, just de äro din lott;
också åt dem utgjuter du drickoffer
och frambär du spisoffer.
Skulle jag giva mig till freds vid sådant?
7. På höga och stora berg
redde du dig läger;
också upp på sådana begav du dig
för att offra slaktoffer.
8. Och bakom dörren och dörrposten
satte du ditt märke.
Du övergav mig; du klädde av dig och besteg ditt läger
och beredde plats där.
Du gjorde upp med dem, gärna delade du läger med dem
vid första vink du såg.
9. Du begav dig till Melek med olja
och tog med dig dina många salvor;
du sände dina budbärare till fjärran land,
ja, ända ned till dödsriket.
10. Om du än blev trött av din långa färd,
sade du dock icke: »Förgäves!»
Så länge du kunde röra din hand,
mattades du icke.
11. För vem räddes och fruktade du då,
eftersom du var så trolös
och eftersom du icke tänkte på mig
och ej ville akta på?
Är det icke så: eftersom jag har tegat, och det sedan länge,
därför fruktar du mig icke?
12. Men jag skall visa, huru det är med din rättfärdighet och med dina verk,
de skola icke hjälpa dig.
13. När du ropar, då må ditt avgudafölje rädda dig.
Nej, en vind skall taga dem med sig allasammans
och en fläkt föra dem bort.
Men den som tager sin tillflykt till mig skall få landet till arvedel
och få besitta mitt heliga berg.
14. Ja, det skall heta: »Banen väg,
banen och bereden väg;
skaffen bort stötestenarna
från mitt folks väg.»
15. Ty så säger
den höge och upphöjde,
han som tronar till evig tid
och heter »den Helige»:
Jag bor i helighet uppe i höjden,
men ock hos den som är förkrossad och har en ödmjuk ande;
ty jag vill giva liv åt de ödmjukas ande
och liv åt de förkrossades hjärtan.
16. Ja, jag vill icke evinnerligen gå till rätta
och icke ständigt förtörnas;
eljest skulle deras ande försmäkta inför mig,
de själar, som jag själv har skapat.
17. För hans girighetssynd förtörnades jag;
jag slog honom, och i min förtörnelse höll jag mig dold.
Men i sin avfällighet fortfor han att vandra på sitt hjärtas väg.
18. Hans vägar har jag sett, men nu vill jag hela honom
och leda honom och giva honom och hans sörjande tröst.
19. Jag skall skapa frukt ifrån hans läppar.
Frid över dem som äro fjärran och frid över dem som äro nära!
säger HERREN; jag skall hela honom.
20. Men de ogudaktiga äro såsom ett upprört hav,
ett som icke kan vara stilla,
ett hav, vars vågor röra upp dy och orenlighet.
21. De ogudaktiga hava ingen frid, säger min Gud.
*23/58 Jesaja, 58 Kapitlet
Jesaja, 58 Kapitlet

Rätt fasta. Sabbatsfirandets
välsignelse.

1. Ropa med full hals utan återhåll,
häv upp din röst såsom en basun
och förkunna för mitt folk deras överträdelse,
för Jakobs hus deras synder.
2. Väl söka de mig dag ut och dag in
och vilja hava kunskap om mina vägar.
Såsom vore de ett folk, som övade rättfärdighet
och icke övergåve sin Guds rätt,
så fråga de mig om rättfärdighetens rätter
och vilja, att Gud skall komma till dem:
3. »Vartill gagnar det, att vi fasta, när du icke ser det,
vartill, att vi späka oss, när du icke märker det?»
Men se, på edra fastedagar sköten I edra sysslor,
och alla edra arbetare driven I blott på.
4. Och se, I hållen eder fasta med kiv och split,
med hugg och slag av gudlösa nävar.
I hållen icke mer fasta på sådant sätt,
att I kunnen göra eder röst hörd i höjden.
5. Skulle detta vara en fasta, sådan som jag vill hava?
Skulle detta vara en rätt späkningsdag?
Att man hänger med huvudet såsom ett sävstrå
och sätter sig i säck och aska,
vill du kalla sådant att hålla fasta,
att fira en dag till HERRENS behag?
6. Nej, detta är den fasta, som jag vill hava:
att I lossen orättfärdiga bojor
och lösen okets band,
att I given de förtryckta fria
och krossen sönder alla ok,
7. ja, att du bryter ditt bröd åt den hungrige
och skaffar de fattiga och husvilla härbärge
att du kläder den nakne, var du ser honom,
och ej drager dig undan för den som är ditt kött och blod.
8. Då skall ljus bryta fram för dig såsom en morgonrodnad,
och dina sår skola läkas med hast,
och din rätt skall då gå framför dig
och HERRENS härlighet följa dina spår.
9. Då skall HERREN svara, när du åkallar honom;
när du ropar, skall han säga: »Se, här är jag.»
Om hos dig icke får finnas någon som pålägger ok
och pekar finger och talar, vad fördärvligt är,
10. om du delar med dig av din nödtorft åt den hungrige
och mättar den som är i betryck,
då skall ljus gå upp för dig i mörkret,
och din natt skall bliva lik middagens sken.
11. Och HERREN skall leda dig beständigt;
han skall mätta dig mitt i ödemarken
och giva styrka åt benen i din kropp.
Och du skall vara lik en vattenrik trädgård
och likna ett källsprång,
vars vatten aldrig tryter.
12. Och dina avkomlingar skola bygga upp de gamla ruinerna,
du skall åter upprätta grundvalar ifrån forna släkten;
och du skall kallas »han som murar igen revor»,
»han som återställer stigar, så att man kan bo i landet.»
13. Om du är varsam med din fot på sabbaten,
så att du icke på min heliga dag utför dina sysslor;
om du kallar sabbaten din lust
och HERRENS helgdag en äredag,
ja, om du ärar den, så att du icke går dina egna vägar
eller sköter dina sysslor eller talar tomma ord,
14. då skall du finna din lust i HERREN,
och jag skall föra dig fram över landets höjder
och giva dig till näring din fader Jakobs arvedel.
Ja, så har HERRENS mun talat.
*23/59 Jesaja, 59 Kapitlet
Jesaja, 59 Kapitlet

Israels skuld. Frälsningens fördröjande.
Den slutliga förlossningen.

1. Se, HERRENS arm är icke för kort,
så att han ej kan frälsa,
och hans öra är icke tillslutet,
så att han ej kan höra.
2. Nej, det är edra missgärningar, som skilja
eder och eder Gud från varandra,
och edra synder dölja hans ansikte för eder,
så att han icke hör eder.
3. Ty edra händer äro fläckade av blod
och edra fingrar av missgärning,
edra läppar tala lögn,
och eder tunga frambär orättfärdighet.
4. Ingen höjer sin röst i rättfärdighetens namn,
och ingen visar redlighet i vad till rätten hör.
De förtrösta på idel tomhet,
de tala falskhet,
de gå havande med olycka
och föda fördärv.
5. De kläcka ut basiliskägg
och väva spindelnät.
Om någon äter av deras ägg, så dör han,
och trampas ett sådant sönder, så kommer en huggorm ut.
6. Deras spindelnät duga icke till kläder,
och de kunna ej skyla sig med vad de hava tillverkat;
deras verk äro fördärvliga verk,
och våldsgärningar öva deras händer.
7. Deras fötter hasta till vad ont är
och äro snara, när det gäller att utgjuta oskyldigt blod;
deras tankar äro fördärvliga tankar,
förödelse och förstöring är på deras vägar.
8. Fridens väg känna de icke,
och rätten följer ej i deras spår;
de gå krokiga stigar,
och ingen som vandrar så vet, vad frid är.
9. Därför är rätten fjärran ifrån oss,
och rättfärdighet tillfaller oss icke;
vi bida efter ljus, men se, mörker råder,
efter solsken, men vi få vandra i djupaste natt.
10. Vi måste famla utefter väggen såsom blinda,
famla, såsom hade vi inga ögon;
vi stappla mitt på dagen, såsom vore det skymning,
mitt i vår fulla kraft äro vi såsom döda.
11. Vi brumma allasammans såsom björnar
och sucka alltjämt såsom duvor;
vi bida efter rätten, men den kommer icke,
efter frälsningen, men den är fjärran ifrån oss.
12. Ty många äro våra överträdelser inför dig,
och våra synder vittna emot oss;
ja, våra överträdelser hava vi för våra ögon,
och våra missgärningar känna vi.
13. Genom överträdelse och förnekelse hava vi felat mot HERREN,
vi hava vikit bort ifrån vår Gud;
vi hava talat förtryck och avfällighet,
lögnläror hava vi förkunnat och hämtat fram ur våra hjärtan.
14. Rätten tränges tillbaka,
och rättfärdigheten står långt borta,
ja, sanningen vacklar på torget,
och vad rätt är kan ej komma fram.
15. Så måste sanningen hålla sig undan,
och den som vände sig ifrån det onda blev plundrad.
Detta såg HERREN, och det misshagade honom,
att det icke fanns någon rätt.
16. Och han såg, att ingen trädde fram;
han förundrade sig över att ingen grep in.
Då hjälpte honom hans egen arm,
och hans rättfärdighet understödde honom.
17. Och han klädde sig i rättfärdighet såsom i ett pansar
och satte frälsningens hjälm på sitt huvud;
han klädde sig i hämndens dräkt såsom i en livklädnad
och höljde sig i nitälskan såsom i en mantel.
18. Efter deras gärningar skall han nu vedergälla dem;
vrede skall han låta komma över sina ovänner
och över sina fiender lönen för vad de hava gjort;
ja, havsländerna skall han vedergälla, vad de hava gjort.
19. Så skall HERRENS namn bliva fruktat i väster
och hans härlighet, där solen går upp.
När fienden bryter fram lik en ström,
skall HERRENS andedräkt förjaga honom.
20. Men såsom en förlossare kommer HERREN för Sion
och för dem i Jakob, som omvända sig från sin överträdelse,
säger HERREN.

21. Och detta är det förbund, som jag å min sida gör med dem, säger
HERREN: min Ande, som är över dig, och orden, som jag har lagt i
din mun, de skola icke vika ur din mun, ej heller ur dina barns
eller barnbarns mun från nu och till evig tid, säger HERREN.
*23/60 Jesaja, 60 Kapitlet
Jesaja, 60 Kapitlet

Sions kommande härlighet.

1. Stå upp, var ljus, ty ditt ljus kommer,
och HERRENS härlighet går upp över dig.
2. Se, mörker övertäcker jorden
och töcken folken,
men över dig uppgår HERREN,
och hans härlighet uppenbaras över dig.
3. Och folken skola vandra i ditt ljus
och konungarna i glansen som går upp över dig.
4. Lyft upp dina ögon och se dig omkring:
alla komma församlade till dig;
dina söner komma fjärran ifrån,
och dina döttrar bäras fram på armen.
5. Då, vid den synen skall du stråla av fröjd,
och ditt hjärta skall bäva och vidga sig;
ty havets rikedomar skola föras till dig,
och folkens skatter skola falla dig till.
6. Skaror av kameler skola övertäcka dig,
kamelfålar från Midjan och Efa;
från Saba skola de alla komma,
guld och rökelse skola de bära
och skola förkunna HERRENS lov.
7. Alla Kedars hjordar skola församlas till dig,
Nebajots vädurar skola vara dig till tjänst.
Mig till välbehag skola de offras på mitt altare,
och min härlighets hus skall jag så förhärliga.
8. Vilka äro dessa som komma farande lika moln,
lika duvor, som flyga till sitt duvslag?
9. Se, havsländerna bida efter mig,
och främst komma Tarsis' skepp;
de vilja föra dina söner hem ifrån fjärran land,
och de hava med sig silver och guld
åt HERRENS, din Guds, namn,
åt Israels Helige, ty han förhärligar dig.
10. Och främlingar skola bygga upp dina murar,
och deras konungar skola betjäna dig.
Ty väl har jag slagit dig i min förtörnelse,
men i min nåd förbarmar jag mig nu över dig.
11. Och dina portar skola hållas öppna beständigt,
varken dag eller natt skola de stängas,
så att folkens skatter kunna föras in i dig,
med deras konungar i hyllningståget.
12. Ty det folk eller rike,
som ej vill tjäna dig, skall förgås;
ja, sådana folk skola i grund förgöras.
13. Libanons härlighet skall komma till dig,
både cypress och alm och buxbom,
för att pryda platsen, där min helgedom är;
ty den plats, där mina fötter stå, vill jag göra ärad.
14. Och bugande skola dina förtryckares söner
komma till dig,
och dina föraktare skola allasammans
falla ned för dina fötter.
Och man skall kalla dig »HERRENS stad»,
»Israels Heliges Sion».
15. I stället för att du var övergiven och hatad,
så att ingen ville taga vägen genom dig,
skall jag göra dig till en härlighetens boning evinnerligen
och till en fröjdeort ifrån släkte till släkte.
16. Och du skall dia folkens mjölk,
ja, konungabröst skall du dia;
och du skall förnimma, att jag, HERREN, är din frälsare
och att den Starke i Jakob är din förlossare.
17. Jag skall låta guld komma i stället för koppar
och låta silver komma i stället för järn
och koppar i stället för trä
och järn i stället för sten.
Och jag vill sätta frid till din överhet
och rättfärdighet till din behärskare.
18. Man skall icke mer höra talas om våld i ditt land,
om ödeläggelse och förstöring inom dina gränser,
utan du skall kalla dina murar för »frälsning»
och dina portar för »lovsång».
19. Solen skall icke mer vara ditt ljus om dagen,
och månen skall icke mer lysa dig med sitt sken,
utan HERREN skall vara ditt eviga ljus,
och din Gud skall vara din härlighet.
20. Din sol skall då icke mer gå ned
och din måne icke mer taga av;
ty HERREN skall vara ditt eviga ljus,
och dina sorgedagar skola hava en ände.
21. Och i ditt folk skola alla vara rättfärdiga,
evinnerligen skola de besitta landet;
de äro ju en telning, som jag har planterat,
ett verk av mina händer, som jag vill förhärliga mig med.
22. Av den minste skola komma tusen,
och av den ringaste skall bliva ett talrikt folk.
Jag är HERREN;
när tiden är inne, skall jag med hast fullborda detta.
*23/61 Jesaja, 61 Kapitlet
Jesaja, 61 Kapitlet

Förkunnelse om de fångnas frälsning.
Glädje i HERREN.

1. Herrens, HERRENS Ande är över mig,
ty HERREN har smort mig
till att förkunna glädjens budskap för de ödmjuka;
han har sänt mig till att läka dem som hava ett förkrossat hjärta,
till att predika frihet för de fångna
och förlossning för de bundna,
2. till att predika ett nådens år från HERREN
och en hämndens dag från vår Gud,
en dag, då han skall trösta alla sörjande,
3. då han skall låta de sörjande i Sion
få huvudprydnad i stället för aska,
glädjeolja i stället för sorg,
högtidskläder i stället för en bedrövad ande;
och de skola kallas »rättfärdighetens terebinter»,
»HERRENS plantering, som han vill förhärliga sig med».
4. Och de skola bygga upp de gamla ruinerna
och upprätta förfädernas ödeplatser;
de skola återställa de förödda städerna,
de platser, som hava legat öde släkte efter släkte.
5. Främlingar skola stå redo
att föra edra hjordar i bet,
och utlänningar skola bruka åt eder
åkrar och vingårdar.
6. Men I skolen heta HERRENS präster,
och man skall kalla eder vår Guds tjänare;
I skolen få njuta av folkens skatter,
och deras härlighet skall övergå till eder.
7. För eder skam skolen I få dubbelt igen,
och de som ledo smälek skola nu jubla över sin del.
Så skola de få dubbelt att besitta i sitt land;
evig glädje skola de undfå.
8. Ty jag, HERREN, älskar, vad rätt är,
och hatar orättfärdigt rov;
och jag skall giva dem deras lön i trofasthet
och sluta ett evigt förbund med dem.
9. Och deras släkte skall bliva känt bland folken
och deras avkomma bland folkslagen;
alla som se dem skola märka på dem,
att de äro ett släkte, som HERREN har välsignat.
10. Jag gläder mig storligen i HERREN,
och min själ fröjdar sig i min Gud,
ty han har iklätt mig frälsningens klädnad
och höljt mig i rättfärdighetens mantel,
likasom när en brudgum sätter högtidsbindeln på sitt huvud
eller likasom när en brud pryder sig med sina smycken.
11. Ty likasom jorden låter sina växter spira fram
och en trädgård sin sådd växa upp,
så skall Herren, HERREN låta rättfärdighet uppväxa
och lovsång inför alla folk.
*23/62 Jesaja, 62 Kapitlet
Jesaja, 62 Kapitlet

Dottern Sions frälsning ur fångenskapen.

1. För Sions skull vill jag icke tiga,
och för Jerusalems skull vill jag ej unna mig ro,
förrän dess rätt går upp såsom solens sken
och dess frälsning lyser såsom ett brinnande bloss.
2. Och folken skola se din rätt
och alla konungar din härlighet;
och du skall få ett nytt namn,
som HERRENS mun skall bestämma.
3. Så skall du vara en härlig krona i HERRENS hand,
en konungslig huvudbindel i din Guds hand.
4. Du skall icke mer kallas
»den övergivna»,
ej heller skall ditt land
mer kallas »ödemark»,
utan du skall få heta
»hon som jag har min lust i»,
och ditt land skall få heta
»äkta hustrun»;
ty HERREN har sin lust i dig,
och ditt land har fått sin äkta man.
5. Ty såsom när en ung man bliver en jungrus äkta herre,
så skola dina barn bliva dina äkta herrar,
och såsom en brudgum fröjdar sig över sin brud,
så skall din Gud fröjda sig över dig.
6. På dina murar, Jerusalem,
har jag ställt väktare;
varken dag eller natt
få de någonsin tystna.
I som skolen ropa till HERREN,
given eder ingen ro.
7. Och given honom ingen ro förrän han åter
har byggt upp Jerusalem
och låtit det bliva ett ämne
till lovsång på jorden.
8. HERREN har svurit vid sin högra hand
och sin starka arm:
Jag skall icke mer giva din säd
till mat åt dina fiender,
och främlingar skola icke dricka ditt vin,
frukten av din möda.
9. Nej, de som insamla säden skola ock äta den
och skola lova HERREN,
och de som inbärga vinet skola dricka det
i min helgedoms gårdar.
10. Dragen ut, dragen ut genom portarna,
bereden väg för folket;
banen, ja, banen en farväg
rensen den från stenar,
resen upp ett baner för folken.
11. Hör, HERREN höjer ett rop, och det når
till jordens ända:
Sägen till dottern Sion:
Se, din frälsning kommer.
Se, han har med sig sin lön,
och hans segerbyte går framför honom.
12. Och man skall kalla dem »det heliga folket»,
»HERRENS förlossade»;
och dig själv skall man kalla »den mångbesökta staden»,
»staden, som ej varder övergiven».
*23/63 Jesaja, 63 Kapitlet
Jesaja, 63 Kapitlet

Vintramparen. Guds folks klagan och bön.

1. Vem är han som kommer från Edom,
från Bosra i högröda kläder,
så präktig i sin dräkt,
så stolt i sin stora kraft?
»Det är jag, som talar i rättfärdighet,
jag, som är en mästare till att frälsa.»
2. Varför är din dräkt så röd?
Varför likna dina kläder en vintrampares?
3. »Jo, en vinpress har jag trampat, jag själv allena,
och ingen i folken bistod mig.
Jag trampade dem i min vrede,
trampade sönder dem i min förtörnelse.
Då stänkte deras blod på mina kläder,
och så fick jag hela min dräkt nedfläckad.
4. Ty en hämndedag hade jag beslutit,
och mitt förlossningsår hade kommit.
5. Och jag skådade omkring mig, men ingen hjälpare fanns;
jag stod där i förundran, men ingen fanns, som understödde mig.
Då hjälpte mig min egen arm,
och min förtörnelse understödde mig.
6. Jag trampade ned folken i min vrede
och gjorde dem druckna i min förtörnelse,
och jag lät deras blod rinna ned på jorden.»
7. HERRENS nådegärningar vill jag förkunna,
ja, HERRENS lov,
efter allt vad HERREN har gjort mot oss,
den nåderike mot Israels hus,
vad han har gjort mot dem efter sin barmhärtighet
och sin stora nåd.
8. Ty han sade: »De äro ju mitt folk,
barn, som ej svika.»
Och så blev han deras frälsare.
9. I all deras nöd var ingen verklig nöd,
ty hans ansiktes ängel frälste dem.
Därför att han älskade dem och ville skona dem,
förlossade han dem.
Han lyfte dem upp och bar dem alltjämt,
i forna tider.
10. Men de voro gensträviga, och de bedrövade
hans heliga Ande;
därför förvandlades han till deras fiende,
han själv stridde mot dem.
11. Då tänkte hans folk på forna tider,
de tänkte på Mose:
Var är nu han som förde dem upp ur havet,
jämte herdarna för hans hjord?
Var är han som lade i deras bröst
sin helige Ande,
12. var är han som lät sin härliga arm gå fram
vid Moses högra sida,
han som klöv vattnet framför dem
och så gjorde sig ett evigt namn,
13. han som lät dem färdas genom djupen,
såsom hästar färdas genom öknen, utan att stappla?
14. Likasom när boskapen går ned i dalen
så fördes de av HERRENS Ande till ro.
Ja, så ledde du ditt folk
och gjorde dig ett härligt namn.
15. Skåda ned från himmelen och se härtill
från din heliga och härliga boning.
Var äro nu din nitälskan och dina väldiga gärningar,
var är ditt hjärtas varkunnsamhet och din barmhärtighet?
De hålla sig tillbaka från mig.
16. Du är ju dock vår fader;
ty Abraham vet icke av oss,
och Israel känner oss icke.
Men du, HERRE, är vår fader;
»vår förlossare av evighet», det är ditt namn.
17. Varför, o HERRE, låter du oss då gå vilse från dina vägar
och förhärdar våra hjärtan, så att vi ej frukta dig?
Vänd tillbaka för dina tjänares skull,
för din arvedels stammars skull.
18. Allenast helt kort fick ditt heliga folk behålla sin besittning;
våra ovänner trampade ned din helgedom.
19. Det är oss nu så, som om du aldrig hade varit herre över oss,
om om vi ej hade blivit uppkallade efter ditt namn.
*23/64 Jesaja, 64 Kapitlet
Jesaja, 64 Kapitlet

Israels klagan.

1. O att du läte himmelen rämna och fore hitned,
så att bergen skälvde inför dig,
2. likasom när ris antändes av eld
och vatten genom eld bliver sjudande,
så att du gjorde ditt namn kunnigt bland dina ovänner
och folken darrade för dig!
3. O att du fore hitned
med underbara gärningar som vi icke kunde vänta,
så att bergen skälvde inför dig!
4. Aldrig någonsin har man ju hört,
aldrig har något öra förnummit,
aldrig har något öga sett en annan Gud än dig
handla så mot dem som vänta efter honom.
5. Du kom dem till mötes, som övade rättfärdighet med fröjd,
dem som på dina vägar tänkte på dig.

Men se, du blev förtörnad, och vi stodo där såsom syndare.
Så hava vi länge stått; skola vi väl bliva frälsta?
6. Vi blevo allasammans lika orena människor,
och all vår rättfärdighet var såsom en fläckad klädnad.
Vi vissnade allasammans såsom löv,
och våra missgärningar förde oss bort såsom vinden.
7. Ingen fanns, som åkallade ditt namn,
ingen, som vaknade upp för att hålla sig till dig;
ty du dolde ditt ansikte för oss
och lät oss försmäkta genom vår missgärning.
8. Men HERRE, du är ju vår fader;
vi äro leret, och du är den som har danat oss,
vi äro allasammans verk av din hand.
9. Var då ej så högeligen förtörnad, HERRE;
och tänk icke evinnerligen på vår missgärning;
nej, se därtill att vi allasammans äro ditt folk.
10. Dina heliga städer hava blivit en öken,
Sion har blivit en öken,
Jerusalem en ödemark.
11. Vårt heliga och härliga tempel,
där våra fäder lovade dig,
det har blivit uppbränt i eld;
och allt vad dyrbart vi ägde har lämnats åt förödelsen.
12. Kan du vid allt detta hålla dig tillbaka, o HERRE?
Kan du tiga stilla och plåga oss så svårt?
*23/65 Jesaja, 65 Kapitlet
Jesaja, 65 Kapitlet

HERRENS långmodighets mått. Tröst för
HERRENS tjänare. Straff för de otrogna.
Nya himlar och en ny jord.

1. Jag har låtit mig bliva uppenbar för dem som icke frågade efter mig,
jag har låtit mig finnas av dem som icke sökte mig;
till ett folk som icke var uppkallat efter mitt namn
har jag sagt: Se, här är jag, här är jag.
2. Hela dagen har jag uträckt mina händer
till ett gensträvigt folk
som vandrar på den väg som icke är god,
i det att de följa sina egna tankar --
3. ett folk, som beständigt förtörnar mig
utan att hava någon försyn,
som frambär offer i lustgårdar
och tänder offereld på tegelaltaren,
4. som har sitt tillhåll bland gravar
och tillbringar natten i undangömda nästen,
som äter svinens kött
och har vederstygglig spis i sina kärl,
5. som säger: »Bort med dig,
kom icke vid mig, ty jag är helig för dig.»
De äro såsom rök i min näsa,
en eld, som brinner beständigt.
6. Se, detta står upptecknat inför mina ögon;
jag skall icke tiga, förrän jag har givit vedergällning,
ja, vedergällning i deras sköte,
7. både för deras egna missgärningar
och för deras fäders, säger HERREN,
vedergällning för att de tände offereld på bergen
och för att de smädade mig på höjderna;
ja, först skall jag mäta upp lönen
åt dem i deras sköte.
8. Så säger HERREN:
Likasom man säger om en druvklase,
när däri finnes saft:
»Fördärva den icke, ty välsignelse är däri»,
så skall ock jag göra för mina tjänares skull:
jag skall icke fördärva alltsammans.
9. Jag skall låta en avkomma utgå från Jakob,
från Juda en arvinge till mina berg;
ty mina utkorade skola besitta landet,
och mina tjänare skola bo däri.
10. Saron skall bliva en betesmark för får
och Akors dal en lägerplats för fäkreatur,
och de skola givas åt mitt folk, när det söker mig.
11. Men I som övergiven HERREN
och förgäten mitt heliga berg,
I som duken bord åt Gad
och iskänken vindryck åt Meni,
12. eder har jag bestämt åt svärdet,
och I skolen alla få böja eder ned till att slaktas,
därför att I icke svaraden, när jag kallade,
och icke hörden, när jag talade,
utan gjorden, vad ont var i mina ögon,
och utvalden det som var mig misshagligt.
13. Därför säger Herren, HERREN så:
Se, mina tjänare skola äta,
men I skolen hungra;
se, mina tjänare skola dricka,
men I skolen törsta;
se, mina tjänare skola glädjas,
men I skolen få blygas.
14. Ja, mina tjänare skola jubla
i sitt hjärtas fröjd,
men I skolen ropa
i edert hjärtas plåga
och jämra eder i förtvivlan.
15. Och I skolen lämna edert namn
till ett förbannelsens ord,
så att mina utkorade skola säga:
»Sådan död give dig Herren, HERREN.»
Men åt sina tjänare skall han giva ett annat namn:
16. den som då välsignar sig i landet skall välsigna sig
i »den sannfärdige Guden»,
och den som svär i landet, han skall svärja
vid »den sannfärdige Guden».
Ty de förra bedrövelserna äro då förgätna
och dolda för mina ögon.
17. Ty se, jag vill skapa nya himlar
och en ny jord;
och man skall ej mer komma ihåg det förgångna
eller tänka därpå.
18. Nej, I skolen fröjdas och jubla till evig tid
över det som jag skapar;
ty se, jag vill skapa Jerusalem till jubel
och dess folk till fröjd.
19. Och jag skall jubla över Jerusalem
och fröjda mig över mitt folk,
och där skall icke mer höras gråt
eller klagorop.
20. Där skola icke mer finnas barn som leva
allenast några dagar,
ej heller gamla män, som icke fylla
sina dagars mått;
nej, den som dör ung skall dö
först vid hundra års ålder,
och först vid hundra års ålder skall syndaren
drabbas av förbannelsen.
21. När de bygga hus,
skola de ock få bo i dem;
när de plantera vingårdar,
skola de ock få äta deras frukt.
22. När de bygga hus,
skall det ej bliva andra, som få bo i dem;
när de plantera något,
skall det ej bliva andra, som få äta därav.
Ty samma ålder, som ett träd uppnår,
skall man uppnå i mitt folk,
och mina utkorade skola själva njuta
av sina händers verk.
23. De skola icke möda sig förgäves,
och barnen, som de föda, drabbas ej av plötslig död;
ty de äro ett släkte
av HERRENS välsignade,
och deras avkomlingar få leva kvar bland dem.
24. Och det skall ske, att förrän de ropa,
skall jag svara,
och medan de ännu tala,
skall jag höra.
25. Då skola vargar gå i bet
tillsammans med lamm,
och lejon skola äta halm
likasom oxar,
och stoft skall vara ormens föda.
Ingenstädes på mitt heliga berg skall man då göra,
vad ont och fördärvligt är,
säger HERREN.

[1] Se Lustgård i Ordförkl.
*23/66 Jesaja, 66 Kapitlet
Jesaja, 66 Kapitlet

Slutdomen över det falska och det sanna
Israel. Frälsningsförkunnelse för
hedningarna. De förskingrade
israeliternas återkomst.

1. Så säger HERREN:
Himmelen är min tron,
och jorden är min fotapall;
vad för ett hus skullen I då kunna bygga åt mig,
och vad för en plats skulle tjäna mig till vilostad?
2. Min hand har ju gjort allt detta,
och så har allt detta blivit till, säger HERREN.
Men till den skådar jag ned,
som är betryckt och har en förkrossad ande,
och till den som fruktar för mitt ord.
3. Den däremot, som slaktar sin offertjur,
men ock är en mandråpare,
den som offrar sitt lamm,
men tillika krossar nacken på en hund,
den som frambär ett spisoffer,
men därvid frambär svinblod,
den som offrar rökelse,
men därunder hyllar en fåfänglig avgud --
likasom det lyster dessa att gå sina egna vägar
och likasom deras själ har behag till deras styggelser,
4. så lyster det ock mig att fara illa fram med dem
och att låta förskräckelse komma över dem,
eftersom ingen svarade, när jag kallade,
och eftersom de icke hörde, när jag talade,
utan gjorde, vad ont var i mina ögon,
och hade sin lust i att göra, vad mig misshagligt var.
5. Hören HERRENS ord,
I som frukten för hans ord.
Edra bröder, som hata eder
och stöta eder bort för mitt namns skull,
de säga: »Må HERREN förhärliga sig,
så att vi få se eder glädje.»
Men de skola komma på skam.
6. Hör, huru det larmar i staden,
hör dånet i templet!
Hör dånet, när HERREN vedergäller
sina fiender, vad de hava gjort!
7. Innan Sion har känt någon födslovånda,
föder hon barnet;
innan kval har kommit över henne,
bliver hon förlöst med ett gossebarn.
8. Vem har hört något sådant,
vem har sett något dylikt?
Kan då ett land komma till liv
på en enda dag,
eller kan ett folk födas
i ett ögonblick,
eftersom Sion födde fram sina barn,
just då våndan begynte?
9. Ja, ty skulle jag väl låta fostret bliva fullgånget,
men icke giva kraft att föda fram det?
säger HERREN.
Eller skulle jag giva kraft att föda,
men sedan hålla fostret tillbaka?
säger din Gud.
10. Glädjens med Jerusalem
och fröjden eder över henne, alla I som haven henne kär;
jublen högt med henne,
alla I som haven sörjt över henne.
11. Så skolen I få dia eder mätta
vid hennes hugsvalelses bröst;
så skolen I få suga med lust
av hennes rika barm.
12. Ty så säger HERREN:
Se, jag vill låta frid komma över henne
såsom en ström
och folkens rikedomar
såsom en översvämmande flod,
och I skolen så få dia,
I skolen bliva burna på armen
och skolen få sitta i knäet
och bliva smekta.
13. Såsom en moder tröstar sin son,
så skall jag trösta eder;
ja, i Jerusalem skolen I få tröst.
14. Och edra hjärtan skola glädja sig, när I fån se detta,
och benen i edra kroppar skola hava livskraft såsom spirande gräs;
och man skall förnimma, att HERRENS hand är med hans tjänare
och att ogunst kommer över hans fiender.
15. Ty se, HERREN skall komma i eld,
och hans vagnar skola vara såsom en stormvind;
och han skall låta sin vrede drabba med hetta
och sin näpst med eldslågor.
16. Ty HERREN skall hålla dom med eld,
och med sitt svärd skall han slå allt kött,
och många skola de vara, som bliva slagna av HERREN.

17. De som låta inviga sig och rena sig till gudstjänst i
lustgårdar[1], anförda av en som står där i mitten, de som äta
svinkött och annan styggelse, ja, också möss, de skola
allasammans förgås, säger HERREN.
18. Jag känner deras gärningar och tankar. Den tid kommer, då jag
skall församla alla folk och tungomål; och de skola komma och se
min härlighet.

19. Och jag skall göra ett tecken bland dem; och några av dem som
bliva räddade skall jag sända såsom budbärare till hednafolken,
till Tarsis, till Pul och Lud, bågskyttfolken, till Tubal och
Javan, till havsländerna i fjärran, som icke hava hört något om
mig eller sett min härlighet; och de skola förkunna min
härlighet bland folken.
20. Och på hästar och i vagnar och bärstolar och på mulåsnor och
dromedarer skola de från alla folk föra alla edra bröder fram
till mitt heliga berg i Jerusalem såsom ett spisoffer åt HERREN,
säger HERREN, likasom Israels barn i rena kärl föra fram
spisoffer till HERRENS hus.
21. Och jämväl sådana skall jag taga till mina präster, till mina
leviter, säger HERREN.
22. Ty likasom de nya himlar och den nya jord, som jag vill göra,
bliva beståndande inför mig, säger HERREN, så skall det ock vara
med edra barn och med edert namn.
23. Och nymånadsdag efter nymånadsdag och sabbatsdag efter
sabbatsdag skall det ske, att allt kött kommer och tillbeder
inför mig, säger HERREN.
24. Och man skall gå ut och se med lust, huru de människor, som
avföllo från mig, nu ligga där döda; ty deras mask skall icke
dö, och deras eld skall icke utsläckas, och de skola vara till
vämjelse för allt kött.

[1] Se Lustgård i Ordförkl.
@c -*- 1917 -*-
*24/ Jeremia
*24/01 Jeremia, 1 Kapitlet
Jeremia, 1 Kapitlet

Profetens kallelse.

1. Detta är vad som talades av Jeremia, Hilkias son, en av
prästerna i Anatot i Benjamins land.
>Jos. 21,18. 1 Kon. 2,26.
2. Till honom kom HERRENS ord i Josias, Amons sons, Juda konungs,
tid, i hans trettonde regeringsår,
>2 Kon. 21,24.
3. Och sedan i Jojakims, Josias sons, Juda konungs, tid, intill
slutet av Sidkias, Josias sons, Juda konungs, elfte regeringsår,
då Jerusalems invånare i femte månaden fördes bort i fångenskap.
>Kon. 23,34. 24,17. 25,8,11. 2 Krön. 36,10.
4. HERRENS ord kom till mig; han sade:
5. »Förrän jag danade dig i moderlivet, utvalde jag dig, och förrän
du utgick ur modersskötet, helgade jag dig; jag satte dig till
en profet för folken.»
>Jes. 49,1. Syr. 49,7. Gal. 1,15.
6. Men jag svarade: »Ack Herre HERRE! Se, jag förstår icke att
tala, ty jag är för ung.
>2 Mos. 4,10. 6,12.
7. Då sade HERREN till mig: »Säg icke: 'Jag är för ung', utan gå
åstad vart jag än sänder dig, och tala vad jag än bjuder dig.
8. Frukta icke för dem; ty jag är med dig och vill hjälpa dig,
säger HERREN.»
>5 Mos. 31,6. Jos. 1,5 f.
9. Och HERREN räckte ut sin hand och rörde vid min mun; och HERREN
sade till mig: »Se, jag lägger mina ord i din mun.
>Jes. 6,7.
10. Ja, jag sätter dig i dag över folk och riken, för att du skall
upprycka och nedbryta, förgöra och fördärva, uppbygga och
plantera.»
>Jer. 5,14. 18,7, 9. 31,28. 2 Kor. 10,4 f.
11. Och HERRENS ord kom till mig; han sade: »Vad ser du, Jeremia?»
Tag svarade: »Jag ser en gren av ett mandelträd[1].»
12. Och HERREN sade till mig: »Du har sett rätt, ty jag skall
vaka[2] över mitt ord och låta det gå i fullbordan.»
13. Och HERRENS ord kom till mig för andra gången; han sade: »Vad
ser du?» Jag svarade: »Jag ser en sjudande gryta; den synes åt
norr till.»
>Hes. 11,7, 11.
14. Och HERREN sade till mig: »Ja, från norr skall olyckan bryta in
över alla landets inbyggare.
>Jer. 4,6. 5,16. 6,1, 22.
15. Ty se, jag skall kalla på alla folkstammar i rikena norrut,
säger HERREN; och de skola komma och resa upp var och en sitt
säte vid ingången till Jerusalems portar och mot alla dess
murar, runt omkring, och mot alla Juda städer.
>Jer. 25,9. 52,4.
16. Och jag skall gå till rätta med dem för all deras ondska, därför
att de hava övergivit mig och tänt offereld åt andra gudar och
tillbett sina händers verk.
17. Så omgjorda nu du dina länder, och stå upp och tala till dem
allt vad Jag bjuder dig. Var icke förfärad för dem, på det att
jag icke må låta vad förfärligt är komma över dig inför dem.
>Luk. 12,35. Ef. 6,14. 1 Petr. 1,13.
18. Ty se, jag själv gör dig i dag till en fast stad och till en
järnpelare och en kopparmur mot hela landet, mot Juda konungar,
mot dess furstar, mot dess präster och mot det meniga folket,
>Jer. 15,20. Hes. 3,8 f.
19. så att de icke skola bliva dig övermäktiga, om de vilja strida
mot dig; ty jag är med dig, säger HERREN, och jag vill hjälpa
dig.»

[1] Hebr. scakéd.
[2] Hebr. schokéd.
*24/02 Jeremia, 2 Kapitlet
Jeremia, 2 Kapitlet

Israels otacksamhet och trolöshet mot
sin Gud.

1. Och HERRENS ord kom till mig; han sade:
2. Gå åstad och predika för Jerusalem och säg: Så säger HERREN:

Jag kommer ihåg, dig till godo, din ungdoms kärlek,
huru du älskade mig under din brudtid,
huru du följde mig i öknen,
i landet där man intet sår.
>Hes. 16,8.
3. Ja, en HERRENS heliga egendom är Israel,
förstlingen av hans skörd;
alla som vilja äta därav ådraga sig skuld,
olycka kommer över dem,
säger HERREN.
>Jak. 1,18.

4. Hören HERRENS ord, I av Jakobs hus,
I alla släkter av Israels hus.
5. Så säger HERREN:
Vad orätt funno edra fäder hos mig,
eftersom de gingo bort ifrån mig
och följde efter fåfängliga avgudar
och bedrevo fåfänglighet?
>2 Kon. 17,15. Mik. 6,3 f. Rom. 1,21.
6. De frågade icke: »Var är HERREN,
han som förde oss upp ur Egyptens land,
han som ledde oss i öknen,
det öde och oländiga landet,
torrhetens och dödsskuggans land,
det land där ingen vägfarande färdades,
och där ingen människa bodde?»
>5 Mos. 8,15.
7. Och jag förde eder in i det bördiga landet,
och I fingen äta av dess frukt och dess goda.
Men när I haden kommit ditin, orenaden I mitt land
och gjorden min arvedel till en styggelse.
>Jer. 16,18.
8. Prästerna frågade icke: »Var är HERREN?»
De som hade lagen om händer ville icke veta av mig,
och herdarna avföllo från mig;
profeterna profeterade i Baals namn
och följde efter sådana som icke kunde hjälpa.
>1 Sam. 2,12. 12,21.
9. Därför skall jag än vidare gå till rätta med eder, säger HERREN,
ja, ännu med edra barnbarn skall jag gå till rätta.

10. Dragen bort till kittéernas öländer
och sen efter,
sänden bud till Kedar
och forsken noga efter;
sen till, om något sådant där har skett.
11. Har väl något hednafolk bytt bort sina gudar?
Och dock äro dessa inga gudar.
Men mitt folk har bytt bort sin ära
mot en avgud som icke kan hjälpa.
>Ps. 106,20.
12. Häpnen häröver, I himlar;
förskräckens och bäven storligen, säger HERREN.
>5 Mos. 32,1. Jes. 1,2.
13. Ty mitt folk har begått
en dubbel synd:
mig hava de övergivit,
en källa med friskt vatten,
och de hava gjort sig brunnar,
usla brunnar,
som icke hålla vatten.
>Ps. 36,10. Jer. 17,13. Joh. 4,13 f.

14. Är väl Israel en träl
eller en hemfödd slav,
eftersom han så har lämnats till plundring?
15. Lejon ryta mot honom,
de låta höra sitt skri.
De göra hans land till en ödemark,
hans städer brännas upp,
så att ingen kan bo i dem.
>Jes. 5,29. Jer. 4,7.
16. Till och med Nofs och Tapanhes' barn
avbeta dina berg.
>Jes. 19,13
17. Men är det ej du själv som vållar dig detta,
därmed att du övergiver HERREN din Gud,
när han vill leda dig på den rätta vägen?
>Jer. 4,18.
18. Varför vill du nu gå till Egypten
och dricka av Sihors vatten?
Och varför vill du gå till Assyrien
och dricka av flodens vatten?
>Jes. 31,1.
19. Det är din ondska som bereder dig tuktan,
det är din avfällighet som ådrager dig straff.
Märk därför och besinna
vilken olycka och sorg det har med sig
att du övergiver HERREN, din Gud,
och icke vill frukta mig,
säger Herren, HERREN Sebaot.
>Jes. 3,9. Hos. 5,5.

20. Ty för länge sedan
bröt du sönder ditt ok
och slet av dina band
och sade: »Jag vill ej tjäna.»
Och på alla höga kullar
och under alla gröna träd
lade du dig ned för att öva otukt.
>Jes. 57,5 f. Jer. 3,6.
21. Jag hade ju planterat dig såsom ett ädelt vinträd
av alltigenom äkta art;
huru har du då kunnat förvandlas för mig
till vilda rankor av ett främmande vinträd?
>2 Mos. 15,l7. Ps. 44,3. 80,9. Jes. 5,1 f. Matt. 21,33. Mark. 12,1.
> Luk. 20,9.
22. Ja, om du ock tvår dig med lutsalt
och tager än så mycken såpa,
så förbliver dock din missgärning oren inför mig,
säger Herren, HERREN.
23. Huru kan du säga: »Jag har ej orenat mig,
jag har icke följt efter Baalerna»?
Besinna vad du har bedrivit i dalen,
ja, betänk vad du har gjort.
Du är lik ett ystert kamelsto, som löper hit och dit.
24. Du är lik en vildåsna,
fostrad i öknen,
en som flåsar i sin brunst,
och vars brånad ingen kan stävja;
om någon vill till henne,
behöver han ej löpa sig trött;
när hennes månad kommer,
träffar man henne.
25. Akta din fot, så att den icke tappar skon,
och din strupe, så att den ej bliver torr av törst.
Men du svarar: »Du mödar dig förgäves.
Nej, jag älskar de främmande,
och efter dem vill jag följa.»
>Jer. 18,11 f.
26. Såsom tjuven står där med skam, när han ertappas,
så skall Israels hus komma på skam,
med sina konungar, och furstar,
med sina präster och profeter,
27. dessa som säga till trästycket:
»Du är min fader»,
och säga till stenen:
»Du har fött mig.»
Ty de vända ryggen till mig
och icke ansiktet;
men när olycka är på färde, ropa de:
»Upp och fräls oss!»
>Jer. 32,33.
28. Var äro då dina gudar,
de som du gjorde åt dig?
Må de stå upp. Kunna de frälsa dig
i din olyckas tid?
Ty så många som dina städer äro,
så många hava dina gudar blivit, du Juda.
>5 Mos. 32,37 f. Dom. 10,14. Jer. 11,13.

29. Huru kunnen I gå till rätta med mig?
I haven ju alla avfallit från mig, säger HERREN.
30. Förgäves har jag slagit edra barn;
de hava icke velat taga emot tuktan.
Edert svärd har förtärt edra profeter,
såsom vore det ett förhärjande lejon.
>1 Kon. 19,10. Jes. 1,5. Jer. 5,8. 17,23. Matt. 23,34.
31. Du onda släkte, giv akt på HERRENS ord.
Har jag då för Israel varit en öken
eller ett mörkrets land,
eftersom mitt folk säger: »Vi hava gjort oss fria,
vi vilja ej mer komma till dig»?
32. Icke förgäter en jungfru sina smycken
eller en brud sin gördel?
Men mitt folk har förgätit mig
sedan urminnes tid.
>Jer. 3,21.
33. Huru skickligt går du icke till väga,
när du söker älskog!
Därför har du ock blivit förfaren
på det ondas vägar.
34. Ja, på dina mantelflikar finner man blod
av arma och oskyldiga, som du har dödat,
icke därför att de ertappades vid inbrott,
nej, därför att din håg står till allt sådant.
35. Och dock säger du: »Jag går fri ifrån straff;
hans vrede mot mig har förvisso upphört.»
Nej, jag vill gå till rätta med dig,
om du än säger: »Jag har icke syndat.»
36. Varför har du nu så brått
att vandra åstad på en annan väg?
Också med Egypten skall du komma på skam,
likasom du kom på skam med Assyrien.
>2 Krön. 28,20. Jes. 30,3 f.
37. Också därifrån skall du få gå din väg,
med händerna på huvudet.
Ty HERREN förkastar dem som du förlitar dig på,
och du skall icke bliva lyckosam med dem.
>2 Sam. 13,19.
*24/03 Jeremia, 3 Kapitlet
Jeremia, 3 Kapitlet

Judas och Israels obotfärdighet. Maning
till omvändelse.

1. Det är sagt: Om en man skiljer sig från sin hustru, och hon så
går bort ifrån honom och bliver en annan mans hustru, icke får
han då åter komma tillbaka till henne? Bleve icke då det landet
ohelgat? Och du, som har bedrivit otukt med så många älskare,
du vill ändå få komma tillbaka till mig! säger HERREN.
>5 Mos. 24,4 f.

2. Lyft upp dina ögon till höjderna och se:
var lät du icke skända dig?
Vid vägarna satt du och spejade efter dem,
såsom en arab i öknen,
och ohelgade landet genom din otukt
och genom din ondska.
>1 Mos. 38,14 f.
3. Väl blevo regnskurarna förhållna,
och intet vårregn föll;
men du hade en äktenskapsbryterskas panna,
du ville icke blygas.
>5 Mos. 11,16 f. Hes. 3,7.
4. Och ändå har du nyss ropat till mig: »Min fader!»,
Min ungdoms vän är du!»
5. »Skulle han kunna behålla vrede evinnerligen,
skulle han framhärda så för alltid?»
Så talar du och gör dock vad ont är,
ja, fullbordar det ock.
>Ps. 103,9.

6. Och HERREN sade till mig i konung Josias tid: Har du sett vad
Israel, den avfälliga kvinnan, har gjort? Hon gick upp på alla
höga berg och bort under alla gröna träd och bedrev där otukt.
>2 Kon. 17 10. Jer. 2,20.
7. Och jag tänkte att sedan hon hade gjort allt detta, skulle hon
vända tillbaka till mig. Men hon vände icke tillbaka. Och hennes
syster Juda, den trolösa kvinnan, såg det.
>Hes. 16,46. 23,2 f.
8. Och jag såg, att fastän jag hade skilt mig från Israel, den
avfälliga, och givit henne skiljebrev just för hennes
äktenskapsbrotts skull, så skrämdes dock hennes syster Juda den
trolösa, icke därav, utan gick likaledes åstad och bedrev otukt
>5 Mos. 24,1. 2 Kon. 17,18 f.
9. och ohelgade så landet genom sin lättfärdiga otukt, i det hon
begick äktenskapsbrott med sten och trä.
10. Ja, oaktat allt detta vände hennes syster Juda, den trolösa,
icke tillbaka till mig av fullt hjärta, utan allenast med
skrymteri, säger HERREN.

11. Och HERREN sade till mig: Israel, den avfälliga, har bevisat sig
rättfärdigare än Juda, den trolösa.
>Hes. 16,51 f. 23,11 f.
12. Gå bort och predika så norrut och säg: Vänd om, Israel, du
avfälliga, säger HERREN, så vill jag icke längre med ogunst se
på eder; ty jag är nådig, säger HERREN, jag behåller icke vrede
evinnerligen.
>Ps. 86,15. 145,8.
13. Allenast må du besinna din missgärning, att du har varit
avfällig från HERREN, din Gud, och lupit hit och dit till
främmande gudar under alla gröna träd; ja, I haven icke velat
höra min röst, säger HERREN.
>PS. 32,5. Ords. 28,13.
14. Vänden om, I avfälliga barn, säger HERREN, ty jag är eder rätte
herre; så vill jag hämta eder, en från var stad och två från var
släkt, och föra eder till Sion.
15. Och jag vill giva eder herdar efter mitt hjärta, och de skola
föra eder i bet med förstånd och insikt.
>Jer. 23,4. Hes. 34,23.
16. Och det skall ske, att när I på den tiden föröken eder och
bliven fruktsamma i landet, säger HERREN, då skall man icke mer
tala om HERRENS förbundsark eller tänka på den; man skall icke
komma ihåg den eller sakna den, och man skall icke göra någon ny
sådan.
>Jer. 31,33.
17. Utan på den tiden skall man kalla Jerusalem »HERRENS tron»; och
dit skola församla sig alla hednafolk, till HERRENS namn i
Jerusalem. Och de skola icke mer vandra efter sina onda
hjärtans hårdhet.
>Jes. 2,2 f. Mik. 4,1 f.
18. På den tiden skall Juda hus gå till Israels hus, och tillsammans
skola de komma från nordlandet in i det land som jag gav edra
fäder till arvedel.

19. Jag tänkte: »Vilken plats
skall jag ej förläna dig bland barnen,
och vilket ljuvligt land
skall jag icke giva dig,
den allra härligaste arvedel bland folken!»
Och jag tänkte: »Då skolen I kalla mig fader
och icke mer vika bort ifrån mig.»
20. Men såsom när en hustru är trolös mot sin make,
så haven I av Israels hus varit trolösa mot mig, säger HERREN.
21. Därför höras rop på höjderna,
gråt och böner av Israels barn;
ty de hava gått på förvända vägar
och förgätit HERREN, sin Gud.
>Jer. 2,32.
22. Så vänden nu om, I avfälliga barn,
så vill jag hela eder från edert avfall.

Ja se, vi komma till dig,
ty du är HERREN, vår Gud.
23. Sannerligen, bedrägligt var vårt hopp till höjderna,
blott tomt larm gåvo oss bergen.
Sannerligen, det är hos HERREN, vår Gud,
som frälsning finnes för Israel.
>Ps. 3,9. 68,2O f. 121,1 f.
24. Men skändlighetsguden har förtärt
frukten av våra fäders arbete,
allt ifrån vår ungdom,
deras får och fäkreatur,
deras söner och döttrar.
25. Så vilja vi nu ligga här i vår skam,
och blygd må hölja oss.
Ty mot HERREN, vår Gud, hava vi syndat,
vi och våra fäder,
ifrån vår ungdom ända till denna dag;
vi hava icke velat höra HERRENS, vår Guds, röst.
>Dan. 9,7 f.
*24/04 Jeremia, 4 Kapitlet
Jeremia, 4 Kapitlet

Förnyad maning till omvändelse. Den
kommande domen. Profetens klagan.

1. om du omvänder dig, Israel, säger HERREN,
skall du få vända tillbaka till mig;
och om du skaffar bort dina styggelser från min åsyn,
skall du slippa vandra flyktig omkring.
2. Då skall du svärja i sanning, rätt och rättfärdighet:
»Så sant HERREN lever»,
och hednafolken skola välsigna sig i honom
och berömma sig av honom.
>1 Mos. 22,18. 5 Mos. 6,13. Jes. 45,25. 48,1. 65,16. 2 Kor. 10,17.
3. Ja, så säger HERREN
till Juda män och till Jerusalem:
Bryten eder ny mark,
och sån ej bland törnen.
>Hes. 18,31. Hos. 10,12. Matt. 13,7, 22.
4. Omskären eder åt HERREN; skaffen bort
edert hjärtas förhud,
I Juda män och I Jerusalems invånare.
Eljest skall min vrede bryta fram såsom en eld
och brinna så, att ingen kan utsläcka den,
för edert onda väsendes skull.
>5 Mos. 10,16. 30,6. Jes. 65,5. Jer. 21,12. Rom. 2,28 f. Kol. 2,11.

5. Förkunnen i Juda,
kungören i Jerusalem och påbjuden,
ja, stöten i basun i landet,
ropen ut med hög röst och sägen:
»Församlen eder och låt oss fly
in i de befästa städerna.»
>Jer. 8,14.
6. Resen upp ett baner som visar åt Sion,
bärgen edert gods och dröjen icke
ty jag skall låta olycka komma från norr,
med stor förstöring.
>Jer. 1,14 f. 6,1.
7. Ett lejon drager fram ur sitt snår
och en folkfördärvare bryter upp,
han går ut ur sin boning,
för att göra ditt land till en ödemark;
då bliva dina städer förstörda,
så att ingen kan bo i dem.
>Jes. 5,29. Jer. 2,15. 5,6.
8. Så höljen eder nu i sorgdräkt,
klagen och jämren eder,
ty HERRENS vredes glöd
upphör icke över oss.
>Jer. 6,26.

9. På den tiden, säger HERREN, skall det vara förbi med konungens
och furstarnas mod, och prästerna skola bliva förfärade och
profeterna stå häpna.
10. Men jag sade: »Ack Herre, HERRE, svårt bedrog du sannerligen
detta folk och Jerusalem, då du sade: »Det skall gå eder väl.»
Svärdet är ju nära att taga vårt liv.
>2 Kon. 22,18 f. Jer. 6,14. 14,13 f.
11. På den tiden skall det sägas om detta folk och om Jerusalem: En
brännande vind från höjderna i öknen kommer emot dottern mitt
folk, icke en sådan vind som passar, när man kastar säd eller
rensar korn;
12. nej, en våldsammare vind än som så låter jag komma. Ja, nu vill
jag gå till rätta med dem!

13. Se, såsom ett moln kommer han upp
och såsom en stormvind äro hans vagnar;
hans hästar äro snabbare än örnar,
ve oss, vi äro förlorade!
>Jes. 5,28. Hab. 1,8.

14. Så två nu ditt hjärta rent från ondska, Jerusalem, för att du må
bliva frälst. Huru länge skola fördärvets tankar bo i ditt
bröst?
>Jes. 1,16.
15. Från Dan höres ju en budbärare ropa, och från Efraims bergsbygd
en som bådar fördärv.
>Jer. 8,16.
16. Förkunnen för folken, ja, kungören över Jerusalem att en
belägringshär kommer ifrån fjärran land och häver upp sitt rop
mot Juda städer.
17. Såsom väktare kring ett åkerfält samla de sig runt omkring
henne, därför att hon har varit gensträvig mot mig, säger
HERREN.
>Luk. 19,43.
18. Ja, ditt eget leverne och dina egna varningar vålla dig detta;
det är din ondskas frukt att det bliver dig så bittert, och att
plågan träffar dig ända in i hjärtat.
>Ps. 107,17. Jes. 50,1. Jer. 2,17, 19. Hos. 13,9.

19. I mitt innersta våndas jag,
i mitt hjärtas djup.
Mitt hjärta klagar i mig,
jag kan icke tiga,
ty basunljud hör du, min själ,
och krigiskt härskri.
>Jes. 22,4. Jer. 9,1.
20. Olycka efter olycka ropas ut,
ja, hela landet bliver förött;
plötsligt bliva mina hyddor förödda,
i ett ögonblick mina tält.
21. Huru länge skall jag se stridsbaneret
och höra basunljud?

22. Ja, mitt folk är oförnuftigt,
de vilja ej veta av mig.
De äro dåraktiga barn
och hava intet förstånd.
Visa äro de till att göra vad ont är,
men att göra vad gott är förstå de ej.
>Rom. 16,19.

23. Jag såg på jorden,
och se, den var öde och tom,
och upp mot himmelen,
och där lyste intet ljus.
>Jes. 5,30. 50,3.
24. Jag såg på bergen,
och se, de bävade,
och alla höjder vacklade.
25. Jag såg mig om,
och då fanns där ingen människa,
och alla himmelens fåglar
hade flytt bort.
>Jer. 9,10. Sef. 1,2 f.
26. Jag såg mig om,
och då var det bördiga landet en öken,
och alla dess städer voro nedbrutna,
för HERRENS ansikte,
för hans vredes glöd,
27. Ty så säger HERREN:
Hela landet skall bliva en ödemark,
om jag än ej alldeles vill göra ände därpå.
>Jer. 5,18. 30,11. 46,28.
28. Därför sörjer jorden,
och himmelen därovan kläder sig i sorgdräkt,
därför att jag så har talat och beslutit
och ej kan ångra det eller taga det tillbaka.

29. För larmet av ryttare och bågskyttar
tager hela staden till flykten.
Man giver sig in i skogssnåren
och upp bland klipporna.
Alla städer äro övergivna,
ingen människa bor mer i dem.
30. Vad vill du göra i din förödelse?
Om du än kläder dig i scharlakan,
om du än pryder dig med gyllene smycken
om du än söker förstora dina ögon genom smink,
så gör du dig dock skön förgäves.
Dina älskare förakta dig,
ja, de stå efter ditt liv.
31. Ty jag hör rop såsom av en barnaföderska,
nödrop såsom av en förstföderska.
Det är dottern Sion som ropar;
hon flämtar, hon räcker ut sina händer:
»Ack, ve mig! I mördares våld
försmäktar min själ.»
*24/05 Jeremia, 5 Kapitlet
Jeremia, 5 Kapitlet

Domens orsaker: folkets otrohet,
förblindelse och orättfärdighet.

1. Gån omkring på gatorna i Jerusalem,
och sen till och given akt;
söken på dess torg
om I finnen någon,
om där är någon som gör rätt
och beflitar sig om sanning;
då vill jag förlåta staden.
>1 Mos. 18,23 f.
2. Men säga de än: »Så sant HERREN lever»,
så svärja de dock falskt.
3. HERRE, är det ej sanning dina ögon söka?
Du slog dem,
men de kände ingen sveda.
Du förgjorde dem,
men de ville ej taga emot tuktan.
De gjorde sina pannor hårdare än sten,
de ville icke omvända sig.
>Jes. 1,5. 9,13. Jer. 2,30. 17,23.
4. Då tänkte jag:
»Detta är allenast de ringa i folket;
de äro dåraktiga,
ty de känna icke HERRENS väg,
sin Guds rätt.
5. Jag vill nu gå till de stora
och tala med dem;
de måste ju känna HERRENS väg,
sin Guds rätt.»
Men ock dessa hade alla brutit sönder oket
och slitit av banden.
>Ps. 2,8.
6. Därför bliva de slagna av lejonet från skogen
och fördärvade av vargen från hedmarken;
pantern lurar vid deras städer,
och envar som vågar sig ut därifrån bliver ihjälriven.
Ty många äro deras överträdelser
och talrika deras avfällighetssynder.
>Jer. 4,7. Hos. 13,7.

7. Huru skulle jag då kunna förlåta dig? Dina barn hava ju
övergivit mig och svurit vid gudar som icke äro gudar. Jag gav
dem allt till fyllest, men de blevo mig otrogna och samlade sig
i skaror till skökohuset.
8. De likna välfödda, ystra hästar; de vrenskas var och en efter sin
nästas hustru.
>Hes. 22,10.
9. Skulle jag icke för sådant hemsöka dem? säger HERREN. Och skulle
icke min själ hämnas på ett sådant folk som detta är?
>Jer. 9,9.
10. Stormen då hennes murar och för stören dem, dock utan att
alldeles göra ände på henne. Riven bort hennes vinrankor, de äro
ju icke HERRENS.
>Jer. 2,21.
11. Ty både Israels hus och Juda hus hava varit mycket trolösa mot
mig, säger HERREN.
12. De hava förnekat HERREN och sagt: »Han betyder intet. Olycka
skall icke komma över oss, svärd och hunger skola vi icke se.
>5 Mos. 29,19. Jes. 28,15.
13. Men profeterna skola försvinna såsom en vind, och han som säges
tala är icke i dem; dem själva skall det så gå.»
14. Därför säger HERREN, härskarornas Gud: Eftersom I fören ett
sådant tal, se, därför skall jag göra mina ord i din mun till en
eld, och detta folk till ved, och elden skall förtära dem.
15. Se, jag skall låta komma över eder, I av Israels hus, ett folk
ifrån fjärran land, säger HERREN, ett starkt folk, ett urgammalt
folk, ett folk vars tungomål du icke känner, och vars tal du
icke förstår.
>5 Mos. 28,49 f. Jes. 5,26 f. Jer. 1,15. 6,1, 22.
16. Deras koger är en öppen grav; de äro allasammans hjältar.
17. De skola förtära din skörd och ditt bröd, de skola förtära dina
söner och döttrar, de skola förtära dina får och fäkreatur, de
skola förtära dina vinträd och fikonträd. Dina befästa städer,
som du förlitar dig på, dem skola de förstöra med svärd.
>3 Mos. 26,16. 5 Mos. 28,31 f.
18. Dock vill jag på den tiden, säger HERREN, icke alldeles göra
ände på eder.
>Jer. 4,27.
19. Och om I då frågen: »Varför har HERREN, vår Gud, gjort oss allt
detta?», så skall du svara dem: »Såsom I haven övergivit mig och
tjänat främmande gudar i edert eget land, så skolen I nu få
tjäna främlingar i ett land som icke är edert.»
>5 Mos. 29,24 f. Jer. 16,10 f.

20. Förkunnen detta i Jakobs hus, kungören det i Juda och sägen:
21. Hör detta, du dåraktiga och oförståndiga folk, I som haven ögon,
men icke sen, I som haven öron, men icke hören.
>Jes. 6,9 f. 42,18 f.
22. Skullen I icke frukta mig, säger HERREN, skullen I icke bäva för
mig, for mig som har satt stranden till en damm for havet, till
en evärdlig gräns, som det icke kan överskrida, så att dess
böljor, huru de än svalla, ändå intet förmå, och huru de än
brusa, likväl icke kunna överskrida den?
>Job 26,10. 38,8 f. Ps. 104,9.
23. Men detta folk har ett gensträvigt och upproriskt hjärta; de
hava avfallit och gått sin väg.
24. De sade icke i sina hjärtan: »Låtom oss frukta HERREN, vår Gud,
honom som giver regn i rätt tid, både höst och vår, och som
ständigt beskär oss de bestämda skördeveckorna.»
>5 Mos. 11,14. Apg. 14,17.

25. Edra missgärningar hava nu fört dessa i olag, och edra synder
hava förhållit för eder detta goda.
26. Ty bland mitt folk finnas ogudaktiga människor: de ligga i
försåt, likasom fågelfängaren ligger på lur, de sätta ut giller
till att fånga människor.
27. Såsom när en bur är full av fåglar, så äro deras hus fulla av
svek. Därigenom hava de blivit så stora och rika; de hava
blivit feta och skinande.
28. För sina ogärningar veta de icke av någon gräns, de hålla icke
rätten vid makt, icke den faderlöses rätt, till att främja den;
och i den fattiges sak fälla de icke rätt dom.
>Jes. 1,23. Sak. 7,10.
29. Skulle jag icke för sådant hemsöka dem? säger HERREN. Skulle
icke min själ hämnas på ett sådant folk som detta är?
30. Förfärliga och gruvliga ting ske i landet.
31. Profeterna profetera lögn, och prästerna styra efter deras råd;
och mitt folk vill så hava det. Men vad skolen I göra, när änden
på detta kommer?
>Jes. 10,3. Jer. 23,25 f. Hes. 13,6. Matt. 23,1 f.
*24/06 Jeremia, 6 Kapitlet
Jeremia, 6 Kapitlet

Fienden inför Jerusalem. Folkets
obotfärdighet. Fruktlösheten av
profetens verksamhet.

1. Bärgen edert gods ut ur Jerusalem,
I Benjamins barn,
stöten i basun i Tekoa,
och resen upp ett högt baner
ovanför Bet-Hackerem;
ty en olycka hotar från norr,
med stor förstöring.
>Jer. 1,14. 4,6.
2. Hon som är så fager och förklemad, dottern Sion,
henne skall jag förgöra.
3. Herdar skola komma över henne
med sina hjordar;
de skola slå upp sina tält runt omkring henne,
avbeta var och en sitt stycke.
>Jer. 4,17.
4. Ja, invigen eder till strid mot henne.
»Upp, låt oss draga åstad, medan middagsljuset varar!
Ack att dagen redan lider till ända!
Ack att aftonens skuggor förlängas!
5. Välan, så låt oss draga ditupp om natten
och förstöra hennes palatser.»

6. Ty så säger HERREN Sebaot:
Fällen träd och kasten upp vallar
emot Jerusalem.
Hon är staden som skall hemsökas,
hon som i sig har idel förtryck
7. Likasom en brunn låter vatten välla fram,
så låter hon ondska framvälla.
Våld och förödelse hör man där,
sår och slag
äro beständigt inför min åsyn.
8. Låt varna dig, Jerusalem, så att min själ
ej vänder sig ifrån dig,
så att jag icke gör dig till en ödemark,
till ett obebott land.

9. Så säger HERREN Sebaot:
En efterskörd, likasom på ett vinträd,
skall man hålla på kvarlevan av Israel.
Räck ut din hand åter och åter,
såsom när man plockar av druvor från rankorna.

10. Men inför vem skall jag tala
och betyga för att bliva hörd?
Se, deras öron äro oomskurna,
så att de icke kunna höra.
Ja, HERRENS ord har blivit till smälek bland dem;
de hava intet behag därtill.
>Apg. 7,61.
11. Därför är jag uppfylld av HERRENS vrede,
jag förmår icke hålla den inne.
Utgjut den över barnen på gatan
och över alla de unga männens samkväm;
ja, både man och kvinna skola drabbas därav,
jämväl den gamle och den som har fyllt sina dagars mått.
>Jer. 15,17.
12. Och deras hus skola gå över i främmandes ägo
så ock deras åkrar och deras hustrur,
ty jag vill uträcka min hand
mot landets inbyggare, säger HERREN.
>5 Mos. 28,30. Jer. 8,10 f. Klag. 5,2.
13. Ty alla, både små och stora,
söka där orätt vinning,
och både profeter och präster
fara allasammans med lögn,
>Jes. 56,11.
14. de taga det lätt med helandet
av mitt folks skada;
de säga: »Allt står väl till, allt står väl till»,
och dock står icke allt väl till.
>Hes. 13,10. Am. 6,6. Mik. 3,6. 1 Tess. 5,3.
15. De skola komma på skam, ty de övade styggelse.
Likväl känna de alls icke någon skam
och veta icke av någon blygsel.
Därför skola de falla bland de andra;
när min hemsökelse träffar dem,
skola de komma på fall, säger HERREN,

16. Så sade HERREN: »Ställen eder vid vägarna och sen till, och
frågen efter forntidens stigar, frågen vilken väg som är den
goda vägen, och vandren på den, så skolen I finna ro för edra
själar.» Men de svarade: »Vi vilja icke vandra på den.»
>Jes. 28,12. Matt. 11,29. 23,37.
17. Och när jag då satte väktare över eder och sade: »Akten på
basunens ljud», svarade de: »Vi vilja icke akta därpå.»
>Jes. 21,6, 11. Hes. 3,17. 33,7.

18. Hören därför, I hednafolk, och märk, du menighet, vad som sker
bland dem.
19. Ja hör, du jord: Se, jag skall låta olycka komma över detta
folk, såsom en frukt av deras anslag, eftersom de icke akta på
mina ord, utan förkasta min lag.
20. Vad frågar jag efter rökelse, komme den ock från Saba, eller
efter bästa kalmus ifrån fjärran land? Edra brännoffer täckas
mig icke, och edra slaktoffer behaga mig icke.
>Jes. 1,11. Jer. 7,22. 14,12. Am. 5,21 f. Mik. 6,6.
21. Därför säger HERREN så: Se, jag skall lägga stötestenar för
detta folk; och genom dem skola både fader och söner komma på
fall, den ene borgaren skall förgås med den andre.

22. Så säger HERREN:
Se, ett folk kommer
från nordlandet,
ett stort folk reser sig
vid jordens yttersta ända.
>5 Mos. 28,49 f. Jes. 5,26. Jer. 5,15. 10,22. 50,41 f.
23. De föra båge och lans,
de äro grymma och utan förbarmande.
Dånet av dem är såsom havets brus,
och på sina hästar rida de fram,
rustade såsom kämpar till strid,
mot dig, du dotter Sion.
24. När vi höra ryktet om dem,
sjunka våra händer ned,
ängslan griper oss,
ångest lik en barnaföderskas.
>Jer. 4,31. 49,24.
25. Gå icke ut på marken,
och vandra ej på vägen,
ty fienden bär svärd;
skräck från alla sidor!
26. Du dotter mitt folk, höll dig i sorgdräkt,
vältra dig i aska,
höj sorgelåt likasom efter ende sonen,
och håll bitter dödsklagan;
ty plötsligt kommer förhärjaren över oss.
>Jer. 4,8.

27. Jag har satt dig till en proberare i mitt folk -- såväl som till
ett fäste -- på det att du må lära känna och pröva deras väg.
>Jer. 1,18. 15,20.
28. De äro allasammans avfälliga och gensträviga, de gå med förtal,
de äro koppar och järn, allasammans äro de fördärvliga
människor.
>Hes. 22,18.
29. Blåsbälgen pustar, men ur elden kommer allenast bly fram; allt
luttrande är förgäves, slagget bliver ändå icke frånskilt.
30. »Ett silver som må kastas bort», så kan man kalla dem, ty HERREN
har förkastat dem.
*24/07 Jeremia, 7 Kapitlet
Jeremia, 7 Kapitlet

Dom över skrymtaktig gudstjänst.

1. Detta är det ord som kom till Jeremia från HERREN; han sade:
2. Ställ dig i porten till HERRENS hus, och predika där detta ord
och säg: Hören HERRENS ord, I alla av Juda, som gån in genom
dessa portar för att tillbedja HERREN.
>Jer. 26,2.
3. Så säger HERREN Sebaot, Israels Gud: Bättren edert leverne och
edert väsende, så vill jag låta eder bo kvar på denna plats.
>Jer. 18,11. 26,13.
4. Förliten eder icke på lögnaktigt tal, när man säger: »Här är
HERRENS tempel, HERRENS tempel, HERRENS tempel!»
>Mik. 3,11.
5. Nej, om I bättren edert leverne och edert väsende, om I dömen
rätt mellan man och man,
6. om I upphören att förtrycka främlingen, den faderlöse och änkan,
att utgjuta oskyldigt blod på denna plats och att följa efter
andra gudar, eder själva till olycka,
>2 Mos. 22,21 f. Jer. 22,3.
7. då vill jag för evärdliga tider låta eder bo på denna plats, i
det land som jag har givit åt edra fäder.

8. Men se, I förliten eder på lögnaktigt tal, som icke kan hjälpa.
9. Huru är det? I stjälen, mörden och begån äktenskapsbrott, I
svärjen falskt, I tänden offereld åt Baal och följen efter andra
gudar, som I icke kännen;
>Hos. 4,2.
10. sedan kommen I hit och träden fram inför mitt ansikte i detta
hus, som är uppkallat efter mitt namn, och sägen: »Med oss är
ingen nöd» -- för att därefter fortfara med alla dessa
styggelser.
11. Hållen I det då för en rövarkula, detta hus, som är uppkallat
efter mitt namn? Ja, sannerligen, också jag anser det så, säger
HERREN.
>Jes. 56,7. Matt. 21,13. Mark. 11,17. Luk. 19,46.
12. Gån bort till den plats i Silo, där jag först lät mitt namn bo,
och sen huru jag har gjort med den, för mitt folk Israels
ondskas skull.
>Jos. 18,1. 1 Sam. 4,8 f., 11. Ps. 78,60.
13. Och eftersom I haven gjort alla dessa gärningar, säger HERREN,
och icke haven velat höra, fastän jag titt och ofta har talat
till eder, och icke haven velat svara, fastän jag har ropat på
eder,
>2 Kon. 17,13 f. Ords. 1,24 f. Jes. 65,12. 66,4. Jer. 25,4 f.
14. därför vill jag nu med detta hus, som är uppkallat efter mitt
namn, och som I förliten eder på, och med denna plats, som jag
har givit åt eder och edra fäder, göra såsom jag gjorde med
Silo.
>2 Krön. 7,16. Ps. 132,13. Jer. 26,6, 9.
15. Och jag skall kasta eder bort ifrån mitt ansikte, såsom jag har
bortkastat alla edra bröder all Efraims släkt.
>2 Kon. 17,23. 21,18 f. 24,20.

16. Så må du nu icke bedja för detta folk eller frambära någon
klagan och förbön för dem eller lägga dig ut för dem hos mig, ty
jag vill icke höra dig.
>Jer. 11,14. 14,11.
17. Ser du icke vad de göra i Juda städer och på Jerusalems gator?
18. Barnen samla tillhopa ved, fäderna tända upp eld och kvinnorna
knåda deg, allt för att baka offerkakor åt himmelens drottning;
och drickoffer utgjuta de åt andra gudar, mig till sorg.
>Jer. 44,17 f.
19. Men är det då mig som de bereda sorg därmed, säger HERREN, och
icke fastmer sig själva, så att de komma på skam?
20. Därför säger Herren, HERREN så: Se, min vrede och förtörnelse
skall utgjuta sig över denna plats, över både människor och
djur, över både träden på marken och frukten på jorden; och den
skall brinna och icke bliva utsläckt.

21. Så säger HERREN Sebaot, Israels Gud: Läggen edra brännoffer
tillhopa med edra slaktoffer och äten så kött.
22. Ty på den tid då jag förde edra fäder ut ur Egyptens land gav
jag dem icke någon befallning eller något bud angående
brännoffer och slaktoffer;
>1 Sam. 15,22 f. Jes 1,11. Jer. 6,20. Am. 5,21 f. Mik. 6,7 f.
23. utan detta var det bud jag gav dem: »Hören min röst, så vill jag
vara eder Gud, och I skolen vara mitt folk; och vandren i allt
på den väg som jag bjuder eder, på det att det må gå eder väl.»
>2 Mos. 19,5. 3 Mos. 26,12. 5 Mos. 6,3. 10,12 f.
24. Men de ville icke höra eller böja sitt öra till mig, utan
vandrade efter sina egna rådslag, i sina onda hjärtans hårdhet,
och veko tillbaka i stället för att gå framåt.
>Jer. 11,8. 16,12. 17,23.
25. Allt ifrån den dag då edra fäder drogo ut ur Egyptens land ända
till nu har jag dag efter dag, titt och ofta, sänt till eder
alla mina tjänare profeterna.
>2 Krön. 36,15 f.
26. Men man ville icke höra mig eller böja sitt öra till mig; de
voro hårdnackade och gjorde ännu mer ont än deras fäder.
27. Och om du än säger dem allt detta, så skola de dock icke höra
dig; och om du än ropar till dem, så skola de dock icke svara
dig.
28. Säg därför till dem: »Detta är det folk som icke vill höra
HERRENS, sin Guds, röst eller taga emot tuktan. Sanningen är
försvunnen och utrotad ur deras mun.»

29. Skär av dig ditt huvudhår och kasta det bort, och stäm upp en
klagosång på höjderna. Ty HERREN har förkastat och förskjutit
detta släkte, som har uppväckt hans vrede.
30. Juda barn hava ju gjort vad ont är i mina ögon, säger HERREN; de
hava satt upp sina styggelser i det hus som är uppkallat efter
mitt namn, och de hava så orenat det.
31. Och Tofethöjderna i Hinnoms sons dal hava de byggt upp, för att
där uppbränna sina söner och döttrar i eld, fastän jag aldrig
har bjudit eller ens tänkt mig något sådant.
>3 Mos. 18,21. 5 Mos. 18,10. 2 Kon. 23,10. 2 Krön. 33,6. Jer. 19,5 f.
32. Se, därför skola dagar komma, säger HERREN, då man icke mer
skall säga »Tofet» eller »Hinnoms sons dal», utan »Dråpdalen»,
och då man skall begrava i Tofet, därför att ingen annan plats
finnes.
>Jer. 19,11.
33. Ja, detta folks döda kroppar skola bliva mat åt himmelens fåglar
och markens djur, och ingen skall skrämma bort dem.
>Jer. 34,20.
34. Och i Juda städer och på Jerusalems gator skall jag göra slut på
fröjderop och glädjerop, på rop för brudgum och rop för brud, ty
landet skall bliva ödelagt.
>Jes. 24,7. Jer. 16,9. 25,10. 33,11. Hes. 26,13. Hos. 2,11. Bar. 2,23.
*24/08 Jeremia, 8 Kapitlet
Jeremia, 8 Kapitlet

Dom över obotfärdigheten.

1. på den tiden, säger HERREN, skall man kasta Juda konungars och
furstars ben, och prästernas och profeternas ben, och Jerusalems
invånares ben ut ur deras gravar
>Bar. 2,24.
2. och kringströ dem inför solen och månen och himmelens hela
härskara, som de hava älskat, tjänat och efterföljt, sökt och
tillbett; man skall icke sedan samla dem tillhopa eller begrava
dem, utan de skola bliva gödsel på marken.
>5 Mos. 4,19. 17,3. 2 Kon. 21,3.
3. Och alla kvarblivna, de som lämnas kvar av detta onda släkte,
skola hellre vilja dö än leva, vilka än de orter må vara, dit
dessa kvarlämnade bliva fördrivna av mig, säger HERREN Sebaot.

4. Du skall ock säga till dem: Så säger HERREN:

Om någon faller, står han ju upp igen;
om någon går bort, vänder han ju tillbaka.
5. Varför går det då bort
i beständig avfällighet,
detta folk i Jerusalem?
Varför hålla de fast vid sitt svek
och vilja icke vända tillbaka?
6. Jag har givit akt och hört
huru de tala vad orätt är;
ingen enda finnes,
som ångrar sin ondska,
ingen säger: »Vad har jag gjort!»
Alla löpa de bort, lika hästar
som rusa åstad i striden.
7. Till och med hägern under himmelen
känner ju sin bestämda tid,
och turturduvan, svalan och tranan
taga i akt tiden för sin återkomst;
mitt folk däremot
känner ej HERRENS rätter.
>Jes. 1,3.
8. Huru kunnen I då säga: »Vi äro visa
och hava HERRENS lag ibland oss»?
Icke så, de skriftlärdes lögnpenna
har förvandlat den i lögn.
9. Sådana visa skola komma på skam,
komma till korta och bliva snärjda.
De hava ju förkastat HERRENS ord,
vari äro de då visa?
>5 Mos. 4,6. Job 5,16. 1 Kor. 3,19.
10. Så skall jag nu giva deras hustrur åt andra
och deras åkrar åt erövrare
Ty alla, både små och stora,
söka orätt vinning;
både profeter och präster
fara allasammans med lögn,
>Jes. 56,11. Jer. 6,12 f.
11. de taga det lätt med helandet
av dottern mitt folks skada;
de säga: »Allt står väl till, allt står väl till»,
och dock står icke allt väl
>Hes. 13,10.
12. De skola komma på skam, övade styggelse.
Likväl känna de alls icke skam
och veta icke av att blygas.
Därför skola de falla bland de andra;
när hemsökelsen träffar dem,
skola de komma på fall, säger HERREN.

13. Jag skall bortrycka och förgöra dem, säger HERREN.
Inga druvor växa på vinträden,
och inga fikon på fikonträden,
utan till och med löven äro vissnade:
De bud jag gav dem överträda de.
>Jes. 5,5 f. Matt. 21,19. Luk. 13,6 f.

14. Varför sitta vi här stilla?
Församlen eder och låt oss fly
in i de befästa städerna
och förgås där;
ty HERREN, vår Gud, vill förgöra oss,
han giver oss gift att dricka
därför att vi syndade mot HERREN.
>Jer. 4,5. 9,15. 23,15,
15. V bida efter frid,
men intet gott kommer,
efter en tid då vi skulle bliva helade,
men se, förskräckelse kommer.
>Jer. 14,19.
16. Från Dan hör man
frustandet av hans hästar;
för hans hingstars gnäggande
bävar hela landet.
De komma och förtära
landet med allt vad däri är,
staden med dem som bo däri.
>Jer. 4,15.
17. Ty se, jag sänder emot eder
ormar, basilisker,
mot vilka ingen besvärjelse hjälper,
och de skola stinga eder,
säger HERREN.

18. Var skall jag finna vederkvickelse i min sorg?
Mitt hjärta är sjukt i mig.
19. Hör, dottern mitt folk ropar
i fjärran land:
»Finnes då icke HERREN i Sion?
Är dennes konung icke mer där?»
Ja, varför hava de förtörnat mig med sina beläten,
med sina främmande avgudar?
>Mik. 4,9.
20. Skördetiden är förbi,
sommaren är till ända,
och ingen frälsning har kommit oss till del.
21. Jag är förkrossad,
därför att dottern mitt folk så krossas,
jag går sörjande,
häpnad har gripit mig.
22. Finnes då ingen balsam i Gilead,
finnes ingen läkare där?
Eller varför bliver dottern mitt folk
icke helad från sina sår?
>Jer. 46,11.
*24/09 Jeremia, 9 Kapitlet
Jeremia, 9 Kapitlet

Dom över folkets allmänna trolöshet.
Rätt berömmelse. Hemsökelsen över de
oomskurna.

1. Ack att mitt huvud vore en vattenbrunn
och mina ögon en tårekälla,
så att jag kunde gråta dag och natt
över de slagna hos dottern mitt folk!
>Jes. 22,4. Jer. 4,19. 14,17. Klag. 1,16. 2,18.
2. Ack att jag hade
ett härbärge i öknen,
så att jag kunde övergiva mitt folk
och draga bort ifrån dem!
Ty de äro allasammans äktenskapsbrytare,
en församling av trolösa.
>Ps. 55,7 f.
3. Sin tungas båge spänna de
till att avskjuta lögner,
och till sanning bruka de icke
sin makt i landet.
Nej, de gå från ogärning till ogärning,
men mig vilja de ej veta av, säger HERREN.
4. Var och en tage sig till vara för sin vän,
och ingen förlite sig på någon sin broder;
ty den ene brodern gör allt för att bedraga den andre,
och den ene vännen går omkring och förtalar den andre.
>Jer. 12,6. Mik. 7,5 f. Matt. 10,35 f.
5. Var och en handlar svikligt mot sin vän,
och ingen talar vad sant är;
de öva sina tungor i att tala lögn
de arbeta sig trötta med att göra illa.
>Ps. 52,4 f.
6. Du bor mitt ibland falskhet;
i sin falskhet vilja de ej veta av mig, säger HERREN.

7. Därför säger HERREN Sebaot så.
Se, jag måste luttra och pröva dem;
ty vad annat kan jag göra,
då nu dottern mitt folk är sådan?
>Jes. 48,10.
8. Deras tunga är en mördande pil;
vad den talar är svek.
Med munnen tala de vänligt till sin nästa,
men i hjärtat lägga de försåt för honom.
>Ps. 12,2 f. 28,3.
9. Skulle jag icke för sådant hemsöka dem? säger HERREN.
Skulle icke min själ hämnas
på ett sådant folk som detta är?
>Jer. 6,9, 29.

10. Över bergen vill jag gråta och sjunga sorgesång;
jag vill höja klagosång över betesmarkerna i öknen.
Ty de äro förbrända, så att ingen går där fram
och inga läten av boskap där höras;
både himmelens fåglar och fyrfotadjuren
hava flytt och äro borta.
>Jer. 4,25, 29. 12,4.
11. Jag skall göra Jerusalem till en stenhop,
till en boning för schakaler,
och Juda städer till en ödemark, där ingen bor.
>Ps. 79,1. Jes. 34,13 f. Jer. 10,22. 26,18. Mik. 3,12.

12. Vem är en vis man, så att han förstår detta? Och till vem har
HERRENS mun talat, så att han kan förklara detta: varför landet
har blivit så fördärvat, förbränt såsom en öken, där ingen går
fram?
>Ps. 107,43.
13. Och HERREN svarade: Jo, därför att de hava övergivit min lag,
den som jag förelade dem, och icke hava hört min röst och
vandrat efter den
14. utan vandrat efter sina egna hjärtans hårdhet och efterföljt
Baalerna, såsom deras fader lärde dem.
15. Därför säger HERREN Sebaot, Israels Gud, så: Se, jag skall giva
detta folk malört att äta och gift att dricka.
>Jer. 8,14. 23,15. 25,15.
16. Och jag skall förströ dem bland folk som varken de eller deras
fäder hava känt, och skall sända svärdet efter dem, till dess
att jag har gjort ände på dem.
>3 Mos. 26,33. 5 Mos. 28,64.

17. Så säger HERREN Sebaot:
Given akt; tillkallen gråterskor,
för att de må komma,
och sänden efter förfarna kvinnor,
och låten dem komma.
>2 Krön. 35,25. Am. 5,16.
18. Låten dem med hast stämma upp
sorgesång över oss,
så att våra ögon flyta i tårar
och vatten strömmar från våra ögonlock.
19. Ty sorgesång höres ljuda från Sion:
Huru har ej förstörelse drabbat oss!
Vi hava kommit illa på skam, vi måste ju övergiva landet,
ty våra boningar hava de slagit ned.

20. Ja, hören, I kvinnor,
HERRENS ord,
och edert öra fatte
hans muns tal.
Lären edra döttrar sorgesång;
ja, lären varandra klagosång.
21. Ty döden stiger in genom vara fönster,
han kommer in i våra palats;
han utrotar barnen från gatan
och ynglingarna från torgen.
22. Ja, tala: Så säger HERREN:
Och människornas döda kroppar ligga
såsom gödsel på marken
och såsom kärvar efter skördemannen,
vilka ingen samlar upp.
>Jer. 8,2. 16,4. 25,33.

23. Så säger HERREN:
Den vise berömme sig icke av sin vishet,
den starke berömme sig icke av sin styrka,
den rike berömme sig icke av sin rikedom.
24. Nej, den som vill berömma sig, han berömme sig därav
att han har förstånd till att känna mig:
att jag är HERREN, som gör nåd,
rätt och rättfärdighet på jorden.
Ty till sådana har jag behag, säger HERREN.
>1 Kor. 1,31. 2 Kor. 10,17.

25. Se, dagar skola komma, säger HERREN, då jag skall hemsöka alla
omskurna som dock äro oomskurna:
26. Egypten, Juda, Edom, Ammons barn, Moab och alla ökenbor med
kantklippt hår. Ty hednafolken äro alla oomskurna, och hela
Israels hus har ett oomskuret hjärta.
>3 Mos. 19,27. Jer. 4,4. 25,23. 49,32. Apg. 7,51. Rom. 2,28 f.
*24/10 Jeremia, 10 Kapitlet
Jeremia, 10 Kapitlet

Avgudaväsendets fåfänglighet. Herrens
storhet. Judalandets förödelse. Bön om
lindring av straffet.

1. Hören det ord som HERREN talar till eder, I av Israels hus.
Så säger HERREN:

2. I skolen icke vänja eder vid hedningarnas sätt
och icke förfäras för himmelens tecken,
därför att hedningarna förfäras för dem.
>3 Mos. 18,3. Jes. 47,13.
3. Ty vad folken predika är fåfängliga avgudar.
Se, av ett stycke trä från skogen hugger man ut dem,
och konstnärens händer tillyxa dem;
>Jes. 40,19 f. 41,29. 44,9 f. Bar. 6,23 f.
4. med silver och guld pryder man dem
och fäster dem med spikar och hammare,
för att de icke skola falla omkull.
5. Lika fågelskrämmor på ett gurkfält
stå de där och kunna ej tala;
man måste bära dem,
ty de kunna ej gå.
Frukten då icke för dem,
ty de kunna ej göra något ont;
och att göra något gott,
det förmå de ej heller.
>Ps. 115,6 f. Jes. 46,1, 7. Bar. 6,69.

6. Men dig, HERRE,
är ingen lik;
du är stor,
ditt namn är stort i makt.
>Ps. 86,8. Jer. 32,19.
7. Vem skulle icke frukta dig,
du folkens konung?
Sådant tillkommer ju dig.
Ty bland folkens alla vise
och i alla deras riken
finnes ingen som är dig lik.
>Upp. 15,3 f.

8. Nej, allasammans äro de oförnuftiga och dårar.
Avgudadyrkan är att dyrka trä,
>Hab. 2,18. Sak. 10,2.
9. silverplåt, hämtad från Tarsis,
guld, fört ifrån Ufas,
arbetat av en konstnär, av en guldsmeds händer.
I blått och rött purpurtyg stå de klädda,
allasammans blott verk av konstförfarna män.
>1 Kon. 10,22. Bar. 6,10 f.
10. Men HERREN är en sann Gud,
han är en levande Gud
och en evig konung;
för hans förtörnelse bävar jorden,
och folken kunna icke uthärda hans vrede.
>Nah. 1,5.

11. Så skolen I säga till dem:
De gudar som icke hava gjort himmel och jord,
de skola utrotas från jorden och ej få finnas under himmelen.
12. Han har gjort jorden genom sin kraft,
han har berett jordens krets genom sin vishet,
och genom sitt förstånd har han utspänt himmelen.
>1 Mos 1,1. Jes. 45,12. Jer. 51,15 f.
13. När han vill låta höra sin röst,
då brusa himmelens vatten,
då låter han regnskyar stiga upp från jordens ända;
han låter ljungeldar komma med regn
och för vinden ut ur dess förvaringsrum.
>Ps. 135,7.
14. Såsom dårar stå då alla människor där och begripa intet;
guldsmederna komma då alla på skam med sina beläten,
ty deras gjutna beläten äro lögn,
och ingen ande är i dem.
>Jes. 42,17 f. 45,16.
15. De äro fåfänglighet, en tillverkning att le åt;
när hemsökelsen kommer över dem, måste de förgås.
16. Men sådan är icke han som är Jakobs del;
nej, det är han som har skapat allt,
och Israel är hans arvedels stam.
HERREN Sebaot är hans namn.
>5 Mos. 4,10 f. 32,9.

17. Samlen edert gods och fören det bort ur landet,
I som sitten under belägring.
18. Ty så säger HERREN:
Se, denna gång skall jag slunga bort
landets inbyggare;
jag skall bereda dem ångest,
så att de förnimma det.

19. Ve mig, jag är sönderkrossad!
Oläkligt är mitt sår.
Men jag säger: Ja, detta är min plåga,
jag måste bära den!
>Jer. 14,17. Mik. 7,8.
20. Mitt tält är förstört,
och mina tältstreck äro alla avslitna.
Mina barn äro borta,
de finnas icke mer;
ingen är kvar, som kan slå upp mitt tält
och sätta upp mina tältdukar.
21. Ty herdarna voro oförnuftiga,
de frågade icke efter HERREN;
därför hade de ingen framgång,
och hela deras hjord blev förskingrad.
>Jer. 23,1.

22. Lyssna, något höres!
Se, det nalkas!
Ett stort dån kommer
från nordlandet
för att göra Juda städer
till en ödemark,
till en boning för schakaler.
>Jer. 1,14. 9,11.

23. Jag vet det, HERRE:
människans väg beror ej av henne,
det står icke i vandrarens makt
att rätt styra sina steg.
>Ords. 16,9.
24. Så tukta mig, HERRE
likväl med måtta;
icke i din vrede,
på det att du ej må göra mig till intet.
>Ps. 6,2. 38,2. Jer. 30,11. Vish. 11,9.
25. Utgjut din förtörnelse över hedningarna,
som icke känna dig,
och över de släkter
som ej åkalla ditt namn.
ty de hava uppätit Jakob,
ja, uppätit och gjort ände på honom,
och hans boning hava de förött.
>Ps. 79,6 f. Jes. 64,10.
*24/11 Jeremia, 11 Kapitlet
Jeremia, 11 Kapitlet

Juda förbundsbrott och den kommande
straffdomen. Mordanslag mot profeten av
Anatots män.

1. Detta är det ord som kom till Jeremia från HERREN; han sade:
2. »Hören detta förbunds ord, och talen till Juda män och till
Jerusalems invånare;
3. säg till dem: Så säger HERREN, Israels Gud: Förbannad vare den
man som icke hör detta förbunds ord,
>5 Mos. 27,26. Gal. 3,10.
4. det som jag bjöd edra fader på den tid då jag förde dem ut ur
Egyptens land, den smältugnen, i det jag sade: Hören min röst
och gören detta, alldeles såsom jag bjuder eder, så skolen I
vara mitt folk, och jag skall vara eder Gud,
>2 Mos. 19,5. 5 Mos. 4,20. 29,13. 1 Kon. 8,51. Jer. 7,23.
5. på det att jag må hålla den ed som jag har svurit edra fäder:
att giva dem ett land som flyter av mjölk och honung, såsom ock
nu har skett.» Och jag svarade och sade: »Ja, amen, HERRE.»
>1 Mos. 12,7. 15,7 f. 26,3. 28,4. 2 Mos. 3,8.

6. Och HERREN sade till mig: Predika allt detta i Juda städer och
på gatorna i Jerusalem och säg: Hören detta förbunds ord och
gören efter dem.
7. Ty både på den dag då jag förde edra fäder ut ur Egyptens land
och sedan ända till denna dag har jag varnat dem, ja, titt och
ofta har jag varnat dem och sagt: »Hören min röst»;
>2 Kon. 17,13 f. Jer. 7,13.
8. men de ville icke höra eller böja sitt öra därtill, utan
vandrade var och en i sitt onda hjärtas hårdhet. Därför lät jag
ock komma över dem allt vad jag hade sagt i det förbund som jag
bjöd dem hålla, men som de dock icke höllo.
>Jer. 7,24, 26.

9. Och HERREN sade till mig: Jag vet huru Juda män och Jerusalems
invånare hava sammansvurit sig.
10. De hava vänt tillbaka till sina förfäders missgärningar, deras
som icke ville höra mina ord. Själva hava de så följt efter
andra gudar och tjänat dem. Ja, Israels hus och Juda hus hava
brutit det förbund som jag slöt med deras fäder.
>Jer. 9,13.
11. Därför säger HERREN så: Se, jag skall låta en olycka komma över
dem, som de icke skola kunna undkomma; och när de då ropa till
mig, skall jag icke höra dem.
>Ps. 18,42. Ords. 1,28. Jes. 1,15. Jer. 14,12. Hes. 8,18. Mik. 3,4.
12. Och om så Juda städer och Jerusalems invånare gå bort och ropa
till de gudar åt vilka de pläga tända offereld, så skola dessa
alls icke kunna frälsa dem i deras olyckas tid.
>5 Mos. 32,38.
13. Ty så många som dina städer äro, så många hava dina gudar
blivit, du Juda; och så många som gatorna äro i Jerusalem, så
många altaren haven I satt upp åt skändlighetsguden: altaren
till att tända offereld åt Baal.
>2 Krön. 28,24. Jer. 2,28.

14. Så må du nu icke bedja för detta folk eller frambära någon
klagan och förbön för dem; ty jag vill icke höra, när de ropa
till mig för sin olyckas skull.
>Jer. 7,16. 14,11.

15. Vad har min älskade att göra i mitt hus, då hon, ja, hela hopen,
övar sådan skändlighet? Kan heligt kött komma såsom offer från
dig? När du får bedriva din ondska, då fröjdar du dig ju.
16. »Ett grönskande olivträd, prytt med sköna frukter», så kallade
HERREN dig; men nu har han med stort och väldigt dån tänt upp en
eld omkring det trädet, så att dess grenar fördärvas.
17. Ja, HERREN Sebaot, han som planterade dig, har beslutit olycka
över dig, för den ondskas skull som Israels och Juda hus hava
bedrivit till att förtörna mig, i det att de hava tänt offereld
åt Baal.

18. HERREN kungjorde det för mig, så att jag fick veta det;
ja, du lät mig se vad de förehade.
19. Själv var jag såsom ett menlöst lamm
som föres bort till att slaktas;
jag visste ej att de förehade anslag mot mig:
»Låt oss fördärva trädet med dess frukt,
låt oss utrota honom ur de levandes land,
så att man icke mer kommer ihåg hans namn.»
20. Men HERREN Sebaot är en rättfärdig domare,
som prövar njurar och hjärta.
Så låt mig då få se din hämnd på dem,
ty för dig har jag lagt fram min sak.
>1 Sam. 16,7. Ps. 7,10. 17,3. Jer. 17,1O 20,12. Upp. 2,23.

21. Därför säger HERREN så om Anatots män, dem som stå efter ditt
liv och säga: »Profetera icke i HERRENS namn, om du icke vill dö
för vår hand»
22. ja, därför säger HERREN Sebaot så: Se, jag skall hemsöka dem;
deras unga män skola dö genom svärd, deras söner och döttrar
skola dö genom hunger.
23. Och intet skall bliva kvar av dem; ty jag skall låta olycka
drabba Anatots män, när deras hemsökelses år kommer.
*24/12 Jeremia, 12 Kapitlet
Jeremia, 12 Kapitlet

Profetens undran över Herrens vägar.
Straffdom över Herrens arvedel. Israels
grannar.

1. HERRE, om jag vill gå till rätta med dig,
så behåller du dock rätten.
Likväl måste jag tala med dig om vad rätt är.
Varför går det de ogudaktiga så väl?
Varför hava alla trolösa så god lycka?
>Job 21,7. Ps. 73,3. Hab. 1,13. Mal. 3,15.
2. Du planterar dem, och de slå rot;
de växa och bära frukt.
Nära är du i deras mun,
men fjärran är du från deras innersta.
>Jes. 29,13.
3. Men du, HERRE, känner mig;
du ser mig och prövar
huru mitt hjärta är mot dig.
Ryck dem bort såsom får till att slaktas,
och invig dem till en dödens dag.
>Ps. 139,1 f.

4. Huru länge skall landet ligga sörjande
och gräset på marken allestädes förtorka,
så att både fyrfotadjur och fåglar förgås
för inbyggarnas ondskas skull,
under det att dessa säga:
»Han skall icke se vår undergång»
>Jes. 24,6. Jer. 4,25. 9,10.

5. Om du icke orkar löpa
i kapp med fotgängare,
huru vill du då taga upp
tävlan med hästar?
Och om du nu känner dig trygg
i ett fredligt land,
huru skall det gå dig
bland Jordanbygdens snår?
6. Se, till och med dina bröder
och din faders hus
äro ju trolösa mot dig;
till och med dessa ropa
med full hals
bakom din rygg.
Du må icke tro på dem,
om de ock tala vänligt till dig.
>Jer. 9,4.

7. Jag har övergivit mitt hus,
förskjutit min arvedel;
det som var kärast för min själ
lämnade jag i fiendehand.
8. Hon som är min arvedel blev mot mig
såsom ett lejon i skogen;
hon har höjt sin röst mot mig,
därför har jag fattat hat till henne.
9. Skall min arvedel vara mot mig såsom en brokig rovfågel --
då må ock rovfåglar komma emot henne från alla sidor.
Upp, samlen tillhopa alla markens djur,
och låten dem komma för att äta!
>Jes. 56,9.

10. Herdar i mängd fördärva min vingård
och förtrampa min åker;
de göra min sköna åker
till en öde öken.
Man gör den till en ödemark;
11. sörjande och öde ligger den framför mig.
Hela landet ödelägges,
ty ingen finnes, som vill akta på.
12. Över alla höjder i öknen
rycka förhärjare fram,
ja, HERRENS svärd förtär allt,
från den ena ändan av landet till den andra;
intet kött kan finna räddning.
13. De hava sått vete,
men skördat tistel;
de hava mödat sig fåfängt.
Ja, I skolen komma på skam med eder gröda
för HERRENS glödande vredes skull.
>3 Mos. 26,16. 5 Mos. 28,38. Mik. 6,16. Hagg. 1,6.

14. Så säger HERREN om alla de onda grannar som förgripa sig på den
arvedel jag har givit åt mitt folk Israel: Se, jag skall rycka
dem bort ur deras land, och Juda hus skall jag rycka undan ifrån
dem.
15. Men därefter, sedan jag har ryckt dem bort, skall jag åter
förbarma mig över dem och låta dem komma tillbaka, var och en
till sin arvedel och var och en till sitt land.
16. Om de då rätt lära sig mitt folks vägar, så att de svärja vid
mitt namn: »Så sant HERREN lever», likasom de förut lärde mitt
folk att svärja vid Baal, då skola de bliva upprättade mitt
ibland mitt folk.
>5 Mos. 6,13. 10,20. Jer. 4,2. Ef. 2,19 f.
17. Men om de icke vilja höra, så skall jag alldeles bortrycka och
förgöra det folket, säger HERREN.
*24/13 Jeremia, 13 Kapitlet
Jeremia, 13 Kapitlet

Profetens gördel. Juda under bilden av
ett vinkärl. Fångenskapen såsom ett
straff för folkets ondska och otrohet.

1. Så sade HERREN till mig: »Gå bort och köp dig en linnegördel,
och sätt den omkring dina länder, men låt den icke komma i
vatten.»
2. Och jag köpte en gördel, såsom HERREN hade befallt, och satte
den omkring mina länder.
3. Då kom HERRENS ord till mig för andra gången; han sade:
4. »Tag gördeln som du har köpt, och som du bär omkring dina
länder, och stå upp och gå bort till Frat, och göm den där i en
stenklyfta.»
5. Och jag gick bort och gömde den vid Frat, såsom HERREN hade
bjudit mig.
6. Sedan, en lång tid därefter, sade HERREN till mig: »Stå upp och
gå bort till Frat, och hämta därifrån den gördel som jag bjöd
dig gömma där.»
7. Och jag gick bort till Frat och grävde upp gördeln och hämtade
fram den från det ställe där jag hade gömt den. Och se, gördeln
var fördärvad, så att den icke mer dugde till något.

8. Då kom HERRENS ord till mig; han sade:
9. Så säger HERREN: På samma sätt skall jag sända fördärv över
Judas och Jerusalems stora högmod.
10. Detta onda folk, som icke vill höra mitt ord, utan vandrar i
sitt hjärtas hårdhet och följer efter andra gudar och tjänar och
tillbeder dem, det skall bliva såsom denna gördel vilken icke
duger till något.
11. Ty likasom en mans gördel sluter sig tätt omkring hans länder,
så lät jag hela Israels hus och hela Juda hus sluta sig till
mig, säger HERREN, på det att de skulle vara mitt folk och bliva
mig till berömmelse, lov och ära; men de ville icke höra.
>5 Mos. 26,19.

12. Säg därför till dem detta ord: Så säger HERREN, Israels Gud:
Alla vinkärl äro till för att fyllas med vin. Och när de då säga
till dig: »Skulle vi icke veta att alla vinkärl äro till för att
fyllas med vin?»,
13. så svara dem: Så säger HERREN: Se, jag skall fylla detta lands
alla inbyggare, konungarna som sitta på Davids tron, och
prästerna och profeterna, ja, alla Jerusalems invånare, så att
de bliva druckna.
>Jer. 25,15 f. Hes. 23,33.
14. Och jag skall krossa dem, den ene mot den andre, både fäder och
barn, säger HERREN. Jag skall icke hava någon misskund, icke
skona och icke förbarma mig, så att jag avstår från att fördärva
dem.
>Jer. 6,21.

15. Hören och lyssnen härtill, varen icke övermodiga;
ty HERREN har talat.
16. Given HERREN, eder Gud, ära,
förrän han låter mörkret komma,
och förrän edra fötter snubbla på bergen,
när det skymmer;
ty det ljus I förbiden skall han byta i dödsskugga
och göra till töcken.
>Ps. 44,20. Jes. 8,22. 59,9.

17. Men om I icke hören härpå, så måste min själ i lönndom sörja
över sådant övermod, och mitt öga måste bitterligen gråta och
flyta i tårar, därför att HERRENS hjord då bliver bortförd i
fångenskap.
>Jer. 9,1. 14,17. Klag. 1,2, 16. 2,18.

18. Säg till konungen och konungamodern:
Sätten eder lågt ned,
ty den härlighetens krona som prydde edert huvud
har fallit av eder.
>Jer. 36,30. Klag. 5,16. Hes. 21,26.
19. Städerna i Sydlandet äro tillslutna,
och ingen finnes, som öppnar dem;
hela Juda är bortfört i fångenskap,
ja, bortfört helt och hållet.
20. Lyften upp edra ögon och sen
huru de komma norrifrån.
Var är nu hjorden som var dig given,
den hjord som var din ära?
21. Vad vill du säga, när han sätter
till herrar över dig män
som du själv har lärt att komma
till dig såsom älskare?
Skulle du då icke gripas av vånda
såsom en kvinna i barnsnöd?
>Jer. 6,24.
22. Men om du säger i ditt hjärta:
»Varför har det gått mig så?»,
så vet: for din stora missgärnings skull blev ditt mantelsläp upplyft
och dina fötter nesligt blottade.
>Jes. 47,2 f. Jer. 5,19. 16,10 f. Nah. 3,5.

23. Kan väl en etiopier förvandla sin hud
eller en panter sina fläckar?
Då skullen också I kunna göra något gott,
I som ären så övade i ondska.
24. Välan, jag vill förskingra dem såsom strå
som far bort för öknens vind.
>Job 21,18. Ps. 1,4.
25. Detta skall vara din lott och din beskärda del från mig,
säger HERREN,
därför att du har förgätit mig
och förlitat dig på lögn.
26. Därför skall jag ock draga upp
ditt mantelsläp över ditt ansikte,
så att man får se din skam.
27. Din otukt, ditt vrenskande,
ditt skändliga otuktsväsen --
på höjderna, på fältet
har jag sett dina styggelser.
Ve dig, Jerusalem!
Du kommer icke att bliva ren --
på huru lång tid ännu?
>Jer. 6,8. Hes. 22,9 f,
*24/14 Jeremia, 14 Kapitlet
Jeremia, 14 Kapitlet

Den stora torkan och profetens förbön.

1. Detta är det HERRENS ord som kom till Jeremia angående torkan.

2. Juda ligger sörjande,
dess portar äro förfallna,
likasom i sorgdräkt
luta de mot jorden,
och ett klagorop stiger
upp från Jerusalem.
>Jes, 3,6. Jer. 12,4. Klag. 1,4. 2,8.
3. Stormännen där
sända de små efter vatten,
men när de komma till dammarna,
finna de intet vatten;
de måste vända tillbaka
med tomma kärl.
De stå där med skam och blygd
och måste hölja över sina huvuden.
4. För markens skull, som ligger vanmäktig,
därför att intet regn faller på jorden,
stå åkermännen med skam
och måste hölja över sina huvuden.
>Joel 1,11.
5. Ja, också hinden på fältet
övergiver sin nyfödda kalv,
därför att intet grönt finnes
>Joel 1,18.
6. Och vildåsnorna stå på höjderna
och flämta såsom schakaler;
deras ögon försmäkta,
därför att gräset är borta.

7. Om än våra missgärningar
vittna emot oss,
så hjälp dock, HERRE,
för ditt namns skull.
Ty vår avfällighet är stor;
mot dig hava vi syndat.
8. Du Israels hopp
dess frälsare i nödens tid,
varför är du såsom en främling i landet,
lik en vägfarande som slår upp sitt tält
allenast för en natt?
9. Varför är du lik en rådlös man,
lik en hjälte som icke kan hjälpa?
Du bor ju dock mitt ibland oss, HERRE,
och vi äro uppkallade efter ditt namn;
så övergiv oss då icke.

10. Så säger HERREN om detta folk:

På detta sätt driva de gärna omkring,
de hålla icke sina fötter i styr.
Därför har HERREN intet behag till dem;
nej, han kommer nu ihåg deras missgärning
och hemsöker deras synder.
>Jer. 2,23, 31. Hos. 8,3. 9,9.

11. Och HERREN sade till mig: Du må icke bedja om något gott för
detta folk.
>Jer. 7,16. 11,14.
12. Ty om de än fasta, så vill jag dock icke höra deras rop, och om
de än offra brännoffer och spisoffer så har jag intet behag till
dem, utan vill förgöra dem med svärd, hungersnöd och
pest.
>Ords. 1,28. Jes. 1,15. Jer. 6,20. 11,11. Hes. 8,18. Am. 5,22.
>Mik. 3,4.
13. Då sade jag: »Ack Herre, HERRE! Profeterna säga ju till dem: I
skolen icke se något svärd, ej heller skall hungersnöd träffa
eder, nej, en varaktig frid skall jag giva eder på denna plats.»
>Jer. 5,12.
14. Men HERREN sade till mig: Profeterna profetera lögn i mitt namn;
jag har icke sänt dem eller givit dem någon befallning eller
talat till dem. Lögnsyner och tomma spådomar och fåfängligt tal
och sina egna hjärtans svek är det de profetera för eder.
>Jer. 23,21. 27,14 f. 29,8 f.
15. Därför säger HERREN så om de profeter som profetera i mitt namn,
fastän jag icke har sänt dem, och som säga att svärd och
hungersnöd icke skola komma i detta land: Jo, genom svärd och
hunger skola dessa profeter förgås.
16. Och folket som de profetera för, både män och hustrur, både
söner och döttrar, skola komma att ligga på Jerusalems gator,
slagna av hunger och svärd, och ingen skall begrava dem; och jag
skall utgjuta deras ondska över dem.
17. Men du skall säga till dem detta ord:

Mina ögon flyta i tårar
natt och dag
och få ingen ro,
ty jungfrun, dottern mitt folk
har drabbats av stor förstöring,
av ett svårt och oläkligt sår.
>Jer. 9,1. 10,19. 13,17. 30,12. Klag. 1,2, 18. 2,18. 3,48.
18. Om jag går ut på marken,
se, då ligga där svärdsslagna män;
och kommer jag in i staden,
så mötes jag där av hungerns plågor.
Ja, både profeter och präster
nödgas draga från ort till ort,
till ett land som de icke känna.

19. Har du då alldeles förkastat Juda?
Har din själ begynt försmå Sion?
Eller varför har du slagit oss så,
att ingen kan hela oss?
Vi bida efter frid,
men intet gott kommer,
efter en tid då vi skulle bliva helade,
men se, förskräckelse kommer.
>Jer. 8,15.
20. HERRE, vi känna vår ogudaktighet,
våra fäders missgärning,
ty vi hava syndat mot dig.
>Ps. 106,6. Jer. 3,25. Dan. 9,8.
21. För ditt namns skull,
förkasta oss icke,
låt din härlighets tron
ej bliva föraktad;
kom ihåg ditt förbund med oss,
och bryt det icke.
>Jer. 3,17.
22. Finnas väl bland hedningarnas
fåfängliga avgudar
sådana som kunna giva regn?
Eller kan himmelen av sig själv
låta regnskurar falla?
Är det icke dig,
HERRE, vår Gud,
som vi måste förbida?
Det är ju du
som har gjort allt detta.
>Job 5,10. Ps. 135,7. 147,8. Apg. 14,15 f.
*24/15 Jeremia, 15 Kapitlet
Jeremia, 15 Kapitlet

Herrens samtal med profeten.

1. Men HERREN sade till mig; Om än Mose och Samuel trädde inför
mig, så skulle min själ dock icke vända sig till detta folk.
Driv dem bort ifrån mitt ansikte och låt dem gå.
>2 Mos. 32,11 f. 4 Mos 14,13 f. 1 Sam. 7,9 f. Ps. 99,6.
>Hes. 14,14, 16.
2. Och om de fråga dig: »Vart skola vi gå?», så skall du svara dem:
Så säger HERREN: I pestens våld den som hör pesten till, i
svärdets våld den som hör svärdet till, i hungerns våld den som
hör hungern till, i fångenskapens våld den som hör fångenskapen
till.
>Jer. 43,11. Sak. 11,9.
3. Fyra slags hemsökelser skall jag låta komma över dem, säger
HERREN: svärdet, som skall dräpa dem, hundarna, som skola släpa
bort dem, himmelens fåglar och vilddjuren på marken, som skola
äta upp och fördärva dem.
>3 Mos. 26,16. 5 Mos. 28,26.
4. Och jag skall göra dem till en varnagel för alla riken på
jorden, till straff för det som Manasse, Hiskias son, Juda
konung, har gjort i Jerusalem.
>5 Mos. 28,25. 2 Kon. 21,11. 23,26. 24,3. 2 Krön. 29,8. 33,19.
>Jer. 24,9.

5. Ty vem kan hava misskund med dig, Jerusalem,
och vem kan ömka dig,
och vem kan vilja komma för att fråga
om det står väl till med dig?
6. Du själv försköt mig, säger HERREN;
du gick din väg bort.
Därför uträckte jag mot dig min hand och fördärvade dig;
jag hade tröttnat att förbarma mig.
7. Ja, jag kastade dem med kastskovel
vid landets portar,
jag gjorde föräldrarna barnlösa, jag förgjorde mitt folk,
då de ej ville vända om från sina vägar.
8. Deras änkor blevo genom mig
talrikare än sanden i havet;
över mödrarna till deras unga
lät jag förhärjare komma
mitt på ljusa dagen;
plötsligt lät jag ångest och förskräckelse
falla över dem.
9. Om en moder än hade sju söner,
måste hon dock giva upp andan i sorg;
hennes sol gick ned, medan det ännu var dag,
hon måste bliva till skam och blygd.
Och vad som är kvar av dem skall
jag giva till pris
åt deras fienders svärd, säger HERREN

10. »Ve mig, min moder, att du har fött mig,
mig som är till kiv och träta för hela landet!
Jag har icke drivit ocker,
ej heller har någon behövt ockra på mig;
likväl förbanna de mig alla.»
>Job 3,1 f. 10,18. Jer. 20,1 f., 14. 26,7 f. 38,6.

11. Men HERREN svarade: »Sannerligen, jag skall styrka dig och låta
det gå dig väl. Sannerligen, jag skall så göra, att dina fiender
komma och bönfalla inför dig i olyckans och nödens
tid.
>Jer. 21,1 f. 37,3. 42,1 f.
12. Kan man bryta sönder järn, järn från norden, eller koppar?» --
13. Ditt gods och dina skatter skall jag lämna till plundring, och
det utan betalning, till straff för allt vad du har syndat i
hela ditt land.
>Ps. 44,13. Jes. 52,3. Jer. 17,3 f.
14. Och jag skall låta dina fiender föra dig in i ett land som du
icke känner. Ty min vredes eld är upptänd; mot eder skall det
brinna.
>5 Mos. 32,22 f.

15. HERRE, du vet det.
Tänk på mig och låt dig vårda om mig,
och skaffa mig hämnd på mina förföljare;
tag mig icke bort, du som är långmodig.
Betänk huru jag bär smälek för din skull
16. När jag fick dina ord, blevo de min spis,
ja, dina ord blevo för mig
mitt hjärtas fröjd och glädje;
ty jag är uppkallad efter ditt namn,
HERRE, härskarornas Gud.
17. Jag har icke suttit i gycklares samkväm
och förlustat mig där;
för din hands skull har jag måst sitta ensam,
ty du har uppfyllt mig med förgrymmelse.
>Jes. 8,11. Jer. 6,11. Hes. 3,14.
18. Varför skall jag då plågas så oavlåtligt,
och varför är mitt sår så ohelbart?
Det vill ju icke läkas.
Ja, du bliver för mig såsom en försinande bäck,
så som ett vatten som ingen kan lita på.

19. Därför säger HERREN så:
Om du vänder åter, så vill jag låta dig komma åter
och bliva min tjänare.
Och om du frambär ädel metall utan slagg,
så skall du få tjäna mig såsom mun.
Dessa skola då vända åter till dig,
men du skall icke vända åter till dem.
20. Och jag skall göra dig inför detta folk
till en fast kopparmur,
så att de icke skola bliva dig övermäktiga,
om de vilja strida mot dig;
ty jag är med dig och vill frälsa dig
och vill hjälpa dig, säger HERREN.
>Jer. 1,18. 6,27. 20,11.
21. Jag skall hjälpa dig ut ur de ondas våld
och skall förlossa dig ur våldsverkarnas hand.
*24/16 Jeremia, 16 Kapitlet
Jeremia, 16 Kapitlet

Straffdomar och nådelöften.

1. Och HERRENS ord kom till mig; han sade:
2. Du skall icke taga dig någon hustru eller skaffa dig några söner
och döttrar på denna plats.
3. Ty så säger HERREN om de söner och döttrar som bliva I födda på
denna plats, och om mödrarna som hava fött dem, och om fäderna
som hava avlat dem i detta land:
4. Av svåra sjukdomar skola de dö; man skall icke hålla dödsklagan
efter dem eller begrava dem, utan de skola bliva gödsel på
marken. Och genom svärd och hunger skola de förgås, och deras
döda kroppar skola bliva mat åt himmelens fåglar och markens
djur. I
>Jer. 7,33. 8,2. 9,22. 25,33.

5. Ty så säger HERREN: Du skall icke gå in i något sorgehus och
icke begiva dig åstad för att hålla dödsklagan, ej heller ömka
dem; ty jag har tagit bort min frid ifrån detta folk, säger
HERREN, ja, min nåd och barmhärtighet.
6. Och både stora och små skola dö i detta land, utan att bliva
begravna; och man skall icke hålla dödsklagan efter dem, och
ingen skall för deras skull rista märken på sig eller raka sitt
huvud.
>5 Mos. 14,1. Jer. 41,5. Mik.1,16.
7. Man skall icke bryta bröd åt någon, för att trösta honom i
sorgen efter en död, och icke giva någon tröstebägaren att
dricka, när han har förlorat fader eller moder.
>Hes. 24,17, 22 f.
8. Och i gästabudshus skall du icke heller gå in för att sitta med
dem och äta och dricka.
9. Ty så säger HERREN Sebaot, Israels Gud: Se, inför edra ögon, och
medan I ännu leven, skall jag på denna plats göra slut på
fröjderop och glädjerop, på rop för brudgum och rop för brud. I
>Jer. 7,84. 25,10. 33,11. Hes. 26,18.

10. När du nu förkunnar alla dessa ord för detta folk och de då
fråga dig: »Varför har HERREN uttalat över oss all denna stora
olycka? Och vari består den missgärning och synd som vi hava
begått mot HERREN, vår Gud?»,
>Jer. 5,19. 13,22.
11. då skall du svara dem: »Jo, edra fäder övergåvo mig, säger
HERREN, och följde efter andra gudar och tjänade och tillbådo
dem; ja, mig övergåvo de och höllo icke min lag.
12. Och I själva haven gjort ännu mer ont, än edra fäder gjorde; ty
se, I vandren var och en efter sitt onda hjärtas hårdhet, och I
viljen icke höra mig.
13. Därför skall jag ock slunga eder bort ur detta land, till ett
land son varken I eller edra fäder haven känt, och där Skolen I
få tjäna andra gudar både dag och natt; ty jag skall icke hava
någon misskund med eder.»
>5 Mos. 4,27 f. 28,36, 64. Jer. 5,19.

14. Se, därför skola dagar komma, säger HERREN, då man icke mer
skall säga: »Så sant HERREN lever, han som har fört Israels barn
upp ur Egyptens land»,
>Jer. 23,7 f.
15. utan: »Så sant HERREN lever, han som har fört Israels barn upp
ur nordlandet, och ur alla andra länder till vilka han hade
drivit dem bort.» Ty jag skall föra dem tillbaka till deras
land, det som jag gav åt deras fäder.
16. Se, jag skall sända bud efter många fiskare, säger HERREN, och
de skola fiska upp dem; och sedan skall jag sända bud efter
många jägare, och de skola jaga dem ned från alla berg och alla
höjder och ut ur stenklyftorna.
>Hab. 1,14 f.
17. Ty mina ögon äro riktade på alla deras vägar; de kunna icke
gömma sig för mitt ansikte och deras missgärning är icke fördold
för mina ögon.
>Job 34,21 f. Ps. 90,8. Ords. 5,21. Jer. 23,24. 32,19. Hebr. 4,13.
18. Och först skall jag i dubbelt mått vedergälla dem för deras
missgärning och synd, för att de hava oskärat mitt land, i det
att de hava uppfyllt min arvedel med sina styggeliga och
skändliga avgudars döda kroppar.
>3 Mos. 26,30. Jes. 65,7. Jer. 2,7.

19. HERRE, du min starkhet och mitt värn,
du min tillflykt på nödens dag,
till dig skola hedningarna komma
från jordens ändar och skola säga:
»Allenast lögn hava våra fäder fått i arv.
fåfängliga avgudar, av vilka ingen kan hjälpa.
>Ps. 8,2 f. 46,2. Jes. 2,2 f. Jer. 3,17. Mik. 4,1 f. Sak. 8,20 f.
20. Kan väl en människa göra sig gudar?
Nej, de gudarna äro inga gudar.
>Jes. 40,19 f. 44,9 f. Jer. 2,11. 10,3.
21. Därför vill jag nu denna gång låta dem förnimma det,
jag vill låta dem känna min hand och min makt,
för att de må veta att mitt namn är HERREN.
*24/17 Jeremia, 17 Kapitlet
Jeremia, 17 Kapitlet

Juda synd. Sabbatsbudet.

1. Juda synd är uppskriven med järnstift, med diamantgriffel; den
är inristad på deras hjärtas tavla och på edra altarens horn,
2. så visst som deras barn vid gröna träd och på höga kullar komma
ihåg sina altaren och Aseror.
3. Du mitt berg på fältet, ditt gods, ja, alla dina skatter skall
jag lämna till plundring, så ock dina offerhöjder, till straff
för vad du har syndat i hela ditt land.
>Jer. 15,13 f. 21,13.
4. Och du skall nödgas avstå -- och detta genom din egen förskyllan
-- från den arvedel som jag har givit dig; och jag skall låta
dig tjäna dina fiender i ett land som du icke känner. Ty I haven
upptänt min vredes eld, och den skall brinna till evig tid.

5. Så säger HERREN:
Förbannad är den man
som förtröstar på människor
och sätter kött sig till arm
och med sitt hjärta viker av ifrån HERREN.
>2 Krön. 32,8.
6. Han skall bliva såsom en torr buske på hedmarken
och skall icke få se något gott komma,
utan skall bo på förbrända platser i öknen,
i ett land med salthedar, där ingen bor.
>Jer. 48,6.

7. Men välsignad är den man
som förtröstar på HERREN,
den som har HERREN till sin förtröstan.
>PS. 2,12. 34,9. 40,5. 84,13. Ords. 16,20.
8. Han är lik ett träd som är planterat vid vatten,
och som sträcker ut sina rötter till bäcken;
ty om än hetta kommer, så förskräckes det icke,
utan bevarar sina löv grönskande;
och om ett torrt år kommer, så sörjer det icke
och upphör ej heller att bara frukt.
>Ps. 1,3.

9. Ett illfundigt och fördärvat ting
är hjärtat framför allt annat;
vem kan förstå det?
10. Dock, Jag, HERREN, utrannsakar hjärtat
och prövar njurarna,
och giver så åt var och en efter hans vägar,
efter hans gärningars frukt.
>1 Sam. 16,7. Ps. 7,10. Jer. 11,20. 20,12. Rom. 2,6. Upp. 2,23.

11. Lik en rapphöna som ruvar på ägg, vilka hon ej själv har lagt,
är den som samlar rikedom med orätt;
i sina halva dagar måste han lämna den
och vid sitt slut skall han stå såsom en dåre.

12. En härlighetens tron,
en urgammal höjd
är vår helgedoms plats.
13. HERREN är Israels hopp;
alla som övergiva dig komma på skam.
de som vika av ifrån mig likna en skrift i sanden;
ty de hava övergivit HERREN,
källan med det friska vattnet.
>Ps. 36,10. Jer. 2,13. Joh. 4,14.

14. Hela du mig, HERRE, så varde jag helad;
fräls mig du, så varder jag frälst.
Ty du är mitt lov.
>5 Mos. 10,21.

15. Se, dessa säga till mig:
»Vad bliver av HERRENS ord?
Må det fullbordas!»
>Jes. 5,19. Hes. 12,12. Petr. 3,4.
16. Det är ju så, att jag ej har undandragit mig
herdekallet i din efterföljd,
och fördärvets dag
har jag icke åstundat;
du vet det själv.
Vad mina läppar hava uttalat,
det har talats inför ditt ansikte.
17. Så bliv då icke
till skräck för mig;
du som är min tillflykt
på olyckans dag.
18. Låt dem som förfölja mig
komma på skam,
men låt icke mig
komma på skam;
låt dem bliva förfärade,
men låt ej mig bliva förfärad.
Låt en olycksdag komma över dem,
och krossa dem i dubbelt mått.
>Ps. 35,4. 40,15.

19. Så sade HERREN till mig: Gå åstad och ställ dig i
Menighetsporten, där Juda konungar gå in och gå ut, och sedan i
Jerusalems alla andra portar;
20. och säg till dem: Hören HERRENS ord, I Juda konungar med hela
Juda, och I alla Jerusalems invånare som gån in genom dessa
portar.
>Jer. 22,2.
21. Så säger HERREN: Tagen eder val till vara för att på
sabbatsdagen bära någon börda eller föra in någon sådan genom
Jerusalems portar.
>Neh 13,19.
22. Och fören icke på sabbatsdagen någon börda ut ur edra hus, och
gören ej heller något annat arbete, utan helgen sabbatsdagen,
såsom jag bjöd edra fäder,
>2 Mos. 20,8 f. 23,12, 31,13. 5 Mos. 5,12 f.
23. fastän de icke ville höra eller böja sitt öra därtill, utan voro
hårdnackade, så att de icke hörde eller togo emot tuktan.
>Jer 2,30. 5,3.
24. Men om I viljen höra mig, säger HERREN, så att I på sabbatsdagen
icke fören någon börda in genom denna stads portar, utan helgen
sabbatsdagen, så att I på den icke gören något arbete,
>Jes. 56,2. 58,13 f.
25. då skola konungar och furstar som komma att sitta på Davids tron
få draga in genom denna stads portar, på vagnar och hästar,
följda av sina furstar, av Juda man och Jerusalems invånare; och
denna stad skall då förbliva bebodd evinnerligen.
>Jer. 22,4.
26. Och från Juda städer, från Jerusalems omnejd och från Benjamins
land, från Låglandet, Bergsbygden och Sydlandet skall man komma
och frambära brännoffer, slaktoffer, spisoffer och rökelse och
frambära lovoffer till HERRENS hus.
>Jer. 32,44. 33,13.
27. Men om I icke hören mitt bud att helga sabbaten och att icke
bära någon börda in genom Jerusalems portar på sabbatsdagen, då
skall jag tända eld på dess portar, och elden skall förtära
Jerusalems palatser och skall icke kunna utsläckas.
>Hes. 20,47. Hos. 8,14.
*24/18 Jeremia, 18 Kapitlet
Jeremia, 18 Kapitlet

Lärdom hämtad från krukmakarens arbete.
Strafftal. Anslag mot profeten.
Profetens bön om motståndarnas
bestraffning.

1. Detta är det ord som kom till Jeremia från HERREN; han sade
2. »Stå upp och gå ned till krukmakarens hus; där vill jag låta dig
höra mina ord.»
3. Då gick jag ned till krukmakarens hus och fann honom upptagen
med arbete på krukmakarskivan.
4. Och när kärlet som krukmakare höll på att göra av leret
misslyckades i hans hand, begynte han omigen, och gjorde därav
ett annat kärl så, som han ville hava det gjort.
5. Och HERRENS ord kom till mig han sade:
6. Skulle jag icke kunna göra med eder, I är Israels hus, såsom
denne krukmakare gör? säger HERREN Jo, såsom leret är i
krukmakarens hand, så ären ock I i min hand, I av Israels hus.
>Jes. 45,9. Vish. 15,7. Rom. 9,21,
7. Den ena gången hotar jag ett folk och ett rike att jag vill
upprycka, nedbryta och förgöra det;
>Jer. 1,10. 31,28.
8. men om då det folket omvänder sig från det onda väsende mot
vilket jag vände mitt hot, så ångrar jag det onda som jag hade
tänkt att göra dem.
>Hes. 18,21. 33,11. Jon. 3,10.
9. En annan gång lovar jag ett folk och ett rike att jag vill
uppbygga och plantera det;
10. men om det då gör vad ont är i mina ögon och icke hör min röst,
så ångrar jag det goda som jag hade sagt att jag ville göra dem.
11. Så säg du nu till Juda man och Jerusalems invånare: Så säger
HERREN: Se, jag bereder åt eder en olycka, och jag har i sinnet
ett anslag mot eder. Vänden därför om, var och en från sin onda
väg, och bättren edert leverne och edert väsende.
>2 Krön. 17,13. Jer. 7,3. 25,5. 35,15.
12. Men de skola svara: »Du mödar dig förgäves. Vi vilja följa vara
egna tankar och göra var och er efter sitt onda hjärtas hårdhet.
>Jes. 65,2. Jer. 2,25. 44,16 f

13. Därför säger HERREN så:

Frågen efter bland hednafolken
om någon har hört något sådant.
Alltför gruvliga ting
har jungfrun Israel bedrivit.
>Jer. 2,10. Hos. 6,10,
14. Övergiver då Libanons snö
sin upphöjda klippa,
eller sina de friska vatten ut,
som strömma ifrån fjärran,
15. eftersom mitt folk förgäter mig
och tänder offereld åt avgudar?
Se, av dem skola de bringas på fall,
när de gå sin gamla stråt
och vandra på villostigar,
på obanade vägar.
>Jer. 2,32. 3,21.
16. Så göra de sitt land till ett föremål för häpnad,
för begabberi evinnerligen;
alla som gå där fram skola häpna
och skaka huvudet.
>Jer. 19,8.
17. Såsom en östanvind skall jag förskingra dem,
när fienden kommer;
jag skall visa dem ryggen och icke ansiktet,
på deras ofärds dag.
>Jes. 27,8.

18. Men de sade: »Kom, låt oss tänka ut något anslag mot Jeremia. Ty
prästerna skola icke komma till korta med undervisning, ej
heller de vise med råd, ej heller profeterna med
förkunnelse. Ja, kom, låt oss fälla honom med vara tungor, vi
behöva alls icke akta på vad han säger.»
>Hes. 7,26. Mal. 2,7.

19. HERRE, akta du på mig,
och hör rad mina motståndare tala.
20. Skall man få vedergälla gott med ont,
eftersom dessa hava grävt en grop för mitt liv?
Tänk på huru jag har stått inför ditt ansikte
för att mana gott för dem,
till att avvända från dem din vrede.
>Ps. 35,12. Ords. 17,13. Rom. 12,17.
21. Därför må du överlämna deras barn åt hungersnöden
och giva dem själva till pris åt svärdet,
så att deras hustrur bliva barnlösa och änkor,
deras män dräpta av pesten,
och deras ynglingar slagna med svärd striden.
>Ps. 109,10 f.
22. Må klagorop höras från deras hus,
i det att du plötsligt låter rövarskaror komma över dem.
Ty de hava grävt en grop för att fånga mig,
och snaror hava de lagt ut för mina fötter.
23. Men du, HERRE, känner
alla deras mordiska anslag mot mig;
så må du då icke förlåta dem deras missgärning
eller utplåna deras synd ur din åsyn.
Må de bringas på fall inför dig;
ja, utför ditt verk mot dem på din vredes tid.
*24/19 Jeremia, 19 Kapitlet
Jeremia, 19 Kapitlet

Juda skall krossas såsom en lerkruka.

1. Så sade HERREN: Gå åstad och köp dig en lerkruka av krukmakaren;
och tag med dig några av de äldste i folket och av de äldste
bland prästerna,
2. och gå ut till Hinnoms sons dal, som ligger framför
Lerskärvsporten, och predika där de ord som jag skall tala till
dig.
3. Du skall säga: »Hören HERRENS ord, I Juda konungar och I
Jerusalems invånare: Så säger HERREN Sebaot, Israels Gud: Se,
jag skall låta en sådan olycka komma över denna plats, att det
skall genljuda i öronen på var och en som får höra det.
>1 Sam. 3,11. 2 Kon. 21,12.
4. Eftersom de hava övergivit mig och icke aktat denna plats, utan
där tänt offereld åt andra gudar, som varken de själva eller
deras fäder eller Juda konungar hava känt, och eftersom de hava
uppfyllt denna plats med oskyldigas blod,
5. och byggt sina Baalshöjder, för att där bränna upp sina barn i
eld, till brännoffer åt Baal, fastän jag aldrig har bjudit eller
talat om eller ens tänkt mig något sådant,
>Jer. 7,31 f. 32,35. Hes. 16,20. 23,37.
6. se, därför skola dagar komma, säger HERREN, då man icke mer
skall kalla denna plats 'Tofet' eller 'Hinnoms sons dal', utan
'Dråpdalen'.
7. Och då skall jag på denna plats göra om intet Judas och
Jerusalems råd, och jag skall låta dem falla för deras fienders
svärd och för de mäns hand, som stå efter deras liv och jag
skall giva deras döda kroppar till mat åt himmelens fåglar och
markens djur.
>Jer. 16,4.
8. Och jag skall göra denna stad till ett föremål för häpnad och
begabberi; alla som gå där från skola häpna och vissla vid
tanken på alla dess plågor.
>Jer. 18,16.
9. Och jag skall låta dem äta sina egna söners och döttrars kött,
ja, den ene skall nödgas äta den andres kött. I sådan nöd och
sådant trångmål skola de komma genom sina fiender och genom dem
som stå efter deras liv.»
>3 Mos.26.29. 5 Mos. 28,53 f. Klag. 2,20. 4,10. Luk. 19,43 f.

10. Och du skall slå sönder krukan inför de mäns ögon, som hava gått
med dig,
11. och du skall säga till dem: »Så säger HERREN Sebaot: Jag skall
sönderslå detta folk och denna stad, på samma sätt som man slår
sönder ett krukmakarkärl, så att det icke kan bliva helt igen;
och man skall begrava i Tofet, därför att ingen annan plats
finnes att begrava på.
>Jer. 7,32.
12. Så skall jag göra med denna plats, säger HERREN, och med dess
invånare; jag skall göra denna stad lik Tofet.
13. Och husen i Jerusalem och Juda konungars hus, de orena, skola
bliva såsom Tofetplatsen, ja, alla de hus på vilkas tak man har
tänt offereld åt himmelens hela härskara och utgjutit drickoffer
åt andra gudar.»
>Jer. 32,29. 44,17 f. Sef. 1,5.
14. När sedan Jeremia kom igen från Tofet, dit HERREN hade sänt
honom för att profetera, ställde han sig i förgården till
HERRENS hus och sade till allt folket:
15. »Så säger HERREN Sebaot, Israels Gud: Se, över denna stad med
alla dess lydstäder skall jag låta all den olycka komma, som jag
har beslutit över den -- detta därför att de hava varit
hårdnackade och icke velat höra mina ord.»
>Jer. 7,26. 17,.
*24/20 Jeremia, 20 Kapitlet
Jeremia, 20 Kapitlet

Jeremia och Pashur. Profetkallets
vedervärdigheter. Profeten förbannar sin
födelsedag.

1. Då nu Pashur, Immers son, prästen, som var överuppsyningsman i
HERRENS hus, hörde Jeremia profetera detta,
>Jer. 38,1.
2. lät han hudflänga profeten Jeremia och satte honom i stocken i
Övre Benjaminsporten till HERRENS hus.
>Jer. 29,26 . 37,15.
3. Men när Pashur dagen därefter släppte Jeremia lös ur stocken,
sade Jeremia till honom: »Pashur är icke det namn varmed HERREN
benämner dig, utan Magor-Missabib[1];
4. ty så säger HERREN: Se, jag skall göra dig till skräck såväl för
dig själv som för alla dina vänner; och de skola falla för sina
fienders svärd, i din egen åsyn. Och hela Juda skall jag giva i
den babyloniske konungens hand, och han skall föra dem bort till
Babel och dräpa dem med svärd.
5. Och jag skall giva denna stads alla rikedomar, allt dess gods
och alla dyrbarheter däri, ja, Juda konungars alla skatter skall
jag giva i deras fienders hand; och de skola göra det till sitt
byte och taga det och föra det till Babel.
>2 Kon. 20,17. Jes. 39,6. Jer. 15,13. 17,8.
6. Och du själv, Pashur, skall gå i fångenskap, med alla som bo i
ditt hus. Du skall komma till Babel; där skall du dö, och där
skall du begravas, Sjungen till HERRENS ära, jämte alla dina
vänner, för vilka du har profeterat lögn.»

7. Du, HERRE, övertalade mig, och jag lät mig övertalas;
du grep mig och blev mig övermäktig.
Så har jag blivit ett ständigt åtlöje;
var man bespottar mig.
>Jer. 1,6 f.
8. Ty' så ofta jag talar, måste jag klaga;
jag måste ropa över våld och förtryck,
ty HERRENS ord har blivit mig
till smälek och hån beständigt.
9. Men när jag sade: »Jag vill icke tänka på honom
eller vidare tala i hans namn»,
då blev det i mitt hjärta såsom brunne där en eld,
instängd i mitt innersta;
jag mödade mig med att uthärda den,
men jag kunde det icke.
10. Ty jag hör mig förtalas av många;
skräck från alla sidor!
»Anklagen honom!» »Ja, vi vilja anklaga honom!»
Alla som hava varit mina vänner
vakta på att jag skall falla:
»Kanhända skall han låta locka sig,
så att vi bliva honom övermäktiga
och få taga hämnd på honom.»
>Ps. 31,14.
11. Men HERREN är med mig
såsom en väldig hjälte;
därför skola mina förföljare komma på fall
och intet förmå.
Ja, de skola storligen komma på skam,
därför att de ej hade förstånd;
de skola drabbas av en evig blygd,
som icke skall varda förgäten
>Jer. 15,20. 17,18. 23,40.
12. Ty HERREN Sebaot prövar med rättfärdighet,
han ser njurar och hjärta.
Så skall jag då få se din hämnd på dem,
ty för dig har jag lagt fram min sak.
>1 Sam. 16,7. Ps. 7,10. Jer. 11,20. 17,10.
13. Sjungen till HERRENS ära,
loven HERREN;
ty han räddar den fattiges själv
ur de ondas hand.

14. Förbannad vare den dag
på vilken jag föddes;
utan välsignelse blive den dag
då min moder födde mig.
>Job 3,1 f. 10,18. Jer. 15,10.
15. Förbannad vare den man
som förkunnade för min fader: »Ett
gossebarn är dig fött»,
och så gjorde honom stor glädje.
16. Gånge det den mannen såsom det gick de städer
som HERREN omstörtade utan förbarmande.
Må han få höra klagorop om morgonen
och härskri om middagen.
>1 Mos. 19,24 f. Jes. 13,19. Jer. 50,40. Hes. 16,49 f.
>Hos. 11,8. Am. 4,11. Luk. 17,29. Judas v. 7.
17. därför att han icke dräpte mig strax i moderlivet,
så att min moder fick bliva min grav
och hennes liv vara havande för evigt.
18. Varför kom jag ut ur moderlivet
och fick se olycka och bedrövelse,
så att mina dagar måste försvinna i skam?

[1] D. ä. skräck från alla sidor; jfr Jer. 6:25.
*24/21 Jeremia, 21 Kapitlet
Jeremia, 21 Kapitlet

Konung Sidkias bud till Jeremia.
Jeremias svar.

1. Detta är det ord som kom till Jeremia från HERREN, när konung
Sidkia sände till honom Pashur, Malkias son, och prästen
Sefanja, Maasejas son, och lät säga:
2. »Fråga HERREN för oss, då nu Nebukadressar, konungen i Babel,
har angripit oss; kanhända vill HERREN handla med oss i enlighet
med alla sina förra under, så att denne lämnar oss i fred.
3. Jeremia svarade dem:

Så skolen I säga till Sidkia:
4. Så säger HERREN, Israels Gud Se, de vapen i eder hand, med vilka
I utanför muren striden mot konungen i Babel och kaldéerna, som
belägra eder, dem skall jag vända om och skall famla dem inne i
denna stad.
5. Och jag skall själv strida mot eder med uträckt hand och stark
arm, vrede och harm och stor förtörnelse.
>5 Mos. 29.28
6. Och jag skall slå dem som bo i denna stad, både människor och
djur; i svår pest skola de dö.
7. Och därefter, säger HERREN, skall jag låta Sidkia, Juda konung,
och hans tjänare och folket, dem som i denna stad äro kvar efter
pesten svärdet och hungersnöden, falla i Nebukadressars, den
babyloniske konungens, hand och i deras fienders hand, i de mäns
hand, som stå efter deras liv. Och han skall slå dem med
svärdsegg; han skall icke skona dem och icke hava någon misskund
eller något förbarmande.
>Jer. 32,3 f.
8. Och till detta folk skall du säga Så säger HERREN: Se, jag
förelägger eder vägen till livet och vägen till döden.
>5 Mos 11,26. 30,15, 19.
9. Den som stannar kvar i denna stad, han skall dö genom svärd
eller hunger eller pest, men den som går ut och giver sig åt
kaldéerna, som belägra eder, han skall få leva och vinna sitt
liv såsom ett byte.
>Jer. 38,2. 39,18. 45,5.
10. Ty jag har vänt mitt ansikte mot denna stad, till dess olycka
och icke till dess lycka, säger HERREN. Den skall bliva given i
den babyloniske konungens hand, och han skall bränna upp den i
eld.

11. Och till Juda konungs hus skall du säga: Hören HERRENS ord:
12. I av Davids hus, så säger HERREN: »Fällen var morgon rätt dom,
och rädden den plundrade ur förtryckarens hand, för att icke min
vrede må bryta fram såsom en eld och brinna så, att ingen kan
utsläcka den» -- detta för deras onda väsendes skull.
>Jer. 4,4. 22,3.

13. Se, jag skall vända mig mot dig, du som bor i dalen, du
bergfäste på slätten, säger HERREN, ja, mot eder som sägen: »Vem
kan falla över oss, och vem kan tränga in i våra boningar?»
>Jer. 17,3.
14. Jag skall hemsöka eder efter edra gärningars frukt, säger
HERREN. Ja, jag skall tända upp en eld i deras skog, och den
skall förtära allt där runt omkring.
>Ords. 1,31.
*24/22 Jeremia, 22 Kapitlet
Jeremia, 22 Kapitlet

Profetior mot judakonungarna Sallum
(Joahas), Jojakim och Konja (Jekonja
eller Jojakin).

1. Så sade HERREN: Gå ned till Juda konungs hus och tala där
följande ord;
2. säg: Hör HERRENS ord, du Juda konung, som sitter på Davids tron,
hör det du med dina tjänare och ditt folk, I som gån in genom
dessa portar.
>Jer. 17,20.
3. Så säger HERREN: Öven rätt och rättfärdighet, och rädden den
plundrade ur förtryckarens hand; förorätten icke främlingen, den
faderlöse och änkan, gören icke övervåld mot dem, och utgjuten
icke oskyldigt blod på denna plats.
>Jer. 21,12.
4. Ty om I gören efter detta ord, så skola konungar som komma att
sitta på Davids tron få draga in genom portarna till detta hus,
på vagnar och hästar, följda av sina tjänare och sitt folk.
>Jer. 17,25.
5. Men om I icke hören dessa ord, då har jag svurit vid mig själv,
säger HERREN, att detta hus skall bliva ödelagt.
6. Ty så säger HERREN om Juda konungs hus:

Väl är du för mig såsom ett Gilead,
såsom Libanons topp;
men jag skall sannerligen göra dig till en öken,
till obebodda städer.
7. Och jag skall inviga fördärvare till att komma över dig,
var och en med sina vapen,
och de skola hugga ned dina väldiga cedrar
och kasta dem i elden

8. Och många folk skola gå fram vid denna stad, och man skall fråga
varandra: »Varför har HERREN gjort så mot denna stora stad?»
>5 Mos, 29,24. 1 Kon. 9,8 f.
9. Och man skall då svara Därför att de övergåvo HERREN sin Guds,
förbund och tillbådo andra gudar och tjänade dem.»

10. Gråten icke över en död man,
och ömken honom icke;
men gråten bitterligen över honom som har måst vandra bort,
ty han skall icke mer komma tillbaka
och återse sitt fädernesland.

11. Ty så säger HERREN om Sallum, Josias son, Juda konung, som blev
konung efter sin fader Josia, och som har dragit bort ifrån
denna plats: Han skall icke mer komma hit tillbaka,
>2 Kon. 23,30.
12. utan på den ort dit han har blivit bortförd i fångenskap, där
skall han dö; detta land skall han icke mer få återse.

13. Ve dig, du som bygger ditt hus med orättfärdighet
och dina salar med orätt,
du som låter din nästa arbeta för intet
och icke giver honom hans lön,
>3 Mos. 19,13. 5 Mos. 21,14 f. Hab. 2,9. Jak. 5,4.
14. du som säger: »Jag vill bygga mig ett stort hus
med rymliga salar»,
och så gör åt dig vida fönster
och belägger huset med cederträ
och målar det rött med dyrbar färg!
15. Kallar du det att vara konung,
att du ävlas med att bygga cederhus?
Din fader åt ju och drack,
dock övade han rätt och rättfärdighet;
och då gick det honom väl.
>2 Kon. 22,2.
16. Han skaffade den betryckte och fattige rätt;
och då gick det väl.
Är icke detta att känna mig?
säger HERREN.
17. Men dina ögon och ditt hjärta
stå allenast efter vinning
och efter att utgjuta den oskyldiges blod
och att öva förtryck och våld.

18. Därför säger HERREN så om Jojakim, Josias son, Juda konung:

Man skall ej hålla dödsklagan efter honom och ropa:
»Ack ve, min broder! Ack ve, syster!»
Man skall ej hålla dödsklagan efter honom och ropa:
»Ack ve, herre! Ack ve, huru härlig han var!»
19. Såsom man begraver en åsna, så skall han begravas;
han skall släpas ut och kastas bort,
långt utanför Jerusalems portar.
>Jer. 36,30.

20. Stig upp på Libanon och ropa,
häv upp din röst i Basan,
och ropa från Abarim,
ty alla dina älskare äro krossade.
21. Jag talade till dig, när det gick dig väl,
men du sade: »Jag vill icke höra.»
Sådan har din väg varit allt ifrån din ungdom,
att du icke har velat höra min röst.
22. Alla dina herdar skola nu få en stormvind till sin herde,
och dina älskare måste gå i fångenskap.
Ja, då skall du komma på skam och få blygas
för all din ondskas skull.
23. Du som bor på Libanon,
du som har ditt näste i cedrarna,
huru skall du icke jämra dig,
när vånda kommer över dig,
ångest lik en barnaföderskas!

24. Så sant jag lever, säger HERREN, om du, Konja, Jojakims son,
Juda konung, än vore en signetring på min högra hand, så skulle
jag dock rycka dig därifrån.
>Höga V. 8,6. Hagg. 2,24.
25. Och jag skall giva dig i de mäns hand, som stå efter ditt liv,
och i de mäns hans som du fruktar för, nämligen i
Nebukadressars, den babyloniske konungens, hand och i kaldéernas
hand.
>Jer. 21,7.
26. Och dig och din moder, den som har fött dig, skall jag slunga
bort till ett annat land, där I icke ären födda; och där skolen
I dö.
>2 Kon. 24,15.
27. Till det land dit deras själ längtar att återvända, dit skola de
icke få vända åter.

28. Är då han, denne Konja, ett föraktligt, krossat beläte eller ett
värdelöst kärl? Eller varför hava de blivit bortslungade, han
och hans avkomlingar, och kastade bort till ett land som de icke
hava känt?
29. O land, land, land, hör HERRENS ord!
30. Så säger HERREN: Tecknen upp denne man såsom barnlös, såsom en
man som ingen lycka har haft i sina livsdagar. Ty ingen av hans
avkomlingar skall vara så lyckosam att han får sitta på Davids
tron och i framtiden råda över Juda.
*24/23 Jeremia, 23 Kapitlet
Jeremia, 23 Kapitlet

Ve över otrogna herdar. Löfte om goda
herdar och om »en rättfärdig telning» av
Davids ätt. Falska profeters dom.

1. Ve över de herdar som fördärva och förskingra fåren i min hjord!
säger HERREN.
>Jer. 10,21. Hes. 34,2 f.
2. Därför säger HERREN, Israels Gud, så om de herdar som föra mitt
folk i bet: Det är I som haven förskingrat mina får och drivit
bort dem och underlåtit att söka deras bästa. Men se, nu skall
jag hemsöka eder för edert onda väsendes skull, säger HERREN.
3. Och jag skall själv församla kvarlevan av mina får ur alla de
länder till vilka jag har drivit dem bort, och skall föra dem
tillbaka till deras betesmarker, och de skola bliva fruktsamma
och föröka sig.
>Hes. 11,17.
4. Och jag skall låta herdar uppstå åt dem, vilka skola föra dem i
bet; och de skola icke mer behöva frukta eller förskräckas och
skola icke mer drabbas av hemsökelse, säger HERREN.
>Jes. 40,11. Jer. 3,15. Hes. 34,11 f., 23.

5. Se, dagar skola komma, säger HERREN,
då jag skall låta en rättfärdig telning
uppstå åt David.
Han skall regera såsom konung och hava framgång,
och han skall skaffa rätt
och rättfärdighet på jorden.
>Jes. 11,1. 45,8. Jer. 33,15 f. Sak. 3,8. 6,12.
6. I hans dagar skall Juda varda frälst
och Israel bo i trygghet;
och detta skall vara det namn han skall få:
HERREN vår rättfärdighet.
>Sak. 14,11.

7. Se, därför skola dagar komma, säger HERREN, då man icke mer
skall säga: »Så sant HERREN lever, han som har fört Israels barn
upp ur Egyptens land»,
>Jer. 16,14 f.
8. utan: »Så sant HERREN lever, han som har fört upp Israels hus
släkt och hämtat dem ut ur nordlandet och ur alla andra länder
till vilka jag hade drivit dem bort.» Och så skola de få bo i
sitt land.

9. Om profeterna.

Mitt hjärta vill brista i mitt bröst,
alla ben i min kropp äro vanmäktiga.
Jag är såsom en drucken man,
en man överväldigad av vin,
inför HERREN och inför hans heliga ord.
10. Ty landet är fullt av äktenskapsbrytare,
under förbannelse ligger landet sörjande,
och betesmarkerna i öknen äro förtorkade;
man hastar till vad ont är
och har sin styrka i orättrådighet.
>Jes. 24,6. Jer. 12,4.
11. Ty både profeter och präster äro gudlösa;
ända inne i mitt hus har jag mött deras ondska, säger HERREN.
12. Därför skall deras väg bliva för dem
såsom en slipprig stig i mörkret,
de skola på den stöta emot och falla.
Ty jag vill låta olycka drabba dem,
när deras hemsökelses är kommer, säger HERREN.
>Ps. 35,6.
13. Väl såg jag ock hos Samarias profeter
vad förvänt var;
de profeterade i Baals namn
och förde mitt folk Israel vilse.
14. Men hos Jerusalems profeter
har jag sett de gruvligaste ting:
de leva i äktenskapsbrott och fara med lögn;
de styrka modet hos dem som göra ont,
så att ingen vill omvända sig från sin ondska.
De äro alla för mig såsom Sodom, och stadens invånare såsom
Gomorras.
>1 Mos. 13,13. 5 Mos. 32,32. Jes 1,10. Hes. 13,22. 16,48.

15. Därför säger HERREN Sebaot så om profeterna:

Se, jag skall giva dem malört att äta
och gift att dricka,
ty från profeterna i Jerusalem
har gudlöshet gått ut över hela landet.
>Jer. 8,14 9,15.

16. Så säger HERREN Sebaot: Hören icke på de profeters ord, som
profetera för eder, ty de bedraga eder; sina egna hjärtans syner
tala de, icke vad som kommer från HERRENS mun.
>Jer. 14,14. Hes. 13,2 f. Matt. 7,15.
17. De säga alltjämt till dem som förakta mig: »HERREN har så talat:
Det skall gå eder väl.» Och till var och en som vandrar i sitt
hjärtas hårdhet säga de: »Ingen olycka skall komna över eder.»
>Jer. 6,14. 8,11. Hes. 13,10
18. Vilken av dem har då fått tillträde till HERRENS råd, så att han
kan förnimma och höra hans ord? Och vilken har aktat på hans
ord och lyssnat därtill?
>Job. 15,8. Jes. 40,13. Rom. 11,34. 1 Kor. 2,16.

19. Se, en stormvind från HERREN är här,
hans förtörnelse bryter fram,
en virvlande storm!
Över de ogudaktigas huvuden virvlar den ned.
>Ps. 11,6. Jer. 30,23 f.
20. Och HERRENS vrede skall icke upphöra,
förrän han har utfört och fullbordat sitt hjärtas tankar;
i kommande dagar skolen I förvisso förnimma det.

21. Jag sände icke dessa profeter, utan själva lupo de åstad; jag
talade icke till dem, utan själva profeterade de.
>>Jer. 14,14 f. 27,15. 29,9.
22. Om de verkligen hade tillträde till mitt råd, så borde de
förkunna mina ord för mitt folk och förmå dem att vända om från
sin onda väg och sitt onda väsende.
23. Ar jag väl en Gud allenast på nära håll, säger HERREN, och icke
en Gud också i fjärran?
>Apg. 17,27 f.
24. Eller skulle någon kunna gömma sig på ett så lönnligt ställe att
jag icke skulle se honom? säger HERREN. Är jag icke den som
uppfyller himmel och jord? säger HERREN.
>1 Kon. 8,27. Ps. 139,8. Jer. 16,17. Am. 9,2 f.
25. Jag har hört vad profeterna säga, de som profetera lögn i mitt
namn; de säga: »Jag har haft en dröm, jag har haft en dröm.»
26. Huru länge skall detta vara? Hava de något i sinnet, dessa
profeter som profetera lögn, och som äro profeter genom sina
egna hjärtans svek,
27. dessa som tänka att de genom sina drömmar; dem som de förtälja
för varandra, skola komma mitt folk att förgäta mitt namn,
likasom deras fäder glömde mitt namn för Baal?
>Dom. 3,7. 8,33.
28. Den profet som har haft en dröm, han må förtälja sin dröm; men
den som bar undfått mitt ord, han må tala mitt ord i
sanning. Vad har halmen att skaffa med säden? säger HERREN.
29. Är icke mitt ord såsom en eld, säger HERREN, och likt en hammare
som krossar sönder klippor?
>Vish.18,15 f. Hebr. 4,12.
30. Se, därför skall jag komma över profeterna, säger HERREN, dessa
som stjäla mina ord, den ene från den andre;
>5 Mos. 18,20.
31. ja, jag skall komma över profeterna, säger HERREN, dessa som
frambära sin egen tungas ord, men säga: »Så säger HERREN.»
32. Ja, jag skall komma över dem som profetera lögndrömmar, säger
HERREN, och som, när de förtälja dem, föra mitt folk vilse med
sina lögner och sin stortalighet, fastän jag icke har sänt dem
eller givit dem något uppdrag, och fastän de alls icke kunna
hjälpa detta folk, säger HERREN.
>Sef. 3,4.

33. Om nu detta folk eller en profet eller en präst gör dig denna
fråga: »Vad förkunnar HERRENS tunga?», så skall du säga till dem
vad som är den verkliga »tungan»[1], och att jag därför skall
kasta eder bort, säger HERREN.
34. Och den profet eller den präst eller den av folket, som säger
»HERRENS tunga», den mannen och hans hus skall jag hemsöka.
35. Nej, så skolen I fråga varandra och säga eder emellan: »Vad har
HERREN svarat?», eller: »Vad har HERREN talat?»
36. Men Om HERRENS »tunga» mån I icke mer orda; ty en tunga skall då
vars och ens eget ord bliva för honom, eftersom I förvänden den
levande Gudens, HERRENS Sebaots, vår Guds, ord.
37. Så skall du säga till profeten: »Vad har HERREN svarat dig?»,
eller: vad har HERREN talat?»
38. Men om I sägen »HERRENS tunga», då säger HERREN så: »Eftersom I
sägen detta ord 'HERRENS tunga', fastän jag har sänt bud till
eder och låtit säga: I skolen icke säga 'HERRENS tunga',
39. därför skall jag nu alldeles förgäta eder och kasta eder bort
ifrån mitt ansikte, med den stad som jag har givit åt eder och
edra fäder.
40. Och jag skall låta en evig smälek komma över eder, och en evig
blygd, som icke skall varda förgäten.»
>Jer. 20,11.

[1] Hebr. massá, vilket ord har den dubbla betydelsen »profetisk
utsaga» och »tung börda».
*24/24 Jeremia, 24 Kapitlet
Jeremia, 24 Kapitlet

De två fikonkorgarna.

1. HERREN lät mig se följande syn: Jag fick se två korgar med fikon
uppställda framför HERRENS tempel; och det var efter det att
Nebukadressar, konungen i Babel, hade fört bort ifrån Jerusalem
Jekonja, Jojakims son, konungen i Juda, så ock Juda furstar,
jämt timmermännen och smederna, och låtit dem komma till Babel.
>2 Kon. 24,15 f. 2 Krön. 36,9 f.
2. I den ena korgen funnos mycket goda fikon, sådana som fikon
ifrån förstlingsskörden äro; och i de andra korgen funnos mycket
usla fikon, så usla att de icke kunde ätas.
3. Och HERREN sade till mig: »Vad ser du, Jeremia?» Jag svarade
»Fikon; och de goda fikonen är mycket goda, men de usla fikonen
äro mycket usla, så usla att de icke kunna ätas.»

4. Och HERRENS ord kom till mig han sade:
5. Så säger HERREN, Israels Gud: Såsom man med välbehag ser på de
goda fikonen, så vill jag med välbehag se till de bortförda av
Juda, dem som jag från denna plats har sänt bort till kaldéernas
land.
6. Jag skall med välbehag vända mitt öga till dem och låta dem
komma tillbaka till detta land. Jag skall uppbygga dem och icke
slå ned dem; jag skall plantera dem och icke upprycka dem.
>Jer. 31,28.
7. Och jag skall giva dem hjärtan till att känna att jag är HERREN;
och de skola vara mitt folk, och jag skall vara deras Gud. Ty de
skola omvända sig till mig av allt sitt hjärta.
>5 Mos. 30,6. Jer. 30,22. 31,33 f. 32,38 f. Hes. 11,19 f. 36,26
>Hebr. 8,10.
8. Men såsom man gör med usla fikon, som äro så usla att de icke
kunna ätas, likaså, säger HERREN, skall jag göra med Sidkia,
Juda konung, och med hans furstar och med kvarlevan i Jerusalem,
ja, både med dem som hava blivit kvar här i landet och med dem
som hava bosatt sig i Egyptens land.
>2 Kon. 25,2 f. Jer. 29,17. 43,5 f.
9. På alla orter dit jag fördriver dem skall jag göra dem till en
varnagel och en skräckbild för alla riken jorden, till en
smälek, till ett ordspråk och en visa, och till ett exempel som
man nämner, när man förbannar.
>5 Mos. 28,25, 87. 1 Kon. 9,7. 2 Krön. 7,20. Jer. 25,9, 18.
>42,17 f. 44,12. Hes. 5,15 . Bar. 2,4.
10. Och jag skall sända bland dem svärd, hungersnöd och pest, till
dess att de bliva utrotade ur det land som jag har givit åt dem
och deras fäder.
>Jer. 29,18. Hes. 6,12. 14,21.
*24/25 Jeremia, 25 Kapitlet
Jeremia, 25 Kapitlet

Profetia om en sjuttioårig fångenskap i
Babel. Herrens vredes kalk.

1. Detta är det ord som kom till Jeremia angående hela Juda folk, i
Jojakims, Josias sons, Juda konungs, fjärde regeringsår, vilket
var Nebukadressars, den babyloniske konungens, första
regeringsår.
>Jer. 1,2.
2. Och detta ord talade profeten Jeremia till hela Juda folk och
till alla Jerusalems invånare; han sade:

3. Allt ifrån Josias, Amons sons, Juda konungs, trettonde
regeringsår ända till denna dag, eller nu under tjugutre år, har
HERRENS ord kommit till mig; men fastän jag titt och ofta har
talat till eder, haven I icke velat höra.
4. Och fastän HERREN titt och ofta har sänt till eder alla sina
tjänare profeterna, haven I icke velat höra. I böjden icke edra
öron till att höra,
>2 Kon. 17,13 f. Jer. 7,13, 25 f. 26,5. 35,15. 44,4 f.
5. när de sade: »Vänden om, var och en från sin onda väg och sitt
onda väsende, så skolen I för evärdliga tider få bo kvar i det
land som HERREN har givit åt eder och edra fäder.
>Jer. 18,11. Sak. 1,4.
6. Och följen icke efter andra gudar, så att I tjänen och
tillbedjen dem; och förtörnen mig icke genom edra händers verk,
på det att jag icke må låta olycka komma över eder.
>Jes. 3,9.
7. I villen icke höra på mig, säger HERREN, och så förtörnaden I
mig genom edra händers verk, eder själva till olycka.

8. Därför säger HERREN Sebaot så: Eftersom I icke villen höra mina
ord,
9. därför skall jag sända åstad och hämta alla nordens folkstammar,
säger HERREN, och skall sända bud till min tjänare
Nebukadressar, konungen i Babel; och jag skall låta dem komma
över detta land och dess inbyggare, så ock över alla folken här
runt omkring. Och dem skall jag giva till spillo, och skall göra
dem till ett föremål för häpnad och begabberi, och låta deras
land bliva ödemarker för evärdlig tid.
>Jer. 1,15. 27,6.
10. Och jag skall i dem göra slut på fröjderop och glädjerop, på rop
för brudgum och rop för brud, på buller av kvarn och ljus från
lampa.
>Jer. 7,34. 16,9. 33,11. Upp. 18,22 f.
11. Ja, hela detta land skall bliva ödelagt och förött, och dessa
folk skola vara Babels konung underdåniga i sjuttio år.

12. Men när sjuttio år äro till ända skall jag hemsöka konungen i
Babel och folket där för deras missgärning, säger HERREN, och
hemsöka kaldéernas land och göra det till en ödemark för
evärdlig tid.
>2 Krön. 36,21 f. Esr. 1,1. Jer.29,10. Dan. 9,2. Sak. 1,12.
13. Och jag skall på det landet låta alla de ord fullbordas, som jag
har talat mot det, allt vad som är skrivet i denna bok, och vad
Jeremia har profeterat mot alla dessa folk.
14. Ty också dem skola mäktiga folk och stora konungar göra sig
underdåniga, och jag skall vedergälla dem efter deras gärningar
och deras händers verk.

15. Ty så sade HERREN, Israels Gud, till mig: »Tag denna kalk med
vredesvin ur min hand, och giv alla de folk till vilka jag
sänder dig att dricka därur.
>Jer. 51,7. Upp. 14,10. 16,19.
16. Må de dricka, så att de ragla och mista sansen, när det svärd
kommer, som jag skall sända ibland dem.»
17. Och jag tog kalken ur HERRENS hand och gav alla de folk att
dricka, till vilka HERREN sände mig,
18. nämligen Jerusalem med Juda städer och med dess konungar och
furstar, för att så göra dem till en ödemark, och till ett
föremål för häpnad och begabberi, och till ett exempel som man
nämner, när man förbannar, såsom ock nu har skett;
19. vidare Farao, konungen i Egypten, med hans tjänare, hans furstar
och allt hans folk,
>Jer. 46,2 f.
20. så ock allt Erebs folk med alla konungar i Us' land och alla
konungar i filistéernas land, både Askelon och Gasa och Ekron
och kvarlevan i Asdod;
>Jer.47,1 f.
21. vidare Edom, Moab och Ammons barn;
>Jer. 48,1 f. 49,1 f., 7 f.
22. vidare alla konungar i Tyrus, alla konungar i Sidon och
konungarna i kustländerna på andra sidan havet;
>Jes. 23,1 f. Jer. 9,26.
23. vidare Dedan, Tema, Bus och alla dem som hava kantklippt hår;
24. vidare alla konungar i Arabien och alla konungar över Erebs
folk, som bo i öknen,
25. så ock alla konungar i Simri, alla konungar i Elam och alla
konungar i Medien,
26. slutligen alla konungar i nordlandet -- både dem som bo nära och
dem som bo fjärran, den ene såväl som den andre -- och alla
övriga riken i världen, utöver jordens yta. Och Sesaks[1] konung
skall dricka efter dem.

27. Och du skall säga till dem: Så säger HERREN Sebaot, Israels Gud:
Dricken, så att I bliven druckna, och spyn, och fallen omkull
utan att kunna stå upp; ja, fallen, när det svärd kommer, som
jag skall sända bland eder. --
28. Men om de icke vilja taga emot kalken ur din hand och dricka, så
säg till dem: Så säger HERREN Sebaot: I måsten dricka.
29. Ty se, med den stad som är uppkallad efter mitt namn skall jag
begynna hemsökelsen. Skullen då I bliva ostraffade? Nej, I
skolen icke bliva ostraffade, utan jag skall båda upp ett svärd
mot jordens alla inbyggare, säger HERREN Sebaot.
>Jer. 49,12. Hes. 9,6. 1 Petr. 4,17.

30. Och du skall profetera för dem allt detta och säga till dem:

HERREN upphäver ett rytande från höjden
och från sin heliga boning låter han höra sin röst;
ja, han upphäver ett högt rytande över sin ängd
och höjer skördeskri, såsom en vintrampare,
över alla jordens inbyggare.
>Jer. 51,14. Joel 3,16. Am. 1,2.
31. Dånet höres intill jordens ända,
ty HERREN har sak med folken,
han går till rätta med allt kött;
de ogudaktiga giver han till pris åt svärdet, säger HERREN.

32. Så säger HERREN Sebaot: Se, en olycka går fram ifrån det ena
folket till det andra, och ett stort oväder stiger upp från
jordens yttersta ända.
33. Och de som bliva slagna av HERREN på den tiden skola ligga
strödda från jordens ena ända till den andra; man skall icke
hålla dödsklagan efter dem eller samla dem tillhopa och begrava
dem, utan de skola bliva gödsel på marken.
>Jes. 66,16. Jer. 8,2. 9,22 16,4.

34. Jämren eder, I herdar, och klagen;
vältren eder på marken, I väldige i hjorden;
ty tiden är inne, att I skolen slaktas.
I skolen bliva förskingrade, I skolen komma på fall,
såsom det händer jämväl ett dyrbart kärl.
35. Då finnes icke mer någon undflykt för herdarna,
icke mer någon räddning för de väldige i hjorden.
36. Hör huru herdarna ropa,
huru de väldige i hjorden jämra sig!
Ty HERREN ödelägger deras betesmark,
37. och de fredliga ängderna förgöras
genom HERRENS vredes glöd.
38. Han drager ut såsom ett lejon ur sitt snår.
Ja, deras land bliver en ödemark
under förhärjelsens glöd,
under hans vredes glöd.

[1] Se Sesak i Ordförkl.
*24/26 Jeremia, 26 Kapitlet
Jeremia, 26 Kapitlet

Domsprofetia över Juda. Anslag mot
Jeremias liv. Profeten Uria.

1. I begynnelsen av Jojakims, Josias sons, Juda konungs, regering
kom detta ord från HERREN; han sade:
2. Så säger HERREN: Ställ dig i förgården till HERRENS hus och
tala mot alla Juda städer, från vilka man kommer för att
tillbedja i HERRENS hus, tala alla de ord som jag har bjudit dig
tala till dem; tag intet därifrån.
>5 Mos. 4,2. Jer. 7,2.
3. Kanhända skola de då höra och vända om, var och en från sin onda
väg; då vill jag ångra det onda som jag har i sinnet att göra
med dem för deras onda väsendes skull.
>Jer. 18,8, 11. 36,3, 7. Jon. 3,10.
4. Du skall säga till dem: Så säger HERREN: Om I icke viljen höra
mig och vandra efter den lag som jag har förelagt eder,
5. och höra vad mina tjänare profeterna tala -- de som jag titt och
ofta sänder till eder, fastän I icke viljen höra --
>2 Kon. 17,13 f. Jer. 7,13 f. 25,4. 35,15.
6. då skall jag göra med detta hus såsom jag gjorde med Silo, och
skall låta denna stad för alla jordens folk bliva ett exempel
som man nämner, när man förbannar.
>1 Sam. 4,8, 11. Ps. 78,60. Jer. 7,12, 14. 24,9.
7. Och prästerna och profeterna och allt folket hörde Jeremia tala
dessa ord i HERRENS hus.
8. Och när Jeremia hade slutat att tala allt vad HERREN hade bjudit
honom tala till allt folket, grepo honom prästerna och
profeterna och allt folket och sade: »Du måste döden dö.
9. Huru djärves du profetera i HERRENS namn och säga: 'Det skall gå
detta hus likasom det gick Silo, och denna stad skall ödeläggas,
så att ingen mer bor däri'?» Och allt folket församlade sig mot
Jeremia i HERRENS hus.

10. Då nu Juda furstar hörde detta, gingo de från konungshuset upp
till HERRENS hus och satte sig vid ingången till HERRENS nya
port.
11. Då sade prästerna och profeterna till furstarna och till allt
folket sålunda: »Denne man förtjänar döden, ty han har
profeterat mot denna stad, såsom I haven hört med egna öron.»
>Apg. 6,13.
12. Men Jeremia svarade alla furstarna och allt folket och sade:
»Det är HERREN som har sänt mig att profetera mot detta hus och
denna stad allt det som I haven hört.
13. Så bättren nu edert leverne och edert väsende, och hören
HERRENS, eder Guds, röst; då vill HERREN ångra det onda som han
har talat mot eder.
>Jer. 7,3. 18,8.
14. Och vad mig angår, så är jag i eder hand; gören med mig vad eder
gott och rätt synes.
15. Men det skolen I veta, att om I döden mig, så dragen I oskyldigt
blod över eder och över denna stad och dess invånare; ty det är
i sanning HERREN som har sänt mig till eder att tala allt detta
inför eder.»
>Matt. 23,35.
16. Då sade furstarna och allt folket till prästerna och profeterna:
»Denne man förtjänar icke döden, ty i HERRENS, vår Guds, namn
har han talat till oss.

17. Och några av de äldste i landet stodo upp och sade till folkets
hela församling sålunda:
18. »Morastiten Mika profeterade i Hiskias, Juda konungs, tid och
sade till hela Juda folk:

'Så säger HERREN Sebaot:
Sion skall varda upplöjt till en åker,
och Jerusalem skall bliva en stenhop
och tempelberget en skogbevuxen höjd.'
>Jer. 9 11. Mik. 1,1. 3,12.

19. Men lät väl Hiskia, Juda konung, med hela Juda, döda honom?
Fruktade han icke i stället HERREN och bönföll inför honom, så
att HERREN ångrade det onda som han hade beslutit över dem,
medan tvärtom vi nu stå färdiga att draga över oss själva så
mycket ont?»

20. Där var ock en annan man, Uria, Semajas son, från
Kirjat-Hajearim, som profeterade i HERRENS namn; och han
profeterade mot denna stad och detta land alldeles såsom Jeremia
hade gjort.
21. När då konung Jojakim med alla sina hjältar och alla furstar
hörde vad han sade, ville han döda honom. Men när Uria fick höra
härom, blev han förskräckt och flydde och kom till Egypten.
22. Då sände konung Jojakim några män till Egypten, nämligen
Elnatan, Akbors son, och några andra med honom, in i Egypten.
>Jer. 36,12, 25.
23. Och dessa hämtade Uria ut ur Egypten och förde honom till konung
Jojakim; och denne lät dräpa honom med svärd, och lät så kasta
hans döda kropp på den allmänna begravningsplatsen.

24. Men Ahikam, Safans son, höll sin hand över Jeremia, så att man
icke lämnade honom i folkets hand till att dödas.
>2 Kom 22,12, 14, 25,22. Jer. 39,14.
*24/27 Jeremia, 27 Kapitlet
Jeremia, 27 Kapitlet

Profetia om Babels ok över Juda och över
andra folk.

1. I begynnelsen av Jojakims, Josias sons, Juda konungs, regering
kom detta ord till Jeremia från HERREN;
>Jer. 28,1,
2. han sade: Så har HERREN sagt till mig: Gör dig band och ok och
sätt detta på din hals.
3. Sänd det sedan till konungen i Edom, konungen i Moab, konungen
över Ammons barn, konungen i Tyrus och konungen i Sidon, genom
de sändebud som hava kommit till Sidkia, Juda konung, i
Jerusalem.
4. Och bjud dem med dessa ord framföra sitt budskap till sina
herrar: Så säger HERREN Sebaot, Israels Gud: Så skolen I säga
till edra herrar:
5. Jag är den som genom min stora kraft och min uträckta arm har
gjort jorden, med de människor och djur som äro på jorden; och
jag giver den åt vem jag vill.
>Jer. 32,17. Dan. 4,29.
6. Så giver jag nu alla dessa länder i min tjänare Nebukadnessars,
den babyloniske konungens, hand; ja ock markens djur giver jag
honom, för att de må tjäna honom.
>Jer. 25,9. 28,14. Dan. 2,37 f.
7. Och alla folk skola vara honom och hans son och hans sonson
underdåniga, till dess att också för hans land tiden är inne,
att mäktiga folk och stora konungar skola göra honom sig
underdånig.
>Jer. 25,12, 14.
8. Och det folk och det rike som icke vill vara honom,
Nebukadnessar, konungen i Babel, underdånigt, och som icke vill
giva sin hals under den babyloniske konungens ok, det folket
skall jag hemsöka med svärd, hungersnöd och pest, säger HERREN,
till dess att jag har förgjort dem genom hans hand.
9. Därför mån I icke höra på edra profeter och spåman, på edra
drömmar, på edra teckentydare och trollkarlar, när dessa säga
till eder: »I skolen icke komma att tjäna konungen i Babel»;
>Jer.29,8 f.
10. ty de profetera lögn för eder, och komma så åstad att I bliven
förda långt undan från edert land, i det jag måste driva eder
bort, så att I förgåns.
11. Men det folk som böjer sin hals under den babyloniske konungens
ok och tjänar honom, det skall jag låta få ro i sitt land, säger
HERREN, så att de kunna bruka det och bo däri.
>Bar. 2,21.

12. Till Sidkia, Juda konung, talade jag på alldeles samma sätt; jag
sade: Böjen eder hals under den babyloniske konungens ok, och
tjänen honom och hans folk, så skolen I få leva.
13. Icke viljen I dö, du och ditt folk, genom svärd, hunger och
pest, såsom HERREN har sagt att det skall ske med det folk som
icke vill tjäna konungen i Babel?
14. Hören alltså icke på de profeters ord, som säga till eder »I
skolen icke komma att tjäna konungen i Babel»; ty de profetera
lögn för eder.
15. Jag har icke sänt dem, säger HERREN; det är de själva som
profetera lögn i mitt namn, och de komma så åstad att jag måste
driva eder bort, så att I förgåns, jämte de profeter som
profetera för eder.
>Jer. 14,14. 23,21, 20, 29,9.

16. Och till prästerna och till hela detta folk talade jag och sade:
Så säger HERREN: Hören icke på edra profeters ord, när de
profetera för eder och säga: »Se, de kärl som höra till HERRENS
hus skola nu snart föras tillbaka från Babel»; ty de profetera
lögn för eder.
>Jer. 28,3.
17. Hören icke på dem, utan tjänen konungen i Babel, så skolen I få
leva. Icke viljen I att denna stad skall bliva ödelagd?
18. Om de verkligen äro profeter och hava HERRENS ord, så må de
lägga sig ut hos HERREN Sebaot, för att de kärl som ännu äro
kvar i HERRENS hus och i Juda konungs hus och i Jerusalem icke
också må föras bort till Babel
19. Ty så säger HERREN Sebaot om pelarna och havet och bäckenställen
och det övriga som ännu är kvar här i staden,
>1 Kon. 7,15, 23, 27. 2 Kon. 25,13 f.
20. därför att Nebukadnessar, konungen i Babel, icke tog det med
sig, när han förde bort Jekonja, Jojakims son, Juda konung, från
Jerusalem till Babel, jämte alla ädlingar i Juda och Jerusalem
--
>2 Kon. 24,12 f.
21. ja, så säger HERREN Sebaot, Israels Gud, om det som ännu är kvar
här i HERRENS hus och i Juda konungs hus och i Jerusalem:
22. Till Babel skall det föras, och där skall det förbliva ända till
den dag då jag ser därtill, säger HERREN, och för det upp till
denna plats igen.
>>2 Krön. 36,22. Esr. 1,1, 7. Jer. 29,10.
*24/28 Jeremia, 28 Kapitlet
Jeremia, 28 Kapitlet

Jeremia och den falske profeten Hananja.

1. Men samma år, i begynnelsen av Sidkias, Juda konungs, regering,
i femte månaden av hans fjärde regeringsår, talade profeten
Hananja, Assurs son, från Gibeon, så till mig i HERRENS hus, i
prästernas och allt folkets närvaro; han sade:
2. »Så säger HERREN Sebaot, Israels Gud: Jag skall sönderbryta den
babyloniske konungens ok.
3. Inom två års tid skall jag föra tillbaka till denna plats alla
de kärl i HERRENS hus, som Nebukadnessar, konungen i Babel, har
tagit bort ifrån denna plats och fört till Babel.
>Jer. 27,16.
4. Och Jekonja, Jojakims son, Juda konung, och alla fångar ifrån
Juda, som hava kommit till Babel, skall jag föra tillbaka till
denna plats, säger HERREN; ty jag skall sönderbryta den
babyloniske konungens ok.»

>2 Kon. 24,12 f.
5. Men profeten Jeremia svarade profeten Hananja, i närvaro av
prästerna och allt det folk som stod i HERRENS hus;
6. profeten Jeremia sade: »Amen. Så göre HERREN. Det som du har
profeterat må HERREN uppfylla, i det att han för tillbaka från
Babel till denna plats de kärl som funnos i HERRENS hus, så ock
alla fångarna.
7. Men hör dock detta ord som jag vill tala inför dig och allt
folket.
8. Forna tiders profeter, de som hava varit före mig och dig, hava
mot mäktiga länder och stora riken profeterat om krig, olycka
och pest.
9. Därför, om nu en profet profeterar om lycka, så kan man först då
när den profetens ord går i fullbordan veta att han är en profet
som HERREN i sanning har sänt.»
>5 Mos. 18,21 f.

10. Då tog profeten Hananja oket från profeten Jeremias hals och
bröt sönder det.
>Jer. 27,2.
11. Och Hananja sade i allt folkets närvaro: »Så säger HERREN: Just
så skall jag inom två års tid bryta sönder den babyloniske
konungen Nebukadnessars ok och taga det från alla folkens hals.»
Men profeten Jeremia gick sin väg.
12. Sedan, efter det att profeten Hananja hade brutit sönder oket
och tagit det från profeten Jeremias hals, kom HERRENS ord till
Jeremia; han sade:
13. »Gå åstad och säg till Hananja: Så säger HERREN: Ett ok av trä
har du brutit sönder, men i dess ställe har du skaffat ett ok av
järn.
14. Ty så säger HERREN Sebaot, Israels Gud: Ett ok av järn skall jag
sätta på alla dessa folks hals, för att de må tjäna
Nebukadnessar, konungen i Babel; ty honom skola de tjäna. Ja ock
markens djur har jag givit honom.»
>Jer.27,6.
15. Och profeten Jeremia sade ytterligare till profeten Hananja:
»Hör, du Hananja: HERREN har icke sänt dig; du har förlett detta
folk att sätta sin lit till lögn.
16. Därför säger HERREN så: Se, jag skall taga dig bort ifrån
jorden. I detta år skall du dö, eftersom du har predikat avfall
från HERREN.»
>Jer. 29,32.
17. Och samma år, i sjunde månaden, dog profeten Hananja.
*24/29 Jeremia, 29 Kapitlet
Jeremia, 29 Kapitlet

Brev från Jeremia till de fångna judarna
i Babel. Två falska profeter. Straffdom
över Semaja.

1. Detta är vad som stod i det brev som profeten Jeremia sände från
Jerusalem till de äldste som ännu levde kvar i fångenskapen, och
till prästerna och profeterna och allt folket, dem som
Nebukadnessar hade fört bort ifrån Jerusalem till Babel,
2. sedan konung Jekonja hade givit sig fången i Jerusalem, jämte
konungamodern och hovmännen, Judas och Jerusalems furstar, så
ock timmermännen och smederna.
>2 Kon. 24,12 f. Jer. 24,1.
3. Han sände brevet genom Eleasa, Safans son, och Gemarja, Hilkias
son, när Sidkia, Juda konung, sände dessa till Babel, till
Nebukadnessar, konungen i Babel; det lydde så:

4. Så säger HERREN Sebaot, Israels Gud, till alla de fångar som jag
har låtit föra bort ifrån Jerusalem till Babel:
5. Byggen hus och bon i dem; planteren trädgårdar och äten deras
frukt.
6. Tagen hustrur, och föden söner och döttrar; och tagen hustrur åt
edra söner och given edra döttrar åt män, och må dessa föda
söner och döttrar; och föröken eder där, och förminskens icke.
7. Och söken den stads bästa, dit jag har fört eder bort i
fångenskap, och bedjen för den till HERREN; ty då det går den
väl, så går det ock eder val.
>Bar. 1,11.
8. Ty så säger HERREN Sebaot, Israels Gud: Låten icke bedraga eder
av de profeter som äro bland eder, ej heller av edra spåman, och
akten icke på de drömmar som I drömmen.
>Jer. 27,9 f., 14 f.
9. Ty man profeterar lögn för eder i mitt namn; jag har icke sänt
dem, säger HERREN.
>Jer. 14,14. 23,21.

10. Ty så säger HERREN: Först när sjuttio år hava gått till ända i
Babel, skall jag se till eder och uppfylla på eder mitt
löftesord att föra eder tillbaka till denna plats.
>2 Krön. 36,21 f. Esr. 1,1. Jer. 25,12. 27,22. Dan. 9,2. Sak. 1,12.
11. Jag vet väl vilka tankar jag har för eder, säger HERREN,
nämligen fridens tankar och icke ofärdens, till att giva eder en
framtid och ett hopp.
>Ords. 23,18. 24,20.
12. Och I skolen åkalla mig och gå åstad och bedja till mig, och jag
vill höra på eder.
>Matt. 7,7.
13. I skolen söka mig, och I skolen ock finna mig, om I frågen efter
mig av allt edert hjärta.
>5 Mos. 4,29.
14. Ty jag vill låta mig finnas av eder, säger HERREN; och jag skall
åter upprätta eder och skall församla eder från alla de folk och
alla de arter till vilka jag har drivit eder bort, säger HERREN;
och jag skall låta eder komma tillbaka till denna plats,
varifrån jag har låtit föra eder bort i fångenskap.
>5 Mos. 30,1 f. Ps. 106,45. Jer. 30,3, 18. 33,7, 26. 2 Mack. 2,18.
15. Detta skriver jag, därför att I sägen: »HERREN har låtit
profeter uppstå åt oss i Babel.»

16. Ty så säger HERREN om den konung som sitter på Davids tron, och
om allt det folk som bor i denna stad, edra bröder som icke hava
med eder gått bort i fångenskap,
17. ja, så säger HERREN Sebaot: Se, jag skall sända mot dem svärd,
hungersnöd och pest, och låta dem räknas lika med odugliga
fikon, som äro så usla att man icke kan äta dem.
>Jer. 24,8 f.
18. Ja, jag skall förfölja dem med svärd, hungersnöd och pest, och
göra dem till en varnagel för alla riken på jorden, till ett
exempel som man nämner, när man förbannar, till ett föremål för
häpnad, begabberi och smälek bland alla de folk till vilka jag
skall driva dem bort --
19. detta därför att de icke ville höra mina ord, säger HERREN, när
jag titt och ofta sände till dem mina tjänare profeterna. Ty I
villen ju icke höra, säger HERREN.
>Jer. 7,25 f. 25,4 f.

20. Men hören nu I HERRENS ord, alla I fångna som jag från Jerusalem
har sänt bort till Babel:
21. Så säger HERREN Sebaot, Israels Gud, om Ahab, Kolajas son, och
om Sidkia, Maasejas son, som i mitt namn profetera lögn för
eder: Se, jag skall giva dem i Nebukadressars, den babyloniske
konungens, hand, och han skall låta dräpa dem inför edra ögon.
22. Och alla fångar ifrån Juda, som äro i Babel, skola från dem
hämta ett förbannelsens ord; de skola »HERREN göre med dig såsom
med Sidkia och Ahab, vilka Babels konung lät steka i eld.»
23. De hava ju gjort vad som är ens galenskap i Israel, de hava
begått äktenskapsbrott med varandras hustrur och hava fört
lögnaktigt tal i mitt namn, sådant som jag icke hade bjudit
dem. Jag är den som vet det och betygar det, säger HERREN.
>Jer. 23,14,

24. Och till nehelamiten Semaja skall du säga sålunda:
25. Så säger HERREN Sebaot, Israels Gud: Du har i ditt namn sänt
brev till allt folket i Jerusalem och till prästen Sefanja,
Maasejas son, och till alla de andra prästerna, så lydande:
26. »HERREN har satt dig till präst i prästen Jojadas ställe, för
att i HERRENS hus skall finnas tillsyningsmän över alla
vanvettingar som profetera, så att du kan sätta sådana i stock
och halsjärn.
27. Varför har du då icke näpst Jeremia från Anatot, som profeterar
för eder?
28. Därigenom att du har underlåtit detta har han kunnat sända bud
till oss i Babel och låta säga: 'Ännu är lång tid kvar, byggen
eder hus och bon i dem, och planteren trädgårdar och äten deras
frukt.'»
29. Och prästen Sefanja har läst upp detta brev för profeten
Jeremia.
30. Och nu har HERRENS ord kommit till Jeremia, han har sagt:
31. Sänd bud till alla de fångna och låt säga dem: Så säger HERREN
om nehelamiten Semaja: Eftersom Semaja, utan att vara sänd av
mig, har profeterat för eder och förlett eder att sätta eder lit
till lögn,
32. därför säger HERREN så: Se, jag skall hemsöka nehelamiten Semaja
och hans avkomlingar. Ingen av dem skall få bo ibland detta
folk, och han skall icke få se det goda som jag vill göra med
mitt folk, säger HERREN. Ty han har predikat avfall från
HERREN.
>Jer. 28,16.
*24/30 Jeremia, 30 Kapitlet
Jeremia, 30 Kapitlet

Förlossningen ifrån Babel.

1. Detta är det ord som kom till Jeremia från HERREN; han sade:
2. Så säger HERREN, Israels Gud: Teckna upp åt dig i en bok alla de
ord som jag har talat till dig.
3. Ty se, dagar skola komma, säger HERREN, då jag åter skall
upprätta mitt folk, Israel och Juda, säger HERREN, och låta dem
komma tillbaka till det land som jag har givit åt deras fäder;
och de skola taga det i besittning.
>Jer. 29,14
4. Och detta är vad HERREN har talat om Israel och Juda.
5. Så säger HERREN:

Ett förfärans rop fingo vi höra;
förskräckelse utan någon räddning!
6. Frågen efter och sen till:
pläga då män föda barn?
Eller varför ser jag alla män
hålla sina händer på länderna såsom kvinnor i barnsnöd, och
varför hava alla ansikten blivit så dödsbleka?
>Jer. 13,8. Jer. 4,31.
7. Ve! Detta är en stor dag,
en sådan att ingen är den lik.
Ja, en tid av nöd är inne för Jakob;
dock skall han bliva frälst därur.
>Joel 2,11. Am. 5,18. Sef. 1,15.
8. Och det skall ske på den tiden,
Säger HERREN Sebaot,
att jag skall bryta sönder oket och taga det från din hals
och slita av dina band.
Ja, inga främmande skola längre
tvinga honom att tjäna sig,
9. utan han skall få tjäna HERREN, sin Gud,
och David, sin konung,
ty honom skall jag låta uppstå åt dem.
>Hes. 34,23. 37,24. Hos. 3,5.
10. Så frukta nu icke, du min tjänare Jakob, säger HERREN.
och var ej förfärad du Israel;
ty se, jag skall frälsa dig ur det avlägsna landet,
och dina barn ur deras fångenskaps land.
Och Jakob skall få komma tillbaka
och leva i ro och säkerhet,
och ingen skall förskräcka honom.
>Jer. 41,13 f. 43,5. 44,2. Jer. 46,27 f.
11. Ty jag är med dig, säger HERREN, till att frälsa dig.
Ja, jag skall göra ände på alla de folk;
bland vilka jag har förstrött dig;
men på dig vill jag icke alldeles göra ände,
jag vill blott tukta dig med måtta;
ty alldeles ostraffad kan jag ju ej låta dig bliva.
>Jer. 4,27. 5,18. 10,24.

12. Ty så säger HERREN:
Ohelbar är din skada,
oläkligt det sår du har fått.
>Jer. 14,17. 15,18. Klag. 2,13.
13. Ingen tager sig an din sak, så att han sköter ditt sår;
ingen helande läkedom finnes för dig.
>Jer. 46,11.
14. Alla dina älskare hava förgätit dig;
de fråga icke efter dig.
Ty såsom man slår en fiende, så har jag slagit dig,
med grym tuktan,
därför att din missgärning var så stor
och dina synder så många.
15. Huru kan du klaga över din skada,
över att bot ej finnes för din plåga?
Därför att din missgärning var så stor
och dina synder så många,
har jag gjort dig detta.

16. Så skola då alla dina uppätare nu bliva uppätna,
och alla dina ovänner skola allasammans gå i fångenskap;
dina skövlare skola varda skövlade,
och alla dina plundrare skall jag lämna till plundring.
>Jes. 33,1.
17. Ty jag vill hela dina sår
och läka dig från de slag du har fått, säger HERREN,
då man nu kallar dig »den fördrivna»,
»det Sion som ingen frågar efter».
>Jer. 33,6.

18. Så säger HERREN:
Se, jag skall åter upprätta Jakobs hyddor
och förbarma mig över hans boningar;
staden skall åter bliva uppbyggd på sin höjd,
och palatset skall stå på sin rätta plats.
19. Ifrån folket skall ljuda tacksägelse
och rop av glada människor.
Jag skall föröka dem, och de skola icke förminskas;
jag skall låta dem komma till ära, och de skola ej aktas ringa.
>Jes. 51,3.
20. Hans söner skola varda såsom fordom,
hans menighet skall bestå inför mig,
jag skall hemsöka alla hans förtryckare.
21. Hans väldige skall stamma från honom själv,
och hans herre skall utgå från honom själv,
och honom skall jag låta komma mig nära och nalkas mig;
ty vilken annan vill våga sitt liv
med att nalkas mig? säger HERREN.
22. Och I skolen vara mitt folk
och jag skall vara eder Gud.
>Jer. 24,7. 31,1, 33.

23. Se, en stormvind från HERREN är här,
hans förtörnelse bryter fram,
en härjande storm!
Över de ogudaktigas huvuden virvlar den ned.
>Jer. 23,19 f.
24. HERRENS vredes glöd skall icke upphöra,
förrän han har utfört och fullbordat sitt hjärtas tankar;
i kommande dagar skolen I förnimma det.
31:1. [1]

[1] Jer 31:1 hör egentligen hit, men återfinns nedan. --Red
för den elektroniska utgåvan.
*24/31 Jeremia, 31 Kapitlet
1. På den tiden, säger HERREN, skall jag vara alla Israels
släkters Gud, och de skola vara mitt folk.

Jeremia, 31 Kapitlet

Israels frälsning i kommande dagar.

2. Så säger HERREN:
Det folk som undslipper svärdet
finner nåd i öknen;
Israel får draga åstad dit där det får ro.
3. Fjärran ifrån uppenbarade sig HERREN för mig:
»Ja, med evig kärlek har jag älskat dig;
därför låter jag min nåd förbliva över dig.
>Jes. 54,8.
4. Ännu en gång skall jag upprätta dig,
så att du varder upprättad, du jungfru Israel;
ännu en gång skall du få utrusta dig med puka
och draga ut i dans bland dem som göra sig glada.
>2 Mos. 15,20. Dom. 11,34. Ps. 68,26.
5. Ännu en gång skall du få plantera vingårdar
på Samariens berg,
och planteringsmännen skola själva skörda frukten.
6. Ty en dag kommer, då vaktare skola ropa
på Efraims berg:
'Upp, låt oss draga till Sion,
upp till HERREN, vår Gud.'»
>Jes. 2,3. Mik. 4,2.

7. Ty så säger HERREN:
Jublen i glädje över Jakob,
höjen fröjderop över honom som är huvudet bland folken,
Låten lovsång ljuda och sägen:
HERRE, giv frälsning åt ditt folk,
åt kvarlevan av Israel.»
8. Ja, jag skall föra dem från nordlandet
och församla dem från jordens yttersta ända --
bland dem både blinda och halta,
både havande kvinnor och barnaföderskor;
i en stor skara skola de komma hit tillbaka.
9. Under gråt skola de komma,
men jag skall leda dem, där de gå bedjande fram;
Jag skall föra dem till vattenbäckar,
på en jämn väg, där de ej skola stappla.
Ty jag har blivit en fader för Israel,
och Efraim är min förstfödde son.
>2 Mos. 4,22. Jes. 63,16. Jer. 50,4.

10. Hören HERRENS ord, I hednafolk,
och förkunnen det i havsländerna i fjärran;
sägen: Han som förskingrade Israel skall ock församla det
och bevara det, såsom en herde sin hjord.
>Ps. 23,1. Jes. 40,11. Jer. 23,4. Hes. 34,23, 37,24. Joh. 10,11.

11. Ty HERREN skall förlossa Jakob
och lösköpa honom ur den övermäktiges hand.
12. Och de skola komma och jubla på Sions höjd
och strömma dit där HERRENS goda är,
dit där man får säd, vin och olja
och unga hjordar av får och fä;
deras själ skall vara lik en vattenrik trädgård,
och de skola icke vidare försmäkta.
>Jes. 35,10. 58,11.
13. Då skola jungfrurna förlusta sig med dans;
unga och gamla skola glädja sig tillsammans.
Jag skall förvandla deras sorg i fröjd,
trösta dem och glädja dem efter deras bedrövelse.
>Ps. 30,12. 148,12 f. Joh. 16,20.
14. Och prästerna skall jag vederkvicka med feta rätter;
och mitt folk skall bliva mättat av mitt goda, säger HERREN.

15. Så säger HERREN:
Ett rop höres i Rama,
klagan och bitter gråt;
det är Rakel som begråter sina barn,
hon vill icke låta trösta sig
i sorgen över att hennes barn icke mer äro till.
>Matt. 2,18.
16. Men så säger HERREN:
Hör upp med din högljudda gråt,
och låt dina ögon icke mer fälla tårar;
ty ditt verk skall få sin lön, säger HERREN,
och de skola vända tillbaka från sina fienders land.
17. Ja, det finnes ett hopp för din framtid, säger HERREN;
dina barn skola vända tillbaka till sitt land.
>Jer. 29,11.
18. Jag har nogsamt hört
huru Efraim klagar:
»Du har tuktat mig, ja, jag har blivit tuktad
såsom en otämd kalv;
tag mig nu åter, så att jag får vända åter;
du är ju HERREN, min Gud.
>Klag. 5,21.
19. Ty sedan jag har vänt mitt sinne,
ångrar jag mig,
och sedan jag har kommit till besinning,
slår jag mig på länden;
jag både blyges och skämmes,
då jag nu bär min ungdoms smälek.»
20. Är då Efraim for mig en så dyrbar son,
är han mitt älsklingsbarn,
eftersom jag alltjämt tänker på honom,
huru ofta jag än har måst hota honom?
Ja, så mycket ömkar sig mitt hjärta över honom;
jag måste förbarma mig över honom,
säger HERREN.

21. Sätt upp vägmärken för dig,
res åt dig vägvisare;
giv akt på vägen,
på stigen där du vandrade.
Och vänd så tillbaka, du jungfru Israel,
vänd tillbaka till dessa dina städer.
22. Huru länge skall du göra bukter hit och dit,
du avfälliga dotter?
Se, HERREN vill skapa något nytt i landet:
det bliver nu kvinnan som tager mannen i sitt beskärm.

23. Så säger HERREN Sebaot, Israels Gud: I Juda land med dess städer
skall man ännu en gång, när jag åter har upprättat det, få säga
det ordet: »HERREN välsigne dig, du rättfärdighetens boning, du
heliga berg.»
>Jes. 1,26. 11,9. Sak. 8,3.
24. Och Juda folk med alla sina städer skall samlat bo däri, åkermän
jämte vandrande herdar.
25. Ty jag skall vederkvicka trötta själar, och alla försmäktande
själar skall jag mätta.
>Ps.107,9. Matt. 11,28.

26. (Härvid uppvaknade jag och såg mig om, och min sömn hade varit
ljuvlig.)

27. Se, dagar skola komma, säger HERREN, då jag skall beså Israels
land och Juda land med säd av människor och med säd av djur.
28. Och likasom jag har vakat över dem till att upprycka, nedbryta,
fördärva, förgöra och plåga, så vill jag nu vaka över dem till
att uppbygga och plantera, säger HERREN.
>Jes. 1,10. 18,7,9. 24,6.
29. På den tiden skall man icke mer säga: »Fäderna hava ätit sura
druvor, och barnens tänder bliva ömma därav.»
>Klag. 5,7. Hes. 18,2. Syr. 30,10.
30. Nej, var och en skall dö genom sin egen missgärning; var man som
äter sura druvor, hans tänder skola bliva ömma därav.

31. Se, dagar skola komma, säger HERREN,
då jag skall sluta ett nytt förbund med Israels hus och med Juda hus;
>Jer. 32.40. Hebr. 8,8 f.
32. icke ett sådant förbund som det jag slöt med deras fäder
på den dag då jag tog dem vid handen
till att föra dem ut ur Egyptens land
det förbund med mig, som de bröto,
fastän jag var deras rätte herre, säger HERREN.
33. Nej, detta är det förbund som jag skall sluta med Israels hus
i kommande dagar, säger HERREN:
Jag skall lägga min lag i deras bröst
och i deras hjärtan skall jag skriva den,
och jag skall vara deras Gud,
och de skola vara mitt folk.
>Jer. 24,7 Hes. 11,19. 36,26. 2 Kor. 6,16.
34. Då skola de icke mer behöva undervisa varandra,
icke den ene brodern den andre, och säga:
»Lär känna HERREN»;
ty de skola alla känna mig,
från den minste bland dem till den
störste, säger HERREN.
Ty jag skall förlåta deras missgärning,
och deras synd skall jag icke mer komma ihåg.
>Jes. 54,13. Mik. 7,18f. Joh. 6,46. Apg 10,43. Rom. 11,27.

35. Så säger HERREN,
han som har satt solen till att lysa om dagen
och månen och stjärnorna till att lysa om natten, i ordnad gång,
han som rör upp havet, så att dess böljor brusa,
han vilkens namn är HERREN Sebaot:
>1 Mos. 1,14 f. Ps. 136,7 f. Jes. 51,15.
36. Först när denna ordning icke mer består inför mig, säger HERREN,
först då skall Israels släkt upphöra
att inför mig alltjämt vara ett folk.
>Jer. 33,20 f., 25 f.
37. Ja, så säger HERREN:
Först när himmelen varder uppmätt därovan
och jordens grundvalar utrannsakade därnere,
först då skall jag förkasta all Israels släkt,
till straff för allt vad de hava gjort, säger HERREN.

38. Se, dagar skola komma, säger HERREN, då staden åter skall varda
uppbyggd till HERRENS ära, från Hananeltornet intill Hörnporten.
>Neh. 3,1. Sak. 14,10.
39. Och mätsnöret skall vidare dragas rätt fram mot Garebshöjden och
skall sedan vändas mot Goa.
40. Och hela lik- och askdalen och alla fälten intill bäcken Kidron
och intill hörnet vid Hästporten österut skola vara helgade åt
HERREN. Aldrig mer skall där tima någon omstörtning eller någon
förstöring.
*24/32 Jeremia, 32 Kapitlet
Jeremia, 32 Kapitlet

Jeremias återköp under stadens
belägring. Profetia om Judafolkets
återupprättelse.

1. Detta är det ord som från HERREN kom till Jeremia i Sidkias,
Juda konungs, tionde regeringsår, vilket var Nebukadressars
adertonde regeringsår.
2. Vid den tiden belägrade den babyloniske konungens här Jerusalem,
och profeten Jeremia låg då fången i fängelsegården i Juda
konungs hus.
>2 Kon. 25,1 f.
3. Ty Sidkia, Juda konung, hade låtit spärra in honom, i det han
sade: »Huru djärves du profetera och säga: 'Så säger HERREN: Se,
jag skall giva denna stad i de babyloniske konungens hand, och
han skall intaga den.
>Jer. 21,7. 27,6. 34,2 f. 38,3.
4. Och Sidkia, Juda konung, skall icke undkomma kaldéernas hand,
utan skall förvisso bliva given i den babyloniske konungens
hand, så att han nödgas muntligen tala med honom och stå inför
honom, öga mot öga.
>Jer. 38,23. 39,7.
5. Och Sidkia skall av honom föras till Babel och skall förbliva
där, till dess jag ser till honom, säger HERREN. När I striden
mot kaldéerna, skolen I icke hava någon framgång.»

6. Och Jeremia sade: »HERRENS ord kom till mig; han sade:
7. Se, Hanamel, din farbroder Sallums son, skall komma till dig och
säga: 'Köp du min åker i Anatot, ty du har såsom bördeman rätt
att köpa den.'»
>8 Mos. 25,24 f. Rut 4,9 f.
8. Och Hanamel, min farbroders son, kom till mig i fängelsegården,
såsom HERREN hade sagt, och sade till mig: »Köp min åker i
Anatot, i Benjamins land, ty du har arvsrätt därtill och är
bördeman; så köp den då åt dig.» Då förstod jag att det var
HERRENS ord
9. och köpte åkern av Hanamel, min farbroders son, i Anatot, och
vägde upp penningarna åt honom, sjutton siklar silver.
10. Jag skrev ett köpebrev och förseglade det och tillkallade
vittnen och vägde upp penningarna på en våg.
11. Och jag tog köpebrevet, såväl det förseglade, som innehöll
avtalet och de särskilda bestämmelserna, som ock det öppna
brevet,
12. och gav köpebrevet åt Baruk, son till Neria, son till Mahaseja,
i närvaro av min frände Hanamel och de vittnen som hade
underskrivit köpebrevet, och alla andra judar som voro
tillstädes i fängelsegården.
13. Och jag bjöd Baruk, i deras närvaro, och sade:
14. Så säger HERREN Sebaot, Israels Gud: Tag du dessa brev, både
detta förseglade köpebrev och detta öppna brev, och lägg dem i
ett lerkärl, för att de må vara i behåll för lång tid.
15. Ty så säger HERREN Sebaot, Israels Gud: Ännu en gång skall man
komma att i detta land köpa hus och åkrar och vingårdar.»

16. Och sedan jag hade givit köpebrevet åt Baruk, Nerias son, bad
jag till HERREN och sade:
17. »Ack Herre, HERRE, du är ju den som har gjort himmel och jord
genom din stora kraft och din uträckta arm. Intet är så
underbart att du icke skulle förmå det,
>1 Mos. 18,14. Jer. 27,5. Luk. 1,37.
18. du som gör nåd med tusenden och vedergäller fädernas missgärning
i deras barns sköte efter dem; du store och väldige Gud, vilkens
namn är HERREN Sebaot;
>2 Mos. 20,5 f. 34,7. 5 Mos. 5,9.
19. du som är stor i råd och mäktig i gärningar; du vilkens ögon äro
öppna över människobarnens alla vägar, så att du giver åt var
och en efter hans vägar och efter hans gärningars frukt;
>2 Krön. 6,30. Job 34,21. Ps. 62,13. Ords. 5,21. Jer. 10,6.
>16,17. 17,10.
20. du som gjorde tecken och under i Egyptens land, och som har
gjort sådana intill denna dag, både i Israel och bland andra
människor, och som har gjort dig ett namn, som är detsamma än i
dag.
21. Du förde ditt folk Israel ut ur Egyptens land med tecken och
under, med stark hand och uträckt arm, och genom stor
förskräckelse.
>2 Mos. 6,6. 13,3, 14. 32,11. 5 Mos. 4,34. 2 Sam. 7,23.
>1 Krön. 17,21.
22. Och du gav dem detta land, som du med ed hade lovat deras fäder
att giva dem, ett land som flyter av mjölk och honung.
>Jer. 11,5.
23. Och de kommo och togo det i besittning, men de ville icke höra
din röst och vandrade icke efter din lag; de gjorde intet av det
du hade bjudit dem att göra. Därför lät du all denna olycka
vederfaras dem.
24. Se, belägringsvallarna gå redan så långt fram mot staden, att
man kan intaga den och genom svärd, hungersnöd och pest är
staden given i de kaldeiska belägrarnas hand. Vad du hotade med,
det har skett, och du har det nu inför dina ögon.
25. Och likväl, fastän staden är given i kaldéernas hand, sade du,
Herre HERRE, till mig: 'Köp du åkern för penningar, och tag
vittnen därpå'!»

26. Och HERRENS ord kom till Jeremia han sade: Se,
27. jag är HERREN, allt kötts Gud; skulle något vara så underbart
att jag icke förmådde det?
>4 Mos. 16,22.
28. Därför säger HERREN så: Se, jag vill giva denna stad i
kaldéernas och Nebukadressars, den babyloniske konungens, hand,
och han skall intaga den.
29. Och kaldéerna, som belägra denna stad, skola komma och tända eld
på staden och bränna upp den, tillika med de hus på vilkas tak
man har tänt offereld åt Baal och utgjutit drickoffer åt andra
gudar, till att förtörna mig.
>Jer. 19,13.
30. Ty allt ifrån sin ungdom hava Israels barn och Juda barn
allenast gjort vad ont är i mina ögon; ja, Israels barn hava med
sina händers verk berett mig allenast förtörnelse, säger HERREN.
31. Ty allt ifrån den dag då denna stad byggdes ända till nu har den
uppväckt min vrede och förtörnelse, så att jag måste förkasta
den från mitt ansikte,
32. för all den ondskas skull som Israels barn och Juda barn med
sina konungar, furstar, präster och profeter, både Juda män och
Jerusalems invånare, hava bedrivit, till att förtörna mig.
>Neh. 9,34. Jer. 2,26 f. Dan. 9,8.
33. De vände ryggen till mig och icke ansiktet; och fastän de titt
och ofta blevo varnade, ville de icke höra och taga emot tuktan.
34. De satte upp sina styggelser i det hus som är uppkallat efter
mitt namn och orenade det så;
>2 Kon. 21,4 f. Jer. 7,30 f. 23,11.
35. och Baalshöjderna i Hinnoms sons dal byggde de upp, för att där
offra sina söner och döttrar åt Molok, fastän jag aldrig hade
bjudit dem att göra sådan styggelse eller ens tänkt mig något
sådant; och så förledde de Juda till synd.
>Mos. 18,21. Jer. 19,5.

36. Men så säger nu HERREN, Israels Gud, om denna stad, som I menen
vara genom svärd, hungersnöd och pest given i den babyloniske
konungens hand:
37. Se, jag skall församla dem ur alla de länder till vilka jag i
min vrede och harm och stora förtörnelse har fördrivit dem, och
jag skall föra dem tillbaka till denna plats och låta dem bo bär
i trygghet.
>5 Mos. 30,3. Jer. 30,10 f., 16 f.
38. Och de skola vara mitt folk, och jag skall vara deras Gud.
>Jer. 24,7. 30,22. 31,33.
39. Och jag skall giva dem alla ett och samma hjärta och lära dem en
och samma väg, så att de frukta mig beständigt; för att det må
gå dem väl, och deras barn efter dem.
>Hes. 11,19 f. 36,26.
40. Och jag skall sluta med dem ett evigt förbund, så att jag icke
upp hör att följa dem och göra dem gott; och min fruktan skall
jag ingiva i deras hjärtan, så att de icke vika av ifrån mig.
>Jer. 31,31 f.
41. Och jag skall hava min fröjd i att göra dem gott, och skall
plantera dem i detta land med trofasthet, av allt mitt hjärta
och all min själ.
>5 Mos. 30,9.

42. Ty så säger HERREN: Likasom jag har låtit all denna stora olycka
komma över detta folk, så skall jag ock låta allt det goda som
jag lovade dem komma dem till del.
>Jer. 18,7 f. 31,28.
43. Och man skall komma att köpa åkrar i detta land, om vilket I
sägen att det är en ödemark, där varken människor eller djur
kunna bo, och att det är givet i kaldéernas hand.
44. Ja, åkrar skall man köpa för penningar, och man skall skriva och
försegla köpebrev och tillkalla vittnen i Benjamins land, i
Jerusalems omnejd och i Juda städer, både i Bergsbygdens och i
Låglandets och i Sydlandets städer; ty jag skall åter upprätta
dem, säger HERREN.
*24/33 Jeremia, 33 Kapitlet
Jeremia, 33 Kapitlet

Löften om Judas och Israels
återupprättelse och om »en rättfärdig
telning» av Davids ätt.

1. Och HERRENS ord kom till Jeremia för andra gången, medan han
ännu var inspärrad i fängelsegården; han sade:
>Jer. 32,2
2. Så säger HERREN, han som ock utför sitt verk, HERREN, som
bereder det för att låta det komma till stånd, han vilkens namn
är HERREN:
>2 Mos. 15,3.
3. Ropa till mig, så vill jag svara dig och förkunna för dig stora
och förunderliga ting, som du icke känner.
4. Ty så säger HERREN, Israels Gud, om husen i denna stad och om
Juda konungars hus, som nu brytas ned för belägringsvallarna och
värden:
>Jes. 22,10.
5. Man har kommit hitin för att strida med kaldéerna, och man skall
så fylla husen med döda kroppar av människor som jag har slagit
i min vrede och förtörnelse, människor som genom all sin ondska
hava vållat att jag har måst dölja mitt ansikte för denna stad.
6. Dock, jag skall hela dess sår och skaffa läkedom och läka dem,
och jag skall låta dem skåda frid och trygghet i överflöd.
>Jer. 30,17
7. Och jag skall åter upprätta Juda och Israel och uppbygga dem, så
att de bliva såsom förut.
>Jer. 29,14.
8. Och jag skall rena dem från all missgärning varmed de hava
syndat mot mig, och förlåta alla missgärningar genom vilka de
hava syndat mot mig och avfallit från mig.
>Jer. 31,34. Hes. 36,25. Sak. 13,1. Apg. 10,43.
9. Och staden skall bliva mig till fröjd och berömmelse, och till
lov och ära inför alla jordens folk, när de få höra allt det
goda som jag gör med dem; och de skola förskräckas och darra vid
åsynen av all den lycka och all den framgång som jag bereder
henne.

10. Så säger HERREN: På denna plats, om vilken I sägen att den är så
öde att varken människor eller djur kunna bo där, ja, här i Juda
städer och på Jerusalems gator, som äro så ödelagda att inga
människor, inga invånare, inga djur där finnas,
>Jer. 3#,43.
11. här skall man ännu en gång höra fröjderop och glädjerop, rop för
brudgum och rop för brud, rop av människor som säga: »Tacken
HERREN Sebaot, ty HERREN är god, ty hans nåd varar
evinnerligen», och av människor som frambära lovoffer i HERRENS
hus. Ty jag vill åter upprätta landet, så att det bliver såsom
förut, säger HERREN.
>Jer. 7,34. 16,9. 25,10. Ps. 118,1. 136,1 f.

12. Så säger HERREN Sebaot: På denna plats, som nu är så öde att
varken människor eller ens djur kunna bo här, ja ock i alla
hithörande städer, här skola åter en gång finnas betesmarker där
herdar kunna låta sina hjordar lägra sig.
13. I Bergsbygdens, Låglandets och Sydlandets städer, i Benjamins
land i Jerusalems omnejd och i andra Juda städer skola ännu en
gång hjordar draga fram, förbi herdar som räkna dem, säger
HERREN.
>Jer. 17,26.

14. Se, dagar skola komma, säger HERREN, då jag skall uppfylla det
löftesord som jag har talat om Israels hus och angående Juda
hus.
>Jer. 29,10

15. I de dagarna och på den tiden
skall jag låta en rättfärdig telning
växa upp åt David.
Han skall skaffa rätt
och rättfärdighet på jorden.
>Jes. 11,1. Jer. 23,5 f. Sak. 3,8. 6,12.
16. I de dagarna skall Juda varda frälst
och Jerusalem bo i trygghet;
och man skall kalla det så:
@c Hela nästa rad står i spärrad stil.
HERREN vår rättfärdighet.

17. Ty så säger HERREN: Aldrig skall den tid komma, då icke en
avkomling av David sitter på Israels hus' tron,
>2 Sam. 7,16. 1 Kon. 2,4. 8,25. 9,5.
18. aldrig den tid då icke en avkomling av de levitiska prästerna
gör tjänst inför mig och alla dagar bär fram brännoffer och
förbränner spisoffer och anställer slaktoffer.

19. Och HERRENS ord kom till Jeremia; han sade:
20. Så säger HERREN: Först när I gören om intet mitt förbund med
dagen och mitt förbund med natten, så att det icke bliver dag
och natt i rätt tid,
21. först då skall mitt förbund med min tjänare David bliva om
intet, så att icke längre en avkomling av honom sitter såsom
konung på hans tron, och först då mitt förbund med de levitiska
prästerna, som göra tjänst åt mig.
22. Lika oräknelig som himmelens härskara är, och lika otalig som
sanden är i havet, lika talrik skall jag låta min tjänare Davids
säd bliva och lika många leviterna, som göra tjänst åt mig.
>1 Mos. 15,5. 22,17.

23. Och HERRENS ord kom till Jeremia; han sade:
24. Har du icke märkt huru detta folk talar och säger: »De båda
släkter som HERREN utvalde, dem har han förkastat»? Och så säga
de föraktligt om mitt folk att det icke mer synes dem vara ett
folk.
25. Men så säger HERREN: Om mitt förbund med dag och natt icke är
beståndande, och om jag icke har stadgat en fast ordning för
himmel och jord,
26. allenast då skall jag förkasta Jakobs och Davids, min tjänares,
säd, så att jag icke mer av hans säd tager dem som skola råda
över Abrahams, Isaks och Jakobs säd. Ty jag skall åter upprätta
dem och förbarma mig över dem.
*24/34 Jeremia, 34 Kapitlet
Jeremia, 34 Kapitlet

Sidkias blivande öde. Friårsbrott.

1. Detta är det ord som kom till Jeremia från HERREN, när
Nebukadressar, konungen i Babel, med hela sin här och med alla
de riken på jorden, som lydde under hans välde, och med alla
folk angrep Jerusalem och alla dess lydstäder; han sade:
>2 Kon. 25,1 f.
2. Så säger HERREN, Israels Gud: Gå åstad och säg till Sidkia, Juda
konung, ja, säg till honom: Så säger HERREN: Se, jag skall giva
denna stad i den babyloniske konungens hand, och han skall
bränna upp den i eld.
>Jer. 32,3 f. 38,3.
3. Och du själv skall icke kunna undkomma hans hand, utan skall
förvisso bliva gripen och given i hans hand, så att du nödgas
stå inför konungen i Babel, öga mot öga; och han skall muntligen
tala med dig, och du skall komma till Babel.
4. Men hör HERRENS ord, du Sidkia, Juda konung: Så säger HERREN om
dig: Du skall icke dö genom svärd.
5. Nej, i frid skall du dö; och likasom man har anställt
förbränning till dina fäders, de förra konungarnas, ära, deras
som hava varit före dig, så skall man ock anställa förbränning
till din ära och hålla dödsklagan efter dig: »Ack ve, Herre!»
Ty detta har jag talat, säger HERREN.
>2 Krön. 16,14. Jer. 22,18.

6. Och profeten Jeremia talade till Sidkia, Juda konung, allt detta
i Jerusalem,
7. under det att den babyloniske konungens här belägrade Jerusalem
och allt som ännu återstod av städer i Juda, nämligen Lakis och
Aseka; ty dessa voro de enda av Juda städer, som ännu voro kvar
och voro befästa.
>Jos. 15,35, 39 2 Krön 11,5, 9.

8. Detta är det ord som kom till Jeremia från HERREN, sedan konung
Sidkia hade slutit ett förbund med allt folket i Jerusalem därom
att de bland sig skulle utropa frihet,
9. så att var och en skulle släppa sin träl och sin trälinna fria,
om det var en hebreisk man eller kvinna, på det att icke den ene
juden skulle hava den andre till träl.
10. Och detta hörsammades av alla furstarna och allt folket, av dem
som hade varit med om förbundet och lovat att var och en skulle
släppa sin träl och sin trälinna fria, så att han icke mer
skulle hava dem till trälar; de hörsammade det och släppte dem.
11. Men sedermera ändrade de sig och togo tillbaka de trälar och
trälinnor som de hade släppt fria, och gjorde dem åter till
trälar och trälinnor.
12. Då kom HERRENS ord till Jeremia från HERREN; han sade:
13. Så säger HERREN, Israels Gud: Jag själv slöt ett förbund med
edra fäder på den tid då jag förde dem ut ur Egyptens land, ur
träldomshuset; jag sade:
14. »När sju år äro förlidna, skall var och en av eder släppa sin
broder, hebréen, som har sålt sig åt dig och tjänat dig i sex
år; du skall då släppa honom fri ur din tjänst.» Dock ville edra
fäder icke höra på mig eller böja sina öron därtill.
>2 Mos. 21,2. 3 Mos. 25,39 f. 5 Mos. 15,12.
15. Men I haven nyss vänt om och gjort vad rätt är i mina ögon, i
det att I haven utropat frihet var och en för sin broder. Och I
haven härom slutit ett förbund inför mitt ansikte, i det hus som
är uppkallat efter mitt namn.
16. Men nu haven I åter ändrat eder och ohelgat mitt namn och tagit
tillbaka var och en sin träl och sin trälinna, dem som I haden
släppt fria till att gå vart de ville; ja, I haven nu åter gjort
dem till edra trälar och trälinnor.
17. Därför säger HERREN så: I haven icke hört på mig och utropat
frihet var och en för sin broder och sin nästa. Så utropar då
jag, säger HERREN, för eder frihet att hemfalla åt svärd, pest
och hungersnöd; ja, jag skall göra eder till en varnagel för
alla riken på jorden.
18. Och de män som hava överträtt mitt förbund och icke hållit
förpliktelserna vid det förbund de slöto inför mitt ansikte --
vid kalven som av dem blev huggen i två stycken, mellan vilka de
gingo --
>1 Mos. 15,10.
19. dessa män, nämligen Judas och Jerusalems furstar, hovmännen och
prästerna och allt folket i landet, som gingo mellan styckena av
kalven,
20. dem skall jag giva i deras fienders hand, i de mäns hand, som
stå efter deras liv; och deras döda kroppar skola bliva mat åt
himmelens fåglar och markens djur.
>5 Mos. 28,26. Jer. 7,33. 16,4.
21. Och Sidkia, Juda konung, med hans furstar skall jag giva i deras
fienders hand, i de mäns hand, som stå efter deras liv, och i
händerna på den babyloniske konungens här, som nu har dragit
bort ifrån eder.
22. Se, jag skall giva dem befallning, säger HERREN, att de åter
skola draga mot denna stad och belägra den; och de skola då
intaga den och bränna upp den i eld. Och Juda städer skall jag
göra till en ödemark, där ingen bor.
>2 Kon. 25,9. Jer. 37,8.
*24/35 Jeremia, 35 Kapitlet
Jeremia, 35 Kapitlet

Rekabiternas trofasthet och Judafolkets
trolöshet.

1. Detta är det ord som kom till Jeremia från HERREN i Jojakims,
Josias sons, Juda konungs, tid; han sade
2. Gå bort till rekabiternas släkt och tala med dem, och för dem
till HERRENS hus, in i en av kamrarna, och giv dem vin att
dricka.
>1 Krön. 2,55.

3. Då tog jag med mig Jaasanja, son till Jeremia, son till
Habassinja, jämte hans bröder och alla hans söner och
rekabiternas hela övriga släkt,
4. och förde dem till HERRENS hus, in i den kammare som innehades
av sönerna till gudsmannen Hanan, Jigdaljas son, den kammare som
ligger bredvid furstarnas, ovanom dörrvaktaren Maasejas, Sallums
sons, kammare.
5. Och jag satte fram för rekabiternas släkt kannor, fulla med vin,
så ock bägare, och sade till dem: »Dricken vin?»
6. Men de svarade: »Vi dricka icke vin. Ty vår fader Jonadab,
Rekabs son, har bjudit oss och sagt: 'I och edra barn skolen
aldrig dricka vin;
>2 Kon. 10,15.
7. och hus skolen I icke bygga, och säd skolen I icke så, och
vingårdar skolen I icke plantera, ej heller äga sådana, utan I
skolen bo i tält i all eder tid, för att I mån länge leva i det
land där I bon såsom främlingar.'
8. Och vi hava hörsammat vår fader Jonadabs, Rekabs sons,
befallning, i allt vad han har bjudit oss, så att vi med våra
hustrur och våra söner och döttrar aldrig dricka vin,
9. ej heller bygga hus till att bo i, ej heller äga vingårdar eller
åkrar eller säd.
10. Vi hava alltså bott i tält och hava hörsammat och gjort allt vad
vår fader Jonadab har bjudit oss.
11. Men när Nebukadressar, konungen i Babel, drog upp och föll in i
landet, sade vi: 'Välan, vi vilja begiva oss till Jerusalem,
undan kaldéernas och araméernas här.' Och så bosatte vi oss i
Jerusalem.»

12. Och HERRENS ord kom till Jeremia; han sade:
13. Så säger HERREN Sebaot, Israels Gud: Gå åstad och säg till Juda
män och till Jerusalems invånare: Skolen I då icke taga emot
tuktan, så att I hören mina ord, säger HERREN?
14. Det bud som Jonadab, Rekabs son, gav sina barn, att de icke
skulle dricka vin, det har blivit iakttaget, och ännu i dag
dricka de icke vin, av hörsamhet mot sin faders bud. Men själv
har jag titt och ofta talat till eder, och I haven dock icke
hörsammat mig.
15. Och titt och ofta har jag sänt till eder alla mina tjänare
profeterna och låtit säga: »Vänden om, var och en från sin onda
väg, och bättren edert väsende, och följen icke efter andra
gudar, så att I tjänen dem; då skolen I få bo i det land som jag
har givit åt eder och edra fäder.» Men I böjden icke edert öra
därtill och hörden icke på mig.
>2 Kon. 17,13. Jer. 18,11. 25,4 f.
16. Eftersom nu detta folk icke har hörsammat mig, såsom Jonadabs,
Rekabs sons, barn hava iakttagit det bud som deras fader gav
dem,
17. därför säger HERREN, härskarornas Gud, Israels Gud, så: Se, över
Juda och över alla Jerusalems invånare skall jag låta all den
olycka komma, som jag har förkunnat över dem, därför att de icke
hörde, när jag talade till dem, och icke svarade, när jag
kallade på dem.
>Jes. 65,12. 66,4. Jer. 7,18.

18. Och till rekabiternas släkt sade Jeremia: Så säger HERREN
Sebaot, Israels Gud: Därför att I haven hörsammat eder fader
Jonadabs bud och hållit alla hans bud och i alla stycken gjort
såsom han har bjudit eder,
19. därför säger HERREN Sebaot, Israels Gud, så: Aldrig skall den
tid komma, då icke en avkomling av Jonadab, Rekabs son, står
inför mitt ansikte.
*24/36 Jeremia, 36 Kapitlet
Jeremia, 36 Kapitlet

Jeremia låter uppteckna sina profetior.
De brännas upp av Jojakim, men
upptecknas på nytt. Profetia mot
Jojakim.

1. I Jojakims, Josias sons, Juda konungs, fjärde regeringsår kom
detta ord till Jeremia från HERREN; han sade:
>Jer. 25,1 f.
2. Tag dig en bokrulle och teckna däri upp allt vad jag har talat
till dig angående Israel och Juda och alla hednafolk, från den
dag då jag först talade till dig i Josias tid ända till denna
dag.
>Jer. 30,2.
3. Kanhända skall Juda hus, när de höra all den olycka som jag har
i sinnet att göra dem, vända om, var och en från sin onda väg,
och så skall jag förlåta dem deras missgärning och synd.
>Jer. 26,3.

4. Då kallade Jeremia till sig Baruk, Nerias son; och efter
Jeremias diktamen tecknade Baruk i en bokrulle upp alla de ord
som HERREN hade talat till honom.
>Jer. 32,12.
5. Och Jeremia bjöd Baruk och sade: »Jag är själv under tvång, så
att jag icke kan begiva mig till HERRENS hus.
6. Men gå du dit; och ur den rulle som du har skrivit efter min
diktamen må du därpå fastedagen läsa UPP HERRENS ord inför
folket i HERRENS hus. Inför hela Juda, så många som komma in
från sina städer, må du ock läsa upp dem.
7. Kanhända skola de då bönfalla inför HERREN och vända om, var och
en från sin onda väg. Ty stor är den vrede och förtörnelse som
HERREN har uttalat över detta folk.»
8. Och Baruk, Nerias son, gjorde alldeles såsom profeten Jeremia
hade bjudit honom: i HERRENS hus läste han ur boken upp HERRENS
ord.

9. I Jojakims, Josias sons, Juda konungs, femte regeringsår, i
nionde månaden, utlystes nämligen en fasta inför HERREN, vilken
hölls av allt folket i Jerusalem och av allt det folk som från
Juda städer hade kommit till Jerusalem.
10. Då läste Baruk ur boken upp Jeremias ord; han läste upp dem i
HERRENS hus, i sekreteraren Gemarjas, Safans sons, kammare på
den övre förgården, vid ingången till nya porten på HERRENS hus,
inför allt folket.
>Jer. 26,10.
11. När nu Mika; son till Gemarja, son till Safan, hade hört alla
HERRENS ord uppläsas ur boken,
12. gick han ned till konungshuset och in i sekreterarens kammare;
där sutto då alla furstarna: sekreteraren Elisama, Delaja,
Semajas son, Elnatan, Akbors son, Gemarja, Safans son, Sidkia,
Hananjas son, och alla de andra furstarna.
13. Och Mika omtalade för dem allt vad han hade hört Baruk läsa upp
ur boken inför folket.
14. Då sände alla furstarna Jehudi, son till Netanja, son till
Selemja, Kusis son, åstad till Baruk och läto säga honom: »Tag
med dig den rulle varur du har läst inför folket, och kom hit.»
Och Baruk, Nerias son, tog rullen med sig och kom till dem.
15. Då sade de till honom: »Sätt dig ned och läs den inför oss.»
Och Baruk läste inför dem.
16. När de då hörde allt som stod där, sågo de med förskräckelse på
varandra och sade till Baruk: »Vi måste omtala för konungen allt
som står här.»
17. Och de frågade Baruk och sade: »Tala om för oss huru det skedde
att du efter hans diktamen tecknade upp allt detta.»
18. Baruk svarade dem: »Han dikterade för mig allt detta, och jag
tecknade upp det i boken med bläck.»
19. Då sade furstarna till Baruk: »Gå och göm dig, du jämte Jeremia,
och låten ingen veta var I ären.»

20. Därefter, sedan de hade lämnat rullen i förvar i sekreteraren
Elisamas kammare, gingo de in till konungen på förgården och
omtalade så allt för konungen.
21. Då sände konungen Jehudi att hämta rullen; och denne hämtade den
från sekreteraren Elisamas kammare. Sedan läste Jehudi upp den
inför konungen och inför alla furstarna, som stodo omkring
konungen.
22. Konungen bodde då i vinterhuset, ty det var den nionde
månaden. Och kolpannan stod påtänd framför honom;
23. och så ofta Jehudi hade läst tre eller fyra spalter, skar han av
rullen med pennkniven och kastade stycket på elden i kolpannan,
ända till dess att hela rullen var förtärd av elden i kolpannan.
24. Och varken konungen själv eller någon av hans tjänare blev
förskräckt eller rev sönder sina kläder, när de hörde allt detta
som upplästes.
>2 Kon. 22,11.
25. Och fastän Elnatan, Delaja och Gemarja bådo konungen att han
icke skulle bränna upp rullen, lyssnade han icke till dem.
26. I stället bjöd konungen Jerameel, konungasonen, och Seraja,
Asriels son, och Selemja, Abdeels son, att de skulle gripa
skrivaren Baruk och profeten Jeremia. Men HERREN gömde dem
undan.

27. Men sedan konungen hade bränt upp rullen med det som Baruk efter
Jeremias diktamen hade skrivit däri, kom HERRENS ord till
Jeremia; han sade:
28. Tag dig nu åter en annan rulle och teckna däri upp allt vad som
förut stod i den förra rullen, den som Jojakim, Juda konung,
brände upp.
29. Men angående Jojakim, Juda konung, skall du säga: Så säger
HERREN: Du har bränt upp denna rulle och sagt: »Huru kunde du
skriva däri att konungen i Babel förvisso skall komma och
fördärva detta land, och göra slut på både människor och djur
däri?»
30. Därför säger HERREN så om Jojakim, Juda konung: Ingen ättling av
honom skall sitta på Davids tron; och hans egen döda kropp skall
komma att ligga utkastad, prisgiven åt hettan om dagen och åt
kölden om natten.
>Jer. 22,19.
31. Och jag skall hemsöka honom och hans avkomlingar och hans
tjänare för deras missgärnings skull, och över dem och över
Jerusalems invånare och över Juda män skall jag låta all den
olycka komma, som jag har förkunnat över dem, fastän de icke
hava velat höra.
>Jer. 35,17.

32. Då tog Jeremia en annan rulle och gav den åt skrivaren Baruk,
Nerias son; och efter Jeremias diktamen tecknade denne däri upp
allt vad som hade stått i den bok som Jojakim, Juda konung, hade
bränt upp i eld. Och till detta lades ytterligare mycket annat
av samma slag.
*24/37 Jeremia, 37 Kapitlet
Jeremia, 37 Kapitlet

På konung Sidkias tillfrågan profeterar
Jeremia om Jerusalems förstöring.
Profeten fängslas.

1. Och Sidkia, Josias son, blev konung i stället för Konja,
Jojakims son; ty Nebukadressar, konungen i Babel, gjorde honom
till konung i Juda land.
>2 Kon. 24,17 f. Jer. 52,1 f.
2. Men varken han eller hans tjänare eller folket i landet hörda på
HERRENS ord, dem som han talade genom profeten Jeremia.
3. Dock sände konung Sidkia åstad Jehukal, Selemjas son, och
prästen Sefanja, Maasejas son, till profeten Jeremia och lät
säga: »Bed för oss till HERREN, vår Gud.»
>Jes. 37,2 f. Jer. 42,2 f.
4. Jeremia gick då ännu ut och in bland folket, ty man hade ännu
icke satt honom i fängelse.
5. Och Faraos här hade då dragit ut från Egypten; och när
kaldéerna, som belägrade Jerusalem, hade fått höra ryktet därom,
hade de dragit sig tillbaka från Jerusalem.
6. Då kom HERRENS ord till profeten Jeremia; han sade:
7. Så säger HERREN, Israels Gud: Så skolen I svara Juda konung, som
har sänt eder till mig för att fråga mig: »Se, Faraos här, som
har dragit ut till eder hjälp, skall vända tillbaka till sitt
land Egypten.
8. Sedan skola kaldéerna komma tillbaka och belägra denna stad och
de skola då intaga den och bränna upp den i eld.
>Jer. 34,22.
9. Därför säger HERREN så: Bedragen icke eder själva med att tänka:
'Kaldéerna skola nu en gång för alla draga bort ifrån oss'; ty
de skola icke draga bort.
10. Nej, om I än så slogen kaldéernas hela här, när de strida mot
eder, att allenast några svårt sårade män blevo kvar av dem, så
skulle dessa resa sig upp, var och en i sitt tält, och skulle
bränna upp denna stad i eld.

11. Men när kaldéernas här hade dragit sig tillbaka från Jerusalem
för Faraos har,
12. ville Jeremia lämna Jerusalem och begiva sig till Benjamins
land, för att där taga i besittning en jordlott bland folket.
13. När han då kom till Benjaminsporten, stod där såsom vakthavande
en man vid namn Jiria, son till Selemja, son till Hananja; denne
grep profeten Jeremia och sade: »Du vill gå över till
kaldéerna.»
>Jer. 20,2.
14. Jeremia svarade: »Det är icke sant; jag vill icke gå över till
kaldéerna», men ingen hörde på honom. Och Jiria grep Jeremia
och förde honom till furstarna.
15. Och furstarna förtörnades på Jeremia och läto hudflänga honom
och satte honom i häkte i sekreteraren Jonatans hus, ty detta
hade de gjort till fängelse.

16. Men när Jeremia hade kommit i fängelsehålan, ned i fångvalven,
och suttit där en lång tid,
>Jer. 38,6.
17. sände konung Sidkia och lät hämta honom; och hemma hos sig
frågade konungen honom hemligen och sade: »Har något ord kommit
från HERREN Jeremia svarade: »Ja»; och han tillade: »Du skall
bliva given i den babyloniske konungens hand.
>Jer. 34,21.
18. Därefter frågade Jeremia konung Sidkia: »Varmed har jag
försyndat mig mot dig och dina tjänare och detta folk, eftersom
I haven satt mig i fängelse?
19. Och var äro nu edra profeter, som profeterade för eder och sade:
'Konungen i Babel skall icke komma över eder och över detta
land'?
20. Så hör mig nu, herre konung; värdes upptaga min bön: sänd mig
icke tillbaka till sekreteraren Jonatans hus, på det att jag
icke må dö där.»
21. På konung Sidkias befallning satte man då Jeremia i förvar i
fängelsegården, och gav honom en kaka bröd om dagen från
Bagargatan, till dess att det var slut på allt brödet i
staden. Så stannade Jeremia i fängelsegården.
>Jer. 32,2. 38,9. 52,6.
*24/38 Jeremia, 38 Kapitlet
Jeremia, 38 Kapitlet

Profeten sättes fången i en brunn.
Konungen låter hämta honom upp därur och
frågar honom till råds.

1. Men Sefatja, Mattans son, och Gedalja, Pashurs son, och Jukal,
Selemjas son, och Pashur, Malkias son, hörde huru Jeremia talade
till allt folket och sade:
>Jer. 20,1.
2. »Så säger HERREN: Den som stannar kvar i denna stad, han skall
dö genom svärd eller hunger eller pest, men den som giver sig åt
kaldéerna, han skall få leva, ja, han skall vinna sitt liv såsom
ett byte och få leva.
>Jer. 21,9.
3. Ty så säger HERREN: Denna stad skall förvisso bliva given i
händerna på den babyloniske konungens här, och han skall intaga
den.
>Jer. 32,3.
4. Då sade furstarna till konungen: »Denne man bör dödas, eftersom
han gör folket modlöst, både det krigsfolk som ännu är kvar här
i staden och jämväl allt det övrig: folket, i det att han talar
sådan: ord till dem. Ty denne man söker icke folkets välfärd,
utan dess olycka.
>Am. 7,10 f.
5. Konung Sidkia svarade: »Välan han är i eder hand; ty konungen
förmår intet mot eder.»
6. Då togo de Jeremia och kastad honom i konungasonen Malkias brunn
på fängelsegården; de släppte Jeremia ditned med tåg. I brunnen
var intet vatten, men dy, och Jeremia sjönk ned i dyn.
>Jer. 37,16.

7. När nu etiopiern Ebed-Melek, en hovman, som befann sig i
konungshuset, under det att konungen uppehöll sig i
Benjaminsporten, fick höra att de hade sänkt Jeremia ned i
brunnen,
8. begav han sig åstad från konungshuset och talade till konungen
och sade:
9. »Min herre konung, dessa män hava handlat illa i allt vad de
hava gjort mot profeten Jeremia; ty de hava kastat honom i
brunnen, där han strax måste dö av hunger, då nu intet bröd
finnes i staden.
>Jer. 37,21.
10. Då bjöd konungen etiopiern Ebed-Melek och sade: »Tag med dig
härifrån trettio män, och drag profeten Jeremia upp ur brunnen,
innan han dör.»
11. Så tog då Ebed-Melek männen med sig och begav sig till
konungshuset, till rummet under skattkammaren, och hämtade
därifrån trasor av sönderrivna och utslitna kläder och lät sänka
ned dem med tåg till Jeremia i brunnen.
12. Och etiopiern Ebed-Melek sade till Jeremia: »Lägg trasorna av de
sönderrivna och utslitna kläderna under dina armar, mellan dem
och tågen.» Och Jeremia gjorde så.
13. Sedan drogo de med tågen Jeremia upp ur brunnen. Men Jeremia
måste stanna i fängelsegården.

14. Därefter sände konung Sidkia åstad och lät hämta profeten
Jeremia till sig vid tredje ingången till HERRENS hus. Och
konungen sade till Jeremia: »Jag vill fråga dig något dölj intet
för mig.»
15. Jeremia sade till Sidkia: »Om jag säger dig något, så kommer du
förvisso att låta döda mig; och om jag giver dig ett råd, så hör
du icke på mig.»
16. Då gav konung Sidkia Jeremia sin ed, hemligen, och sade: »Så
sant HERREN lever, han som har givit oss detta vårt liv: jag
skall icke låta döda dig, ej heller skall jag lämna dig i
händerna på dessa män som stå efter ditt liv.»
17. Då sade Jeremia till Sidkia: »Så säger HERREN, härskarornas Gud,
Israels Gud: Om du giver dig åt den babyloniske konungens
furstar, så skall du få leva, och denna stad skall då icke bliva
uppbränd i eld, utan du och ditt hus skolen få leva.
18. Men om du icke giver dig åt den babyloniske konungens furstar,
då skall denna stad bliva given i kaldéernas hand, och de skola
bränna upp den i eld, och du själv skall icke undkomma deras
hand.»
19. Konung Sidkia svarade Jeremia: »Jag rädes för de judar som hava
gått över till kaldéerna; kanhända skall man lämna mig i deras
händer, och de skola då hantera mig skändligt.»
20. Jeremia sade: »Man skall icke göra det. Hör blott HERRENS röst i
vad jag säger dig, så skall det gå dig väl, och du skall få
leva.
21. Men om du vägrar att giva dig, så är detta vad HERREN har
uppenbarat för mig:
22. Se, alla de kvinnor som äro kvar i Juda konungs hus skola då
föras ut till den babyloniske konungens furstar; och kvinnorna
skola klaga:

'Dina vänner sökte förleda dig,
och de fingo makt med dig.
Dina fötter fastnade i dyn;
då drogo de sig undan'
>Ob. v. 7.

23. Och alla dina hustrur och dina barn skall man föra ut till
kaldéerna, och du själv skall icke undkomma deras hand, utan
skall varda gripen av den babyloniske konungens hand och bliva
en orsak till att denna stad brännes upp i eld.»
>Jer. 32,4. 34,2 f.

24. Då sade Sidkia till Jeremia: »Låt ingen få veta vad här har
blivit talat; eljest måste du dö.
25. Och om furstarna få höra att jag har talat med dig, och de komma
till dig och säga till dig: 'Låt oss veta vad du har sagt till
konungen; dölj intet för oss, så skola vi icke döda dig; säg oss
ock vad konungen har sagt till dig' --
26. då skall du svara dem: 'Jag bönföll inför konungen att han icke
skulle sända mig tillbaka till Jonatans hus för att dö där.'»
>Jer. 37,20.
27. Och alla furstarna kommo till Jeremia och frågade honom; men han
svarade dem alldeles såsom konungen hade bjudit honom. Då tego
de och gingo bort ifrån honom, eftersom ingen hade hört huru det
verkligen hade gått till.
28. Men Jeremia fick stanna i fängelsegården ända till den dag då
Jerusalem blev intaget.

Jeremia, 39 Kapitlet

Uppfyllelse av profetian om Jerusalems
förstöring och Sidkias fångenskap.
Nebukadressars omvårdnad om Jeremia.
Profetia om etiopiern Ebed-Meleks
räddning.

Sedan nu Jerusalem hade blivit intaget
*24/39 Jeremia, 39 Kapitlet
1. -- efter det att Nebukadressar, konungen i Babel, med hela sin
här hade kommit till Jerusalem och begynt belägra det i Sidkia,
Juda konungs, nionde regeringsår, i tionde månaden,
>2 Kon. 25,1 f. Jer. 52,4 f.
2. och efter det att staden; hade blivit stormad i Sidkias elfte
regeringsår, i fjärde månaden, på nionde dagen månaden
3. drogo alla den babyloniske konungens furstar därin och stannade
i Mellersta porten: nämligen Nergal Sareser, Samgar-Nebo,
Sarsekim, överste hovmannen, Nergal-Sareser, överste magern, och
alla den babyloniske konungens övriga furstar.
4. Och när Sidkia, Juda konung, med allt sitt krigsfolk fick se
dem, flydde de och drogo om natten ut ur staden, på den väg som
ledde till den kungliga trädgården, genom porten mellan de båda
murarna; och han tog vägen bort åt Hedmarken till.
5. Men kaldéernas här förföljde dem och de hunno upp Sidkia på
Jeriko hedmarker. Och de togo fatt honom och förde honom till
Nebukadressar, den babyloniske konungen, i Ribla i Hamats land;
där höll denne rannsakning och dom med honom.
6. Och den babyloniske konungen lät i Ribla slakta Sidkias barn
inför hans ögon; också alla andra Juda ädlingar lät konungen i
Babel slakta.
7. Och på Sidkia själv lät han sticka ut ögonen och lät fängsla
honom med kopparfjättrar, för att föra honom till Babel.
8. Och kaldéerna brände upp i eld både konungens hus och folkets
hus och bröto ned Jerusalems murar.
9. Och återstoden av folket, dem som voro kvar i staden, och de
över löpare som hade gått över till honom, och vad som för
övrigt var kvar av folket, dem förde Nebusaradan, översten för
drabanterna, bort till Babel.
10. Men av de ringaste bland folket, av dem som ingenting hade,
lämnade Nebusaradan, översten för drabanterna, några kvar i Juda
land, och gav dem samtidigt vingårdar och åkerfält.

11. Och Nebukadressar, konungen Babel, gav genom Nebusaradan,
översten för drabanterna, befallning angående Jeremia och sade:
12. »Tag honom och se i honom till godo, och gör honom icke något
ont, utan gör med honom efter som han själv begär av dig.»
13. Då sände Nebusaradan, översten för drabanterna, och Nebusasban,
överste hovmannen, och Nergal-Sareser, överste magern, och alla
den babyloniske konungens övriga väldige --
14. dessa sände bort och läto hämta Jeremia ifrån fängelsegården och
lämnade honom åt Gedalja, son till Ahikam, son till Safan, på
det att denne skulle föra honom hem; så fick han stanna där
bland folket.
>Jer. 38,13, 28.

15. Men HERRENS ord hade kommit till Jeremia, medan han var
inspärrad i fängelsegården; han hade sagt:
16. Gå och säg till etiopiern Ebed-Melek: Så säger HERREN Sebaot,
Israels Gud: Se, vad jag har förkunnat, det skall jag låta komma
över denna stad, till dess olycka och icke till dess lycka, och
det skall uppfyllas i din åsyn på den dagen.
>Jer. 38,7.
17. Men dig skall jag rädda på den dagen, säger HERREN, och du skall
icke bliva given i de mäns hand, som du fruktar för.
18. Ty jag skall förvisso låta dig komma undan, och du skall icke
falla för svärd, utan vinna ditt liv såsom ett byte, därför att
du har förtröstat på mig, säger HERREN.
*24/40 Jeremia, 40 Kapitlet
Jeremia, 40 Kapitlet

Nebusaradan och Jeremia. Gedalja.

1. Detta är det ord som kom till Jeremia från HERREN, sedan
Nebusaradan, översten för drabanterna, hade släppt honom lös
från Rama; denne lät nämligen hämta honom, där han låg bunden
med kedjor bland alla andra fångar ifrån Jerusalem och Juda, som
skulle föras bort till Babel.
2. Översten för drabanterna lät alltså hämta Jeremia och sade till
honom: »HERREN, din Gud, hade förkunnat denna olycka över denna
plats;
3. och HERREN har låtit den komma och har gjort såsom han hade
sagt. I haden ju syndat mot HERREN och icke hört hans röst, och
därför har detta vederfarits eder.
4. Och se, nu löser jag dig i dag ur kedjorna som dina händer hava
varit bundna med. Om du är sinnad att komma med mig till Babel,
så kom, och jag skall då se dig till godo; men om du icke är
sinnad att komma med mig till Babel, så gör det icke. Se, hela
landet ligger öppet för dig; dit dig synes gott och rätt att gå,
dit må du gå.»
5. Och då han ännu dröjde att vända tillbaka, tillade han: »Vänd
tillbaka till Gedalja, son till Ahikam, son till Safan, som
konungen i Babel har satt över Juda städer, och stanna hos honom
bland folket. Eller gå åt vilket annat håll som helst dit det
behagar dig att gå.» Och översten för drabanterna gav honom
vägkost och skänker och lät honom gå.
6. Så begav sig då Jeremia till Gedalja, Ahikams son, i Mispa och
stannade hos honom bland folket som var kvar i landet.

7. När då alla krigshövitsmännen på landsbygden jämte sina män
fingo höra att konungen i Babel hade satt Gedalja, Ahikams son,
över landet, och att han hade anförtrott åt honom män kvinnor
och barn, och dem av de ringaste i landet, som man icke hade
fört bort till Babel,
8. kommo de till Gedalja i Mispa, nämligen Ismael, Netanjas son,
Johanan och Jonatan, Kareas söner, Seraja, Tanhumets son,
netofatiten Ofais söner och Jesanja, maakatitens son, med sina
män.
>2 Kon. 25,23 f.
9. Och Gedalja, son till Ahikam, son till Safan, gav dem och deras
män sin ed och sade: »Frukten icke för att tjäna
kaldéerna. Stannen kvar i landet, och tjänen konungen i Babel,
så skall det gå eder väl.
10. Se, själv stannar jag kvar i Mispa, för att vara till tjänst åt
kaldéer som komma till oss; men I mån insamla vin och frukt och
olja och lägga det i edra kärl, och stanna kvar i de städer som
I haven tagit i besittning.»
11. Då nu också alla de judar som voro i Moabs och Ammons barns och
Edoms land, och de som voro i andra länder hörde att konungen i
Babel hade låtit några av judarna bliva kvar, och att han hade
satt över dem Gedalja, son till Ahikam, son till Safan,
12. vände alla dessa judar tillbaka från alla de orter dit de hade
blivit fördrivna, och kommo till Juda land, till Gedalja i
Mispa. Och de inbärgade vin och frukt i stor myckenhet.

13. Men Johanan, Kareas son, och alla krigshövitsmännen på
landsbygden kommo till Gedalja i Mispa
14. och sade till honom: »Du vet väl att Baalis, Ammons barns
konung, har sänt hit Ismael, Netanjas son, för att slå ihjäl
dig?» Men Gedalja, Ahikams son, trodde dem icke.
15. Och Johanan, Kareas son, sade i hemlighet till Gedalja i Mispa:
»Låt mig gå åstad och dräpa Ismael, Netanjas son; ingen skall få
veta det. Varför skulle han få slå ihjäl dig och så bliva en
orsak till att vi judar, som hava församlats till dig,
allasammans förskingras, och vad som är kvar av Juda förgås?»
16. Men Gedalja, Ahikams son, sade till Johanan, Kareas son: »Du får
icke göra detta; ty vad du säger om Ismael är icke sant.»
*24/41 Jeremia, 41 Kapitlet
Jeremia, 41 Kapitlet

Gedalja dräpes av Ismael.

1. Men i sjunde månaden kom Ismael, son till Netanja, son till
Elisama, av konungslig börd och en av konungens väldige, med tio
män till Gedalja, Ahikams son, i Mispa, och de höllo måltid
tillsammans i Mispa.
>2 Kon. 25,25.
2. Och Ismael, Netanjas son, jämte de tio män som voro med honom,
överföll då Gedalja, son till Ahikam, son till Safan, och slog
honom till döds med svärd, honom som konungen i Babel hade satt
över landet.
3. Därjämte dräpte Ismael alla de judar som voro hos Gedalja i
Mispa, så ock alla de kaldéer som funnos där, och som tillhörde
krigsfolket.

4. Dagen efter den då han hade dödat Gedalja, och innan ännu någon
visste av detta,
5. kom en skara av åttio män från Sikem, Silo och Samaria; de hade
rakat av sig skägget och rivit sönder sina kläder och ristat
märken på sig, och hade med sig spisoffer och rökelse till att
frambära i HERRENS hus.
>3 Mos. 19,27 f. 5 Mos. 14,1.
6. Och Ismael, Netanjas son, gick ut emot dem från Mispa, gråtande
utan uppehåll. Och när han mötte dem, sade han till dem: »Kommen
in till Gedalja, Ahikams son.»
7. Men när de hade kommit in i staden, blevo de nedstuckna av
Ismael, Netanjas son, och de män som voro med honom, och kastade
i brunnen.
8. Men bland dem funnos tio män som sade till Ismael: »Döda oss
icke; ty vi hava förråd av vete, korn, olja och honung gömda på
landsbygden.» Då lät han dem vara och dödade dem icke med de
andra.
9. Och brunnen i vilken Ismael kastade kropparna av alla de män som
han hade dräpt, när han dräpte Gedalja, var densamma som konung
Asa hade låtit göra, när Baesa, Israels konung, anföll honom;
denna fylldes nu av Ismael, Netanjas son, med ihjälslagna män.
>1 Kon. 15,22.
10. Därefter bortförde Ismael såsom fångar allt det folk som var
kvar i Mispa, konungadöttrarna och allt annat folk som hade
lämnats kvar i Mispa, och som Nebusaradan, översten för
drabanterna, hade anförtrott åt Gedalja, Ahikams son; dem
bortförde Ismael, Netanjas son; såsom fångar och drog åstad bort
till Ammons barn.

11. Men när Johanan, Kareas son, och alla de krigshövitsmän som voro
med honom fingo höra om allt det onda som Ismael, Netanjas son,
hade gjort,
12. togo de alla sina män och gingo åstad för att strida mot Ismael,
Netanjas son; och de träffade på honom vid det stora vattnet i
Gibeon.
>2 Sam. 2,13.
13. Då nu hela skaran av dem som Ismael förde med sig fick se
Johanan, Kareas son, och alla de krigshövitsmän som voro med
honom, blevo de glada;
14. och de vände om, hela skaran av dem som Ismael hade bortfört
såsom fångar ifrån Mispa, och gåvo sig åstad tillbaka till
Johanan, Kareas son.
15. Men Ismael, Netanjas son, räddade sig med åtta män undan Johanan
och begav sig till Ammons barn.

16. Och Johanan, Kareas son, och alla de krigshövitsmän som voro med
honom togo med sig allt som var kvar av folket, dem av Mispas
invånare, som han hade vunnit tillbaka från Ismael, Netanjas
son, sedan denne hade dräpt Gedalja, Ahikams son: både krigsmän
och kvinnor och barn och hovmän, som han hade hämtat tillbaka
från Gibeon.
17. Och de drogo åstad; men i Kimhams härbärge invid Bet-Lehem
stannade de, för att sedan draga vidare och komma till Egypten,
>2 Sam. 19,38.
18. undan kaldéerna; ty de fruktade för dessa, eftersom Ismael,
Netanjas son, hade dräpt Gedalja, Ahikams son, vilken konungen i
Babel hade satt över landet
*24/42 Jeremia, 42 Kapitlet
Jeremia, 42 Kapitlet

Jeremia avråder från utvandringen till
Egypten.

1. Då trädde alla krigshövitsmännen fram, jämte Johanan, Kareas
son, och Jesanja, Hosajas son, så ock allt folket, både små och
stora,
2. och sade till profeten Jeremia: »Värdes upptaga vår bön: bed för
oss till HERREN, din Gud, för hela denna kvarleva -- ty vi äro
blott några få, som hava blivit kvar av många; du ser med egna
ögon att det är så med oss.
>Jes. 37,4. Jer. 37,3.
3. Må så HERREN, din Gud, kungöra för oss vilken väg vi böra gå,
och vad vi hava att göra.»
4. Profeten Jeremia svarade dem: »Jag vill lyssna till eder. Ja,
jag vill bedja till HERREN, eder Gud, såsom I haven begärt. Och
vadhelst HERREN svarar eder skall jag förkunna för eder; intet
skall jag undanhålla för eder.»
5. Då sade de till Jeremia: »HERREN vare ett sannfärdigt och
osvikligt vittne mot oss, om vi icke i alla stycken göra efter
det ord varmed HERREN, din Gud, sänder dig till oss.
>2 Mos. 19,8. 24,3, 7.
6. Det må vara gott eller ont, så vilja vi höra HERRENS, vår Guds,
röst, hans som vi sända dig till; på det att det må gå oss väl,
när vi höra HERRENS, vår Guds, röst.»

7. Och tio dagar därefter kom HERRENS ord till Jeremia.
8. Då kallade han till sig Johanan, Kareas son, och alla de
krigshövitsmän som voro med honom, och allt folket, både små och
stora,
9. och sade till dem: Så säger HERREN, Israels Gud, han som I haven
sänt mig till, för att jag skulle hos honom bönfalla för eder:
10. Om I stannen kvar i detta land, så skall jag uppbygga eder och
ej mer slå eder ned; jag skall plantera eder och ej mer upprycka
eder. Ty jag ångrar det onda som jag har gjort eder.
>Ps. 28,5. Jer. 18,7 f. 24,6. 31,4. 33,7.
11. Frukten icke mer för konungen i Babel, som I nu frukten för,
frukten icke för honom, säger HERREN. Ty jag är med eder och
vill frälsa eder och rädda eder ur hans hand.
12. Jag vill låta eder finna barmhärtighet; ja, han skall bliva
barmhärtig mot eder och låta eder vända tillbaka till edert
land.
13. Men om I sägen: »Vi vilja icke stanna i detta land», om I alltså
icke hören HERRENS, eder Guds, röst,
14. utan tänken: »Nej, vi vilja begiva oss till Egyptens land, där
vi slippa att se krig och höra basunljud och hungra efter bröd,
där vilja vi bo» --
15. välan, hören då HERRENS ord, I kvarblivna av Juda: Så säger
HERREN Sebaot, Israels Gud: Om I verkligen ställen eder färd
till Egypten och kommen dit, för att bo där såsom främlingar,
16. så skall svärdet, som I frukten för, hinna upp eder där i
Egyptens land, och hungersnöden, som I rädens för, skall följa
efter eder dit till Egypten, och där skolen I dö.
17. Ja, de människor som ställa sin färd till Egypten, för att bo
där, skola alla dö genom svärd, hunger och pest, och ingen av
dem skall slippa undan och kunna rädda sig från den olycka som
jag skall låta komma över dem.
18. Ty så säger HERREN Sebaot, Israels Gud: Likasom min vrede och
förtörnelse har utgjutit sig över Jerusalems invånare, så skall
ock min förtörnelse utgjuta sig över eder, om I begiven eder
till Egypten, och I skolen bliva ett exempel som man nämner, när
man förbannar, och ett föremål för häpnad, bannande och smälek,
och I skolen aldrig mer få se denna ort.
>Jer. 7,20. 18,16. 24,9. 25,9, 18, 44,8, 12.
19. Ja, HERREN säger till eder, I kvarblivna av Juda: Begiven eder
icke till Egypten. Märken väl att jag i dag har varnat eder.
20. Ty I bedrogen eder själva, när I sänden mig till HERREN, eder
Gud, och saden: »Bed för oss till HERREN, vår Gud; och vadhelst
HERREN, vår Gud, säger, det må du förkunna för oss, så vilja vi
göra det.»
21. Jag har nu i dag förkunnat det för eder. Men I haven icke velat
höra HERRENS, eder Guds, röst, i allt det varmed han har sänt
mig till eder.
22. Så veten nu att I skolen dö genom svärd, hunger och pest, på den
ort dit I åstunden att komma, för att bo där såsom främlingar.
*24/43 Jeremia, 43 Kapitlet
Jeremia, 43 Kapitlet

Judarnas utvandring till Egypten.
Profetia om Egyptens erövring av
Nebukadressar.

1. Men när Jeremia hade talat till allt folket alla HERRENS, deras
Guds, ord, med vilka HERREN, deras Gud, hade sänt honom till
dem, allt som sagt är,
2. då svarade Asarja, Hosajas son, och Johanan, Kareas son, och
alla de övriga fräcka männen -- dessa svarade Jeremia: »Det är
icke sant vad du säger; HERREN, vår Gud, har icke sänt dig och
låtit säga: 'I skolen icke begiva eder till Egypten, för att bo
där såsom främlingar.'
3. Nej, det är Baruk, Nerias son, som uppeggar dig mot oss, på det
att vi må bliva givna i kaldéernas hand, för att dessa skola
döda oss eller föra oss bort till Babel.»
4. Och varken Johanan, Kareas son, eller någon av krigshövitsmännen
eller någon av folket ville höra HERRENS röst och stanna kvar i
Juda land.
5. I stället togo Johanan, Kareas son, och alla krigshövitsmännen
med sig alla de kvarblivna av Juda, dem som från alla de folk
till vilka de hade varit fördrivna hade kommit tillbaka, för att
bo i Juda land,
>Jer. 40,11 f.
6. både män, kvinnor och barn, där till konungadöttrarna och alla
andra som Nebusaradan, översten för drabanterna, hade lämnat
kvar hos Gedalja, son till Ahikam, son till Safan, jämväl
profeten Jeremia och Baruk, Nerias son,
>Jer. 41,10.
7. och begåvo sig till Egyptens land, ty de ville icke höra HERRENS
röst. Och de kommo så fram till Tapanhes.

8. Och HERRENS ord kom till Jeremia i Tapanhes; han sade:
9. Tag dig några stora stenar och mura in dem i murbruket, där
tegelgolvet lägges, vid ingången till Faraos hus i Tapanhes; gör
detta inför judiska mäns ögon
10. och säg till dem: Så säger HERREN Sebaot, Israels Gud: Se, jag
skall sända åstad och hämta min tjänare Nebukadressar, konungen
i Babel, och hans tron skall jag sätta upp ovanpå de stenar som
jag har låtit mura in har, och han skall på dem breda ut sin
tronmatta.
11. Ty han skall komma och slå Egyptens land och giva i pestens våld
den som hör pesten till, i fångenskapens våld den som hör
fångenskapen till, i svärdets våld den som hör svärdet
till.
>Jer. 15,2. Sak. 11,9.
12. Och jag skall tända eld på Egyptens gudahus, och han skall
bränna upp dem och föra gudarna bort. Och han skall rensa
Egyptens land från ohyra, likasom en herde rensar sin mantel;
sedan skall han draga därifrån i god ro.
>Jer. 46,25.
13. Och han skall slå sönder stoderna i Bet-Semes i Egyptens land,
och Egyptens gudahus skall han bränna upp i eld.
*24/44 Jeremia, 44 Kapitlet
Jeremia, 44 Kapitlet

Strafftal till judarna i Egypten.

1. Detta är det ord som kom till Jeremia angående alla de judar som
bodde i Egyptens land, dem som bodde i Migdol, Tapanhes, Nof och
Patros' land; han sade:
2. »Så säger HERREN Sebaot, Israels Gud: I haven sett all den
olycka som jag har låtit komma över Jerusalem och över alla Juda
städer -- Se, de äro nu ödelagda, och ingen bor i dem;
3. detta för den ondskas skull som de bedrevo till att förtörna
mig, i det att de gingo bort och tände offereld och tjänade
andra gudar, som varken I själva eller edra fäder haden känt.
4. Och titt och ofta sände jag till eder alla mina tjänare
profeterna och lät säga: 'Bedriven icke denna styggelse, som jag
hatar.'
>Jer. 25,4. 35,15.
5. Men de ville icke höra eller böja sitt öra därtill, så att de
omvände sig från sin ondska och upphörde att tända offereld åt
andra gudar.
6. Därför blev min förtörnelse och vrede utgjuten, och den brann i
Juda städer och på Jerusalems gator, så att de blevo ödelagda
och förödda, såsom de nu äro.
7. Och nu säger HERREN, härskarornas Gud, Israels Gud, så: Varför
bereden I eder själva stor olycka? I utroten ju ur Juda både
man och kvinna, både barn och spenabarn bland eder, så att ingen
kvarleva av eder kommer att återstå;
8. I förtörnen ju mig genom edra händers verk, i det att I tänden
offereld åt andra gudar i Egyptens land, dit I haven kommit, för
att bo där såsom främlingar. Härav måste ske att I varden
utrotade, och bliven ett exempel som man nämner, när man
förbannar, och ett föremål för smälek bland alla jordens folk.
9. Haven I förgätit edra fäders onda gärningar och Juda konungars
onda gärningar och deras hustrurs onda gärningar och edra egna
onda gärningar och edra hustrurs onda gärningar, vad de gjorde i
Juda land och på Jerusalems gator?
10. Ännu i dag äro de icke ödmjukade; de frukta intet och vandra
icke efter min lag och mina stadgar, dem som jag förelade eder
och edra fäder.
11. Därför säger HERREN Sebaot, Israels Gud, så: Se, jag skall vända
mitt ansikte mot eder till eder olycka, till att utrota hela
Juda.
>3 Mos. 17,10. Am. 9,4.
12. Och jag skall gripa de kvarblivna av Juda, som hava ställt sin
färd till Egyptens land, för att bo där såsom främlingar. Och de
skola allasammans förgås, i Egyptens land skola de falla; genom
svärd och hunger skola de förgås, både små och stora, ja, genom
svärd och hunger skola de dö. Och de skola bliva ett exempel som
man nämner, när man förbannar, och ett föremål för häpnad,
bannande och smälek.
>Jer. 42,17 f.
13. Och jag skall hemsöka dem som bo i Egyptens land, likasom jag
hemsökte Jerusalem, med svärd, hunger och pest.
14. Och bland de kvarblivna av Juda, som hava kommit för att bo
såsom främlingar där i Egyptens land, skall ingen kunna rädda
sig och slippa undan, så att han kan vända tillbaka till Juda
land, dit de dock åstunda att få vända tillbaka, för att bo
där. Nej, de skola icke få vända tillbaka dit, förutom några få
som bliva räddade.»

15. Då svarade alla männen -- vilka väl visste att deras hustrur
tände offereld åt andra gudar -- och alla kvinnorna, som stodo
där i en stor hop, så ock allt folket som bodde i Egyptens land,
i Patros, de svarade Jeremia och sade:
16. »I det som du har talat till oss i HERRENS namn vilja vi icke
hörsamma dig,
>Jes. 42,20. 53,1. Jer. 6,16 f 18,12.
17. utan vi vilja göra allt vad vår mun har lovat, nämligen tända
offereld åt himmelens drottning och utgjuta drickoffer åt henne,
såsom vi och våra fader, våra konungar och furstar gjorde i Juda
städer och på Jerusalems gator. Då hade vi bröd nog, och det
gick oss väl, och vi sågo icke till någon olycka.
>Jer. 7,18.
18. Men från den stund då vi upphörde att tända offereld åt
himmelens drottning och utgjuta drickoffer åt henne hava vi
lidit brist på allt, och förgåtts genom svärd och hunger.
19. Och när vi nu tända offereld åt himmelens drottning och utgjuta
drickoffer åt henne, är det då utan våra mäns samtycke som vi åt
henne göra offerkakor, vilka äro avbilder av henne, och som vi
utgjuta drickoffer åt henne?»
>4 Mos. 30,7 f.

20. Men Jeremia sade till allt folket, till männen och kvinnorna och
allt folket, som hade givit honom detta svar, han sade:
21. »Förvisso har HERREN kommit ihåg och tänkt på huru I haven tänt
offereld i Juda städer och på. Jerusalems gator, både I själva
och edra fäder, både edra konungar och furstar och folket i
landet.
22. Och HERREN kunde icke längre hava fördrag med eder för edert
onda väsendes skull, och för de styggelsers skull som I
bedreven, utan edert land blev ödelagt och ett föremål för
häpnad och förbannelse, så att ingen kunde bo där, såsom vi nu
se.
23. Därför att I tänden offereld och syndaden mot HERREN och icke
villen höra HERRENS röst eller vandra efter hans lag, efter hans
stadgar och vittnesbörd, därför har denna olycka träffat eder,
såsom vi nu se».

24. Och Jeremia sade ytterligare till allt folket och till alla
kvinnorna: »Hören HERRENS ord, I alla av Juda, som ären i
Egyptens land,
25. Så säger HERREN Sebaot, Israels Gud: I och edra hustrur haven
med edra händer fullgjort vad I taladen med eder mun, när I
saden: 'Förvisso vilja vi fullgöra de löften som vi gjorde, att
tända offereld åt himmelens drottning och utgjuta drickoffer åt
henne.' Välan, I mån hålla edra löften och fullgöra edra
löften;
26. men hören då också HERRENS ord, I alla av Juda, som bon i
Egyptens land: Se, jag svär vid mitt stora namn, säger HERREN,
att i hela Egyptens land mitt namn icke mer skall varda nämnt av
någon judisk mans mun, så att han säger: 'Så sant Herren, HERREN
lever.'
27. Ty se, jag skall vaka över dem, till deras olycka, och icke till
deras lycka, och alla män av Juda, som äro i Egyptens land,
skola förgås genom svärd och hunger, till dess att de hava fått
en ände.
>Jer. 31,28.
28. Och allenast några som undkomma svärdet skola få vända tillbaka
från Egyptens land till Juda land, en ringa hop. Och så skola
alla kvarblivna av Juda, som hava kommit till Egyptens land, för
att bo där såsom främlingar, få förnimma vilkens ord det är som
bliver beståndande, mitt eller deras.

29. Och detta skall för eder vara tecknet till att jag skall hemsöka
eder på denna ort, säger HERREN, och I skolen så förnimma att
mina ord om eder förvisso skola bliva beståndande, eder till
olycka:
30. Så säger HERREN: Se, jag skall giva Farao Hofra, konungen i
Egypten i hans fienders hand och i de mäns hand, som stå efter
hans liv, likasom jag har givit Sidkia, Juda konung, i
Nebukadressars, den babyloniske konungens, hand, hans som var
hans fiende, och som stod efter hans liv.»
>Jer. 46,24 f.
*24/45 Jeremia, 45 Kapitlet
Jeremia, 45 Kapitlet

Trösteord till Baruk.

1. Detta är det ord som profeten Jeremia talade till Baruk, Nerias
son, när denne efter Jeremias diktamen tecknade upp dessa tal i
en bok, under Jojakims, Josias sons, Juda konungs, fjärde
regeringsår; han sade:
>Jer. 36,1 f., 32.
2. Så säger HERREN, Israels Gud, om dig, Baruk:
3. Du säger: »Ve mig, ty HERREN har lagt ny sorg till min förra
plåga! Jag är så trött av suckande och finner ingen ro.»
>Ps. 6,7.
4. Men så skall du svara honom: Så säger HERREN: Se, vad jag har
byggt upp, det måste jag riva ned, och vad jag har planterat,
det måste jag rycka upp; och detta gäller hela jorden.
5. Och du begär stora ting för dig! Begär icke något sådant; ty
se, jag skall låta olycka komma över all kött, säger HERREN, men
dig skall jag låta vinna ditt liv såsom ett byte, till vilken
ort du än må gå.
>Jer. 21,9. 38,2. 39,18.
*24/46 Jeremia, 46 Kapitlet
Jeremia, 46 Kapitlet

Profetia om Egypten.

1. Detta är vad som kom till profeten Jeremia såsom HERRENS ord om
hednafolken.

2. Om Egypten, angående den egyptiske konungen Farao Nekos här, som
stod invid floden Frat, vid Karkemis, och som blev slagen av
Nebukadressar, konungen i Babel, i Jojakims, Josias sons, Juda
konungs, fjärde regeringsår.
>2 Kon. 24,7. Jes. 19,1 f. Hes. 29,2 f. 30,4 f.

3. Reden till sköld och skärm,
och rycken fram till strid.
4. Spännen för hästarna och bestigen springarna,
och ställen upp eder,
med hjälmarna på.
Gören spjuten blanka,
ikläden eder pansaren.

5. Men varav kommer detta som jag nu ser?
De äro förfärade.
De vika tillbaka;
deras hjältar bliva slagna.
De taga till flykten
utan att vända sig om.
Skräck från alla sidor!
säger HERREN.
6. Ej ens den snabbaste kan fly undan,
ej ens hjälten kan rädda sig.
Norrut, invid floden Frat,
där stappla de och falla.
>Am. 2,14.

7. Vem är denne som stiger upp såsom Nilfloden,
denne vilkens vatten svalla såsom strömmar?
8. Det är Egypten som stiger upp såsom Nilfloden,
och såsom strömmar svalla hans vatten.
Han säger: »Jag vill stiga upp och övertäcka landet;
jag vill fördärva städerna och dem som bo därinne.»
>Jes. 8,7 f. Jer. 47,2.
9. Ja, dragen ditupp, I hästar;
stormen fram, I vagnar.
Må hjältarna tåga fram,
etiopier och putéer,
rustade med sköldar,
och ludéer, rustade med bågar,
bågar som de spänna.
10. Ty detta är Herrens; HERREN Sebaots, dag,
en hämndedag, då han skall hämnas på sina motståndare;
nu skall svärdet frossa sig mätt
och dricka sig rusigt av deras blod.
Ty ett slaktoffer vill Herren, HERREN Sebaot, anställa
i nordlandet vid floden Frat.
>Jes. 34,5 f.
11. Drag upp till Gilead och hämta balsam,
du jungfru dotter Egypten.
Men förgäves skaffar du dig läkemedel i mängd;
du kan icke bliva helad.
>Jer. 30,12 f.
12. Folken få höra om din skam,
och av dina klagorop bliver jorden full;
ty den ene hjälten stapplar på den andre,
och de falla båda tillsammans.

13. Detta är det ord som HERREN talade till profeten Jeremia om att
Nebukadressar, konungen i Babel, skulle komma och slå Egyptens
land:

14. Förkunnen i Egypten
och kungören i Migdol,
ja, kungören i Nof,
så ock i Tapanhes,
och sägen: »Träd fram och gör dig redo,
ty svärdet frossar runt omkring dig.»
15. Varför äro dina väldige slagna till marken?
De kunde ej hålla stånd, ty HERREN stötte dem bort.
16. Han kom många att stappla,
och så föllo de, den ene över den andre;
de ropade: »Upp, låt oss vända tillbaka till vårt folk
och till vårt fädernesland,
undan det härjande svärdet.»
>Jer. 50,16.
17. Ja, man ropar där:
»Farao är förlorad, Egyptens konung!
Han har förfelat sin tid.»
18. Så sant jag lever, säger konungen,
han vilkens namn är HERREN Sebaot,
en skall komma, väldig såsom Tabor ibland bergen,
såsom Karmel vid havet.
>Ps. 24,10. Jer. 48,15.
19. Så reden nu till åt eder, I dottern Egyptens inbyggare,
vad man behöver, när man skall gå i landsflykt.
Ty Nof skall bliva en ödemark
och varda uppbränt, så att ingen kan bo där.
>Hes. 12,3 f.

20. En skön kviga är Egypten;
men en broms kommer farande norrifrån.
>Jes. 7,18.
21. Också de legoknektar hon har i sitt land,
lika gödda kalvar,
ja, också de vända då om och fly allasammans,
de kunna icke hålla stånd.
Ty deras ofärds dag har kommit över dem,
deras hemsökelses tid.
22. Tyst smyger hon undan såsom en krälande orm,
ty med härsmakt draga de fram,
och med yxor komma de över henne,
såsom gällde det att hugga ved.
23. De fälla hennes skog, säger HERREN,
ty ogenomtränglig är den;
talrikare äro de än gräshoppor,
ja, de kunna ej räknas.
24. På skam kommer dottern Egypten;
hon bliver given i nordlandsfolkets hand.
>Jer. 44,30.

25. Så säger HERREN Sebaot, Israels Gud: Se, jag skall hemsöka Amon
från No, så ock Farao och Egypten med dess gudar och dess
konungar, ja, både Farao och dem som förlita sig på honom.
>2 Mos. 12,12. Jer. 43,12. Nah. 3,8.
26. Och jag skall giva dem i de mans hand, som stå efter deras liv,
i Nebukadressars, den babyloniske konungens, och i hans tjänares
hand. Men därefter skall landet bliva bebott såsom i forna
dagar, säger HERREN.
>Jer. 48,47. 49,6, 39. Hes. 29,13 f.

27. Så frukta då icke, du min tjänare Jakob,
och var ej förfärad, du Israel;
ty se, jag skall frälsa dig ur det avlägsna landet,
och dina barn ur deras fångenskaps land.
Och Jakob skall få komma tillbaka
och leva i ro och säkerhet,
och ingen skall förskräcka honom.
>Jes. 41,13 f. 43,5. 44,2. Jer. 30,10 f.
28. Ja, frukta icke, du min tjänare Jakob, säger HERREN,
ty jag är med dig.
Och jag skall göra ände på alla de folk
till vilka jag har drivit dig bort;
men på dig vill jag ej alldeles göra ände,
jag vill blott tukta dig med måtta;
ty alldeles ostraffad kan jag ju ej låta dig bliva.
>Jer. 10,24.
*24/47 Jeremia, 47 Kapitlet
Jeremia, 47 Kapitlet

Profetia om filistéerna.

1. Detta är vad som kom till profeten Jeremia såsom HERRENS ord om
filistéerna, förrän Farao hade intagit Gasa.
>Jes. 14,29 f. Hes. 25,15 f. Am. 1,6 f. Sef: 2,5 f. Sak. 9,5 f.
2. Så säger HERREN:
Se, vatten stiga upp norrifrån
och växa till en översvämmande ström;
de översvämma landet och allt vad däri är,
städerna med dem som bo därinne.
Och människorna ropa,
alla landets inbyggare jämra sig
>Jes. 8,7. 28,2. Jer. 46,8.
3. När bullret höres av hans hingstars hovslag,
när hans vagnar dåna,
när hans hjuldon rassla,
då se ej fäderna sig om efter barnen,
så maktlösa stå de
4. inför den dag som kommer
med fördärv över alla filistéer,
med undergång för alla dem som äro kvar
till att försvara Tyrus och Sidon.
Ty HERREN skall fördärva filistéerna,
kvarlevan från Kaftors ö.
>5 Mos. 2,23. Am. 9,7.
5. Skallighet stundar för Gasa,
det är förbi med Askelon,
med kvarlevan i deras dalbygd.
Huru länge skall du rista märken på dig?
>Jer. 16,6.

6. Ack ve! Du HERRENS svärd,
när skall du äntligen få ro,
Drag dig tillbaka i din skida,
vila dig och var stilla.
7. Dock, huru skulle det kunna få ro,
då det är HERRENS bud det utför?
Mot Askelon, mot Kustlandet vid havet,
mot dem har han bestämt det.
*24/48 Jeremia, 48 Kapitlet
Jeremia, 48 Kapitlet

Profetia om Moab.

1. Om Moab.

Så säger HERREN Sebaot, Israels Gud:
Ve över Nebo, ty det är förstört!
Kirjataim har kommit på skam och är intaget,
fästet har kommit på skam och ligger krossat.
>Hes 25,9 f. Am. 2,1 f.
2. Moabs berömmelse är icke mer.
I Hesbon förehar man onda anslag mot det:
»Upp, låt oss utrota det, så att det icke mer är ett folk.»
Också du, Madmen, skall förgöras,
svärdet skall följa dig i spåren.
3. Klagorop höras från Horonaim,
förödelse och stort brak.
4. Ja, Moab ligger förstört;
högljutt klaga dess barn.
5. Uppför Halluhots höjd stiger man under gråt,
och på vägen ned till Horonaim
höras ångestfulla klagorop över förstörelsen.
>Jes. 15,5.
6. Flyn, rädden edra liv,
och bliven som torra buskar i öknen.
>Jer. 17,6.
7. Ty därför att du förlitar dig på dina verk
och dina skatter, skall ock du bliva intagen;
och Kemos skall gå bort i fångenskap
och hans präster och furstar med honom.
>4 Mos. 21,29. 1 Kon. 11,7. Jer. 49,3.
8. Och en förhärjare skall komma över var stad,
så att ingen stad skall kunna rädda sig;
dalen skall bliva förstörd och slätten ödelagd,
såsom HERREN har sagt.
9. Given vingar åt Moab,
ty flygande måste han fly bort.
Hans städer skola bliva mark,
och ingen skall bo i dem.
10. Förbannad vare den som försumligt
utför HERRENS verk,
förbannad vare den som dröjer
att bloda sitt svärd.

11. I säkerhet har Moab levat från sin ungdom
och har legat i ro på sin drägg;
han har icke varit tömd ur ett kärl i ett annat,
icke vandrat bort i fångenskap;
därför har hans smak behållit sig,
och hans lukt har ej förvandlats.
>Sef. 1,12.
12. Se, därför skola dagar komma, säger HERREN,
då jag skall sända till honom vintappare,
som skola tappa honom
och tömma hans kärl
och krossa hans krukor.
13. Då skall Moab komma på skam med Kemos,
likasom Israels hus kom på skam med Betel,
som det förlitade sig på.
>1 Kon. 12,28 f.
14. Huru kunnen I säga: »Vi äro hjältar
och tappra män i striden»?
15. Moab skall ändå bliva förstört,
dess städer skola gå upp i rök,
och dess utvalda unga manskap
måste ned till att slaktas;
så säger konungen,
han vilkens namn är HERREN Sebaot.
16. Snart kommer Moabs ofärd,
och hans olycka hastar fram med fart.
17. Ömken honom, I alla som bon omkring honom,
I alla som kännen hans namn.
Sägen: »Huru sönderbruten är icke den starka spiran,
den präktiga staven!»

18. Stig ned från din härlighet och sätt dig på torra marken,
du dottern Dibons folk;
ty Moabs förhärjare drager upp mot dig
och förstör dina fästen.
19. Ställ dig vid vägen och spela omkring dig,
du Aroers folk;
fråga männen som fly och kvinnorna som söka rädda sig,
säg: »Vad har hänt?»
20. Moab har kommit på skam, ja, det är krossat;
jämren eder och ropen
Förkunnen vid Arnon
att Moab är förstört.

21. Domen har kommit över slättlandet, över Holon, Jahas och Mofaat,
22. över Dibon, Nebo och Bet-Diblataim,
23. över Kirjataim, Bet-Gamul och Bet-Meon,
24. över Keriot och Bosra och över alla andra städer i Moabs land,
vare sig de ligga fjärran eller nära.
25. Avhugget är Moabs horn, och hans arm är sönderbruten, säger
HERREN.
>Ps. 75,11.

26. Gören honom drucken, ty han har förhävt sig mot HERREN;
ja, må Moab ragla omkull i sina egna spyor
och bliva till åtlöje, också han.
>Jes. 63,6. Jer. 25,15 f., 27.
27. Eller var icke Israel till ett åtlöje för dig?
Blev han då ertappad bland tjuvar,
eftersom du skakar huvudet, så ofta du talar om honom?

28. Övergiven edra städer
och byggen bo i klipporna,
I Moabs inbyggare,
och bliven lika duvor
som bygga sina nästen
bortom klyftans gap.

29. Vi hava hört om Moabs högmod,
det övermåttan höga,
om hans stolthet, högmod och högfärd
och hans hjärtas förhävelse.
>Jes. 16,6 f. Sef. 2,8 f.
30. Jag känner, säger HERREN, hans övermod och opålitlighet,
hans lösa tal och opålitliga handlingssätt.
31. Därför måste jag jämra mig för Moabs skull;
över hela Moab måste jag klaga.
Över Kir-Heres' män må man sucka.
32. Mer än Jaeser gråter, måste jag gråta över dig,
du Sibmas vinträd,
du vars rankor gingo över havet
och nådde till Jaesers hav;
mitt i din sommar och din vinbärgning
har ju en förhärjare slagit ned.
33. Glädje och fröjd är nu avbärgad
från de bördiga fälten
och från Moabs land.
På vinet i pressarna har jag gjort slut;
man trampar ej mer vin under skördeskri,
skördeskriet är intet skördeskri mer.
34. Från Hesbon, jämmerstaden, ända till Eleale,
ända till Jahas upphäver man rop,
och från Soar ända till Horonaim,
till Eglat-Selisia;
ty också Nimrims vatten
bliva torr ökenmark.
>Jes. 15,4 f.
35. Och jag skall i Moab så göra, säger HERREN,
att ingen mer frambär offer på offerhöjden
och ingen mer tänder offereld åt sin gud.

36. Därför klagar mitt hjärta såsom en flöjt över Moab, ja, mitt
hjärta klagar såsom en flöjt över Kir-Heres' män: vad de hava
kvar av sitt förvärv går ju förlorat.
37. Ty alla huvuden äro skalliga och alla skägg avskurna; på alla
händer äro sårmärken och omkring länderna
säcktyg.
>Jer. 47,5. Hes. 7,18
38. På alla Moabs tak och på dess torg höres allenast dödsklagan, ty
jag har krossat Moab såsom ett värdelöst kärl, säger HERREN.
>Jer. 22,28. Hos. 8,8.

39. Huru förfärad är han icke! I mån jämra eder. Huru vänder icke
Moab ryggen till med blygd! Ja, Moab bliver ett åtlöje och en
skräck för alla dem som bo däromkring.

40. Ty så säger HERREN: Se, en som liknar en örn svävar fram och
breder ut sina vingar över Moab.
>Jer. 49,22.
41. Keriot bliver intaget, bergfästena bliva erövrade. Och Moabs
hjältars hjärtan bliva på den dagen såsom en kvinnas hjärta, när
hon är barnsnöd.
42. Ja, Moab skall förgöras så att det icke mer är ett folk, ty det
har förhävt sig mot HERREN.

43. Faror, fallgropar och fällor vänta eder, I Moabs inbyggare,
säger HERREN.
>Jes. 24,17 f.
44. Om någon flyr undan faran, så störtar han i fallgropen, och om
han kommer upp ur fallgropen, så fångas han i fällan. Ty jag
skall låta ett hemsökelsens år komma över dem, över Moab, säger
HERREN.
>Am. 5,19.
45. I Hesbons skugga stanna de, det är ute med flyktingarnas kraft.

Ty eld gick ut från Hesbon,
en låga från Sihons land;
och den förtärde Moabs tinning,
hjässan på stridslarmets söner.
>4 Mos. 21,28 f. 24,17.
46. Ve dig, Moab!
Förlorat är Kemos' folk.
Ty dina söner äro tagna till fånga,
och dina döttrar förda bort i fångenskap.

47. Men i kommande dagar skall jag åter upprätta Moab, säger HERREN.

Så långt om domen över Moab.
>Jer. 46,26. 49,6, 39.
*24/49 Jeremia, 49 Kapitlet
Jeremia, 49 Kapitlet

Profetior om Ammons barn, Edom,
Damaskus, Kedar, Hasors riken och Elam.

1. Om Ammons barn.

Så säger HERREN:
Har Israel nu inga barn,
eller har han ingen arvinge mer?
Eller varför har Malkam tagit arv, efter Gad,
och varför bor hans folk i dess städer?
>1 Kon. 11,5. Hes. 21,28 f. 25,2 f. Am. 1,13 f.
2. Se, därför skola dagar komma, säger HERREN
då jag skall låta höra ett härskri
mot Rabba i Ammons barns land;
och då skall det bliva en öde grushög,
och dess lydstäder skola brännas upp i eld;
och Israel skall då taga arv
efter dem som hava tagit hans arv, säger HERREN.
3. Jämra dig, du Hesbon, ty Ai är förstört;
ropen, I Rabbas döttrar.
Höljen eder i sorgdräkt, klagen,
och gån omkring i gårdarna;
ty Malkam måste vandra bort i fångenskap,
och hans präster och furstar med honom.
>Jer. 48,7.

4. Varför berömmer du dig av dina dalar, av att din dal flödar
över, du avfälliga dotter? Du som förlitar dig på dina skatter
och säger: »Vem skall väl komma åt mig?»,
5. se, jag skall låta förskräckelse komma över dig från alla dem
som bo omkring dig, säger Herren, HERREN Sebaot. Och I skolen
varda bortdrivna, var och en åt sitt håll och ingen skall
församla de flyktande.
6. Men därefter skall jag åter upprätta Ammons barn, säger HERREN.
>Jer. 46,26. 48,47.

7. Om Edom.

Så säger HERREN Sebaot:
Finnes då ingen vishet mer i Teman?
Har all rådighet försvunnit ifrån de förståndiga?
Är deras vishet uttömd?
>Jes. 21,11 f. Hes. 25,12 f. Am. 1,11 f. Ob. v.1 f.
8. Flyn, vänden om, gömmen eder djupt nere,
I Dedans inbyggare.
Ty över Esau skall jag låta ofärd komma
på hans hemsökelses tid.
9. När vinbärgare komma över dig,
skola de icke lämna kvar någon efterskörd.
När tjuvar komma om natten,
skola de fördärva så mycket dem lyster.
10. Ty jag skall blotta Esau,
jag skall uppenbara hans gömslen,
och han skall icke lyckas hålla sig dold;
fördärv skall drabba hans barn, hans bröder och grannar,
och han skall icke mer vara till.
11. Bekymra dig ej om dina faderlösa, jag vill behålla dem vid liv;
och må dina änkor förtrösta på mig.

12. Ty så säger HERREN: Se, de som icke hade förskyllt att dricka
kalken, de nödgas att dricka den; skulle då du bliva ostraffad?
Nej, du skall icke bliva ostraffad, utan skall nödgas att dricka
den.
>Jer. 25,29. Klag. 4,21. 1 Petr. 4,17.
13. Ty vid mig själv har jag svurit, säger HERREN, att Bosra skall
bliva ett föremål för häpnad och smälek; det skall förödas och
bliva ett exempel som man nämner, när man förbannar; och alla
dess lydstäder skola bliva ödemarker för evärdlig tid.

14. Ett budskap har jag hört från HERREN,
och en budbärare är utsänd bland folken:
»Församlen eder och kommen emot det,
och stån upp till strid.
15. Ty se, jag skall göra dig ringa bland folken,
föraktad bland människorna.
16. Den förfäran du väckte har bedragit dig,
ja, ditt hjärtas övermod,
där du sitter ibland bergsklyftorna
och håller dig fast högst uppe på höjden.
Om du än byggde ditt näste så högt uppe som örnen,
så skulle jag dock störta dig ned därifrån, säger HERREN.
>Jer. 51,53.

17. Och Edom skall bliva ett föremål för häpnad; alla som gå där
fram skola häpna och vissla vid tanken på alla dess plågor.
>Jer. 19,8. 50,13.
18. Likasom när Sodom och Gomorra med sina grannstäder omstörtades,
säger HERREN, så skall ingen mer bo där och intet människobarn
där vistas.
>1 Mos. 19,24 f. Jer. 50,40.

19. Se, lik ett lejon som drager upp från Jordanbygdens snår och
bryter in på frodiga betesmarker skall jag i ett ögonblick jaga
dem bort därifrån; och den som jag utväljer skall jag sätta till
herde över dem. Ty vem är min like, och vem kan ställa mig till
ansvar? Och vilken är den herde som kan bestå inför mig?
>Job 41,2. Jer. 50,44.
20. Hören därför det råd som HERREN har lagt mot Edom, och de tankar
som han har mot Temans inbyggare: Ja, herdegossarna skola
sannerligen släpas bort; sannerligen, deras betesmark skall
häpna över dem.
21. Vid dånet av deras fall bävar jorden; man skriar så, att ljudet
höres ända borta vid Röda havet.
22. Se, en som liknar en örn lyfter sig och svävar fram och breder
ut sina vingar över Bosra. Och Edoms hjältars hjärtan bliva på
den dagen såsom en kvinnas hjärta, när hon är i barnsnöd.
>Jer. 48,40 f.

23. Om Damaskus.

Hamat och Arpad komma på skam;
ty ett ont budskap få de höra,
och de betagas av ångest.
I havet råder oro;
det kan ej vara stilla.
>Jes. 17,1 f. 57,20. Am. 1,8 f.
24. Damaskus förlorar modet,
det vänder sig om till flykt,
ty skräck har fattat det;
ångest och vånda har gripit det,
lik en barnaföderskas.
25. Varför lät man den icke vara,
den berömda staden,
min glädjes stad?
26. Så måste nu dess unga män
falla på dess gator,
och alla dess stridsmän
förgöras på den dagen,
säger HERREN Sebaot.
>Jer. 50,30 f.
27. Och jag skall tända eld
på Damaskus' murar,
och elden skall förtära
Ben-Hadads palatser.

28. Om Kedar och Hasors riken, som blevo slagna av Nebukadressar,
konungen i Babel.

Så säger HERREN:
Upp, ja, dragen åstad upp mot Kedar,
och fördärven Österlandets söner.
>Jes. 21,13 f.
29. Deras hyddor och deras hjordar må man taga,
deras tält och allt deras bohag
och deras kameler må föras bort ifrån dem
och man må ropa över dem; »Skräck från alla sidor!»
>Jer. 6,25. 46,5.
30. Flyn, ja, flykten med hast,
gömmen eder djupt nere, I Hasors inbyggare, säger HERREN,
ty Nebukadressar, konungen i Babel,
har lagt råd mot eder
och tänkt ut mot eder ett anslag.
31. Upp, säger HERREN, ja, dragen ditupp
mot ett fredligt folk, som bor där i trygghet,
utan både portar och bommar,
i sin avskilda boning.
>4 Mos. 23,9. Dom. 18,7.
32. Deras kameler skola bliva edert byte,
och deras myckna boskap skall bliva edert rov;
och jag skall förströ dem åt alla väderstreck,
männen med det kantklippta håret
och från alla sidor skall jag låta ofärd
komma över dem, säger HERREN.
>Jer. 9,25 f.
33. Och Hasor skall bliva en boning för schakaler
en ödemark till evärdlig tid;
ingen skall mer bo där
och intet människobarn där vistas.

34. Detta är vad som kom till profeten Jeremia såsom HERRENS ord om
Elam, i begynnelsen av Sidkias, Juda konungs, regering; han
sade:
>Jes. 21,2. Jer. 25,25.
35. Så säger HERREN Sebaot: Se, jag skall bryta sönder Elams båge,
deras yppersta makt.
36. Och från himmelens fyra ändar skall jag låta fyra vindar komma
mot Elam, och skall förströ dess folk åt alla dessa väderstreck;
och intet folk skall finnas, dit icke de fördrivna ifrån Elam
skola komma.
37. Och jag skall göra elamiterna förfärade för sina fiender och för
dem som stå efter deras liv, och jag skall låta olycka komma
över dem, min vredes glöd, säger HERREN. Jag skall sända
svärdet efter dem, till dess att jag har gjort ände på dem.
38. Och jag skall sätta upp min tron i Elam och förgöra där både
konung och furstar, säger HERREN.
39. Men i kommande dagar skall jag åter upprätta Elam, säger HERREN.
>Jer. 48,47.
*24/50 Jeremia, 50 Kapitlet
Jeremia, 50 Kapitlet

Profetia om Babel.

1. Detta är det ord som HERREN talade om Babel, om kaldéernas land,
genom profeten Jeremia.
>Jes. 13,1 f.

2. Förkunnen detta bland folken och kungören det, och resen upp ett
baner; kungören det, döljen det icke. Sägen: Babel är intaget,
Bel har kommit på skam, Merodak är krossad, ja, dess avgudar
hava kommit på skam, dess eländiga avgudar äro krossade.
3. Ty ett folk drager upp mot det norrifrån, som skall göra dess
land till en ödemark, så att ingen kan bo däri; både människor
och djur skola fly bort.
>Jer. 9,10.

4. I de dagarna och på den tiden, säger HERREN, skola Israels barn
komma vandrande tillsammans med Juda barn; under gråt skola de
gå åstad och söka HERREN, sin Gud.
>Jer. 3,18, 21. 31,9.
5. De skola fråga efter Sion; hitåt skola deras ansikten vara
vända: »Kommen! Må man nu hålla fast vid HERREN i ett evigt
förbund, som aldrig varder förgätet.»

6. En vilsekommen hjord var mitt folk. Deras herdar hade fört dem
vilse och läto dem irra omkring på bergen. Så strövade de från
berg till höjd och glömde sin rätta lägerplats.
7. Alla som träffade på dem åto upp dem, och deras ovänner sade:
»Vi ådraga oss ingen skuld därmed.» Så skedde, därför att de
hade syndat mot HERREN, rättfärdighetens boning, mot HERREN,
deras fäders hopp.
>Jer. 2,3. 40,3.

8. Flyn ut ur Babel, dragen bort ifrån kaldéernas land, och bliven
lika bockar som hasta framför hjorden.
>Jes. 48,20. Jer. 51,6, 45. Upp. 18,4.
9. Ty se, jag skall uppväcka från nordlandet en hop av stora folk
och föra dem upp mot Babel, och de skola rusta sig till strid
mot det; från det hållet skall det bliva intaget. Deras pilar
skola vara såsom en lyckosam hjältes, som icke vänder tillbaka
utan seger.
10. Och Kaldeen skall lämnas till plundring; dess plundrare skola
alla få nog, säger HERREN.
11. Ja, om I än glädjens och fröjden eder, I som skövlen min
arvedel, om I än hoppen såsom kvigor på tröskplatsen och frusten
såsom hingstar,
12. eder moder skall dock komma storligen på skam; hon som har fött
eder skall få blygas. Se, bland folken skall hon bliva den
yttersta -- en öken, ett torrt land och en hedmark!
13. För HERRENS förtörnelses skull måste det ligga obebott och
alltigenom vara en ödemark. Alla som gå fram vid Babel skola
häpna och vissla vid tanken på alla dess plågor.
>Jer. 25,12. 49,17.

14. Rusten eder till strid mot Babel från alla sidor, I som spännen
båge; skjuten på henne, sparen icke på pilarna; ty mot HERREN
har hon syndat.
15. Höjen segerrop över henne på alla sidor: »Hon har måst giva sig;
fallna äro hennes stödjepelare, nedrivna hennes murar!» Detta är
ju HERRENS hämnd, så hämnens då på henne. Såsom hon har gjort,
så mån I göra mot henne.
>Ps. 137,8. Upp. 18,2, 6.
16. Utroten ur Babel både dem som så och dem som i skördens tid föra
lien. Undan det härjande svärdet må envar nu vända om till sitt
folk och envar fly hem till sitt land.

17. Israel var ett vilsekommet får som jagades av lejon. Först åts
det upp av konungen i Assyrien, och sist har Nebukadressar,
konungen i Babel, gnagt dess ben.
>2 Kon. 17,5 f. 25,1 f.
18. Därför säger HERREN Sebaot, Israels Gud, så: Se, jag skall
hemsöka konungen i Babel och hans land, likasom jag har hemsökt
konungen i Assyrien.
19. Och jag skall föra Israel tillbaka till hans betesmarker, och
han skall få gå bet på Karmel och i Basan; och på Efraims berg
och i Gilead skall han få äta sig mätt.
>Jer. 29,10. Dan. 9,2. Mik. 7,14.
20. I de dagarna och på den tider säger HERREN, skall man söka efter
Israels missgärning, och den skall icke mer vara till, och efter
Juda synder, och de skola icke mer bliva funna; ty jag skall
förlåta dem som jag låter leva kvar.
>Dan. 9,24.

21. Drag ut mot Merataims[1] land och mot inbyggarna i
Pekod[1]. Förfölj dem och döda dem och giv dem till spillo,
säger HERREN, och gör i alla stycken såsom jag har befallt dig.
22. Krigsrop höras i landet, och stort brak.
23. Huru sönderbruten och krossad är den icke, den hammare som slog
hela jorden! Huru har icke Babel blivit till häpnad bland
folken!
>Jer. 51,20.
24. Jag lade ut en snara för dig, och så blev du fångad, Babel,
förrän du visste därav; du blev ertappad och gripen, ty det var
med HERREN som du hade givit dig i strid.
25. HERREN öppnade sin rustkammare och tog fram sin vredes vapen. Ty
ett verk hade Herren, HERREN Sebaot, att utföra i kaldéernas
land.
26. Ja, kommen över det från alla sidor, öppnen dess förrådskammare,
kasten i en hög vad där finnes, såsom man gör med säd, och given
det till spillo; låten intet därav bliva kvar.
27. Nedgören alla dess tjurar, fören dem ned till att slaktas. Ve
dem, ty deras dag har kommit, deras hemsökelses tid!
28. Hör huru de fly och söka rädda sig ur Babels land, för att i
Sion förkunna HERRENS, vår Guds, hämnd, hämnden för hans tempel.
>Jer. 51,11.

29. Båden upp mot Babel folk i mängd, allt vad bågskyttar heter;
lägren eder runt omkring det, låten ingen undkomma. Vedergällen
det efter dess gärningar; gören mot det alldeles såsom det
självt har gjort. Ty mot HERREN har det handlat övermodigt, mot
Israels Helige.
30. Därför skola dess unga man falla på dess gator, och alla dess
stridsmän skola förgöras på den dagen, säger HERREN.
>Jer. 49,26.

31. Se, jag skall vända mig mot dig, du övermodige, säger Herren,
HERREN Sebaot, ty din dag har kommit, den tid då jag vill
hemsöka dig.
32. Då skall den övermodige stappla och falla, och ingen skall kunna
upprätta honom. Och jag skall tända eld på hans städer, och
elden skall förtära allt omkring honom.

33. Så säger HERREN Sebaot: Förtryckta äro Israels barn, och Juda
barn jämte dem. Alla de som hava fart dem i fångenskap hålla dem
fast och vilja icke släppa dem.
34. Men deras förlossare är stark; HERREN Sebaot är hans namn. Han
skall förvisso utföras deras sak, så att han skaffar ro åt
jorden -- men oro åt Babels invånare.
>Jes. 14,7.

35. Svärd komme över kaldéerna, säger HERREN, över Babels invånare,
över dess furstar och dess visa män!
36. Svärd komme över lögnprofeterna, så att de stå där såsom dårar!
Svärd komme över dess hjältar, så att de bliva förfärade!
37. Svärd komme över dess hästar och vagnar och över allt främmande
folk därinne, så att de bliva såsom kvinnor! Svärd komme över
dess skatter, så att de bliva tagna såsom byte!
38. Torka komme över dess vatten, så att de bliva uttorkade! Ty det
är ett belätenas land, och skräckgudar dyrka de såsom vanvettiga
människor.
39. Därför skola nu schakaler bo där tillsammans med andra ökendjur,
och strutsar skola där få sin boning. Aldrig mer skall det bliva
bebyggt, från släkte till släkte skall det vara
obebott.
>Jes. 13,19 f. 34,14 f.
40. Likasom när Sodom och Gomorra med sina grannstäder omstörtades
av Gud, säger HERREN, så skall ingen mer bo där och intet
människobarn där vistas.
>Jer. 49,18.

41. Se, ett folk kommer norrifrån; ett stort folk och många konungar
resa sig och komma från jordens yttersta ända.
>Jes. 13,17 f. Jer. 6,22 f.
42. De föra båge och lans, de äro grymma och utan förbarmande. Dånet
av dem är såsom havets brus, och på sina hästar rida de fram,
rustade såsom kämpar till strid, mot dig, du dotter Babel.
43. När konungen i Babel hör ryktet om dem, sjunka hans händer ned;
ängslan griper honom, ångest lik en barnaföderskas.

44. Se, lik ett lejon som drager upp från Jordanbygdens snår och
bryter in på frodiga betesmarker skall jag i ett ögonblick jaga
dem bort därifrån; och den som jag utväljer skall jag sätta till
herde över dem. Ty vem är min like, och vem kan ställa mig till
ansvar? Och vilken är den herde som kan bestå inför mig?
>Jer. 49,19 f.
45. Hören därför det råd som HERREN har lagt mot Babel, och de
tankar som han har mot kaldéernas land: Ja, herdegossarna skola
sannerligen släpas bort; sannerligen, deras betesmark skall
häpna över dem.
46. När man ropar: »Babel är intaget», då bävar jorden, och ett
skriande höres bland folken.

[1] Merataim, »tvefaldig gensträvighet», och Pekod, »hemsökelse»,
här namn på Kaldeen.
*24/51 Jeremia, 51 Kapitlet
Jeremia, 51 Kapitlet

Fortsättning på profetian om Babel.

1. Så säger HERREN: Se, jag skall uppväcka mot Babel och mot
Leb-Kamais[1] inbyggare en fördärvares ande.
2. Och jag skall sända främlingar mot Babel, och de skola kasta det
med kastskovlar och ödelägga dess land. Ja, från alla sidor
skola de komma emot det på olyckans dag.
3. Skyttar skola spänna sina bågar mot dem som där spänna båge, och
mot dem som där yvas i pansar. Skonen icke dess unga män, given
hela dess här till spillo.
4. Dödsslagna män skola då falla i kaldéernas land och genomborrade
man på dess gator.
5. Ty Israel och Juda äro icke änkor som hava blivit övergivna av
sin Gud, av HERREN Sebaot, därför att deras land var fullt av
skuld mot Israels Helige.
6. Flyn ut ur Babel; må var och en söka rädda sitt liv, så att I
icke förgås genom dess missgärning. Ty detta är för HERREN en
hämndens tid, då han vill vedergälla det vad det har gjort.
>Jes. 34,8. 63,4. Jer. 50,8. Upp. 18,4, 6.

7. Babel var i HERRENS hand en gyllene kalk som gjorde hela jorden
drucken. Av dess vin drucko folken, och så blevo folken såsom
vanvettiga.
>Ps. 75,9. Jer. 25,15. Hab. 2,15 f.
8. Men plötsligt är nu Babel fallet och krossat. Jämren eder över
henne, hämten balsam för hennes plåga, om hon till äventyrs kan
helas.
>Jes. 21,9. Jer. 46,11. Upp. 14,8. 18,2.
9. »Ja, vi hava sökt hela Babel, men hon har icke kunnat helas; låt
oss lämna henne och gå var och en till sitt land. Ty hennes
straffdom räcker upp till himmelen och når allt upp till
skyarna.
10. HERREN har låtit vår rätt gå fram; kom, låt oss förtälja i Sion
HERRENS, vår Guds, verk.»

11. Vässen pilarna, fatten sköldarna. HERREN har uppväckt de
mediska konungarnas ande; ty hans tankar äro vända mot Babel
till att fördärva det. Ja, HERRENS hämnd är här, hämnden för
hans tempel.
>Jer. 50,28.
12. Resen upp ett baner mot Babels murar, hållen sträng vakt,
ställen ut väktare, läggen bakhåll; ty HERREN har fattat sitt
beslut, och han gör vad han har talat mot Babels invånare.
13. Du som bor vid stora vatten och är så rik på skatter, din ände
har nu kommit, din vinningslystnads mått är fyllt.
>Upp. 17,1.
14. HERREN Sebaot har svurit vid sig själv: sannerligen, om jag än
har uppfyllt dig med människor så talrika som gräshoppor, så
skall man dock få upphäva skördeskri över dig.

15. Han har gjort jorden genom sin kraft,
han har berett jordens krets genom sin vishet,
och genom sitt förstånd har han utspänt himmelen.
>Jer. 10,12 f.
16. När han vill låta höra sin röst,
då brusa himmelens vatten,
då låter han regnskyar stiga upp från jordens ända;
han låter ljungeldar komma med regn
och för vinden ut ur dess förvaringsrum.
17. Såsom dårar stå då alla människor där och begripa intet;
guldsmederna komma då alla på skam med sina beläten,
ty deras gjutna beläten äro lögn,
och ingen ande är i dem.
18. De äro fåfänglighet, en tillverkning att le åt;
när hemsökelsen kommer över dem, måste de förgås.
19. Men sådan är icke han som är Jakobs del;
nej, det är han som har skapat allt,
och särskilt sin arvedels stam.
HERREN Sebaot är hans namn.

20. Du var min hammare, mitt stridsvapen;
med dig krossade jag folk, med dig fördärvade jag riken.
>Jer. 50,28.
21. Med dig krossade jag häst och ryttare;
med dig krossade jag vagn och körsven.
22. Med dig krossade jag man och kvinna;
med dig krossade jag gammal och ung;
med dig krossade jag yngling och jungfru.
23. Med dig krossade jag herden och hans hjord;
med dig krossade jag åkermannen och hans oxpar;
med dig krossade jag ståthållare och landshövding.

24. Men nu skall jag vedergälla Babel och alla Kaldeens inbyggare
allt det onda som de hava förövat mot Sion, inför edra ögon,
säger HERREN.
25. Se, jag skall vända mig mot dig, du fördärvets berg, säger
HERREN, du som fördärvade hela jorden; och jag skall uträcka min
hand mot dig och vältra dig ned från klipporna och göra dig till
ett förbränt berg,
26. så att man icke av dig skall kunna taga vare sig hörnsten eller
grundsten, utan du skall bliva en ödemark för evärdlig tid,
säger HERREN.

27. Resen upp ett baner på jorden, stöten i basun ibland folken,
invigen folk till strid mot det, båden upp mot det riken, både
Ararats, Minnis och Askenas', tillsätten hövdingar mot det,
dragen ditupp med hästar som likna borstiga gräshoppor.
28. Invigen folk till strid mot det: Mediens konungar, dess
ståthållare och alla dess landshövdingar, och hela det land som
lyder under deras välde.
29. Då darrar jorden och bävar, ty nu fullbordas vad HERREN tänkte
mot Babel: att han ville göra Babels land till en ödemark, där
ingen skulle bo.
30. Babels hjältar upphöra att strida, de sitta stilla i sina
fästen; deras styrka har försvunnit, de hava blivit såsom
kvinnor. Man har tänt eld på dess boningar; dess bommar äro
sönderbrutna.
>Jer. 50,37.
31. Löparna löpa mot varandra, den ene budbäraren korsar den andres
väg, med bud till konungen i Babel om att hela hans stad år
intagen,
32. att vadställena äro besatta och dammarna förbrända i eld och
krigsmännen gripna av skräck.

33. Ty så säger HERREN Sebaot, Israels Gud: Dottern Babel är såsom
en tröskplats, när man just har trampat till den; ännu en liten
tid, och skördetiden kommer för henne.

34. Uppätit mig och förgjort mig har han, Nebukadressar, konungen i
Babel. Han har gjort mig till ett tomt kärl; lik en drake har
han uppslukat mig, han har fyllt sin buk med mina läckerheter
och drivit mig bort.
35. »Den orätt mig har skett och det som har vederfarits mitt kött,
det komme över Babel», så må Sions invånare säga; och »Mitt blod
komme över Kaldeens inbyggare», så må Jerusalem säga.

36. Därför säger HERREN så:
Se, jag skall utföra din sak
och utkräva din hämnd.
Jag skall låta dess hav sina bort
och dess brunn uttorka,
37. och Babel skall bliva en stenhop,
en boning för schakaler,
ett föremål för häpnad och begabberi,
så att ingen kan bo där.
38. Alla ryta de nu såsom lejon;
de skria såsom lejonungar.
39. Men när de äro som mest upptända,
skall jag tillreda åt dem ett gästabud;
jag skall göra dem druckna,
så att de jubla.
Så skola de somna in i en evig sömn,
ur vilken de aldrig skola uppvakna,
säger HERREN.
40. Jag skall föra dem ned till att slaktas såsom lamm,
likasom vädurar och bockar.

41. Huru har icke Sesak[2] blivit intaget
och hon som var hela jordens berömmelse erövrad!
Huru har icke Babel blivit ett föremål
för häpnad bland folken!
>Jer. 25,26.
42. Havet steg upp över Babel;
av dess brusande böljor blev det övertäckt.
43. Så blev av dess städer en ödemark,
ett torrt land och en hedmark,
ett land där ingen bor,
och där intet människobarn går fram.
44. Ja, jag skall hemsöka Bel i Babel
och taga ut ur hans gap vad han har slukat;
och folken skola icke mer strömma till honom.
Babels murar skola ock falla.
>Jer. 50,2.

45. Dragen ut därifrån, mitt folk; må var och en söka rädda sitt liv
undan HERRENS vredes glöd.
46. Varen icke försagda i edra hjärtan, och frukten icke för de
olycksbud som höras i landet, om än ett olycksbud kommer det ena
året och sedan nästa år ett nytt olycksbud, och om än våld råder
på jorden och härskare står mot härskare.

47. Se, därför skola dagar komma, då jag skall hemsöka Babels
beläten, och då hela dess land skall stå med skam och alla skola
falla slagna därinne.
48. Då skola himmel och jord jubla över Babel, de och allt vad i dem
är, då nu förhärjarna komma över det norrifrån, säger HERREN.
>Upp. 18,20.
49. Ja, I slagna av Israel, också Babel måste falla, likasom för
Babel människor föllo slagna över hela jorden.

50. I som haven lyckats rädda eder undan svärdet, gån åstad, stannen
icke. Kommen ihåg HERREN, i fjärran land, och tänken på
Jerusalem.
>Ps. 137,5 f.
51. Vi stå här med skam, ja vi måste höra smädelse; blygsel höljer
vårt ansikte, ty främlingar hava kastat sig över vad heligt som
fanns i HERRENS hus.
52. Se, därför skola dagar komma, säger HERREN, då jag skall hemsöka
dess beläten, och då slagna män skola jämra sig i hela dess
land.
53. Om Babel än stege upp till himmelen, och om det gjorde sin
befästning än så hög och stark så skulle dock förhärjare ifrån
mig komma över det, säger HERREN.
>Jes. 14,13 f.

54. Klagorop höras från Babel, och stort brak från kaldéernas land.
55. Ty HERREN förhärjar Babel och gör slut på det stora larmet
därinne. Och deras böljor brusa såsom stora vatten; dånet av dem
ljuder högt.
56. Ty över det, över Babel, kommer en förhärjare, och dess hjältar
tagas till fånga, deras bågar brytas sönder. Se, HERREN är en
vedergällningens Gud; han lönar till fullo.
>Ps. 94,1.
57. Ja, jag skall göra dess furstar druckna, så ock dess visa män,
dess ståthållare, dess landshövdingar och dess hjältar, och de
skola somna in i en evig sömn, ur vilken de aldrig skola
uppvakna, säger konungen, han vilkens namn är HERREN Sebaot.

58. Så säger HERREN Sebaot:
Det vida Babels murar
skola i grund omstörtas,
och dess höga portar
skola brännas upp i eld.
Så möda sig folken
för det som skall bliva till intet,
och folkslagen arbeta sig trötta
för det som skall förbrännas av elden.
>Hab. 2,13.

59. Detta är vad profeten Jeremia bjöd Seraja, son till Neria, son
till Mahaseja, när denne begav sig till Babel med Sidkia, Juda
konung, i hans fjärde regeringsår. Seraja var nämligen den som
hade bestyret med lägerplatserna.
60. Och Jeremia tecknade i en och samma bok upp alla de olyckor som
skulle komma över Babel, allt detta som nu är skrivet om Babel.
61. Jeremia sade till Seraja: »När du kommer till Babel, så se till,
att du läser upp allt detta.
62. Och du skall säga: 'HERRE, du har själv talat om denna ort att
du vill fördärva den, så att ingen mer skall bo där, varken
någon människa eller något djur; ty den skall vara en ödemark
för evärdlig tid.'
63. Och när du har läst upp boken till slut, så bind en sten vid den
och kasta den ut i Frat,
>Upp. 18,21.
64. och säg: 'På detta sätt skall Babel sjunka ned och icke mer
komma upp, för den olyckas skull som jag skall låta komma över
det, mitt under deras ävlan.'»

Så långt Jeremias ord.

[1] Se Leb-Kamai i Ordförkl.
[2] Se Sesak i Ordförkl.
*24/52 Jeremia, 52 Kapitlet
Jeremia, 52 Kapitlet

Sidkia konung i Juda. Jerusalems
förstöring genom Nebukadressar och Juda
rikes undergång. Jojakins benådning.

1. Sidkia var tjuguett år gammal, när han blev konung, och han
regerade elva år i Jerusalem. Hans moder hette Hamital, Jeremias
dotter, från Libna.
>2 Kon. 24,18 f. 2 Krön. 36,11 f. Jer. 37,1 f.
2. Han gjorde vad ont var i HERRENS ögon, alldeles såsom Jojakim
hade gjort.
3. Ty på grund av HERRENS vrede skedde vad som skedde med Jerusalem
och Juda, till dess att han kastade dem bort ifrån sitt ansikte.

Och Sidkia avföll från konungen i Babel.
4. Då, i hans nionde regeringsår, i tionde månaden, på tionde dagen
i månaden, kom Nebukadressar, konungen i Babel, med hela sin här
till Jerusalem, och de belägrade det; och de byggde en
belägringsmur runt omkring det.
>2 Kon. 25,1 f. Jer. 39,1 f.
5. Så blev staden belägrad och förblev så ända till konung Sidkias
elfte regeringsår.
6. Men i fjärde månaden, på nionde dagen i månaden, var
hungersnöden så stor i staden, att mängden av folket icke hade
något att äta.
7. Och staden stormades, och allt krigsfolket flydde och drog ut ur
staden om natten genom porten mellan de båda murarna (den port
som ledde till den kungliga trädgården), medan kaldéerna lågo
runt omkring staden; och de togo vägen åt Hedmarken till.
8. Men kaldéernas här förföljde konungen, och de hunno upp Sidkia
på Jerikos hedmarker, sedan hela hans här hade övergivit honom
och skingrat sig.
9. Och de grepo konungen och förde honom till den babyloniske
konungen i Ribla i Hamats land; där höll denne rannsakning och
dom med honom.
10. Och konungen i Babel lät slakta Sidkias barn inför hans ögon;
därjämte lät han ock slakta alla Juda furstar i Ribla.
11. Och på Sidkia själv lät han sticka ut ögonen och lät fängsla
honom med kopparfjättrar. Och konungen i Babel förde honom
därefter till Babel och lät honom sitta i fängelsehuset ända
till hans dödsdag.

12. I femte månaden, på tionde dagen i månaden, detta i den
babyloniske konungen Nebukadressars nittonde regeringsår, kom
Nebusaradan, översten för drabanterna; denne var den babyloniske
konungens förtroendeman vid Jerusalem.
13. Han brände upp HERRENS hus och konungshuset; ja, alla hus i
Jerusalem, i synnerhet alla de förnämas hus, brände han upp i
eld.
14. Och alla murar runt omkring Jerusalem brötos ned av hela den här
av kaldéer, som översten för drabanterna hade med sig.
15. Och en del av de ringaste bland folket och den övriga återstoden
av folket, dem som voro kvar i staden, och de överlöpare som
hade gått över till konungen i Babel, så ock det hantverksfolk
som fanns kvar, dem förde Nebusaradan, översten för drabanterna,
bort i fångenskap.
16. Men av de ringaste i landet lämnade Nebusaradan, översten för
drabanterna, några kvar till vingårdsmän och åkermän.

17. Kopparpelarna i HERRENS hus, bäckenställen och kopparhavet i
HERRENS hus slogo kaldéerna sönder och förde all kopparen till
Babel.
>Jer. 27,19 f.
18. Och askkärlen, skovlarna, knivarna, de båda slagen av skålar och
alla kopparkärl som hade begagnats vid gudstjänsten togo de
bort.
19. Likaledes tog översten för drabanterna bort faten, fyrfaten,
offerskålarna, askkärlen, ljusstakarna, de andra skålarna och
bägarna, allt vad som var av rent guld eller av rent silver.
20. Vad angår de två pelarna, havet som var allenast ett, och de
tolv kopparoxarna under bäckenställen, som konung Salomo hade
låtit göra till HERRENS hus, så kunde kopparen i alla dessa
föremål icke vägas.
>1 Kon. 7,15 f., 23 f. 2 Krön. 3,15.
21. Och vad pelarna angår, så var den ena pelaren aderton alnar hög,
och en tolv alnar lång tråd mätte dess omfång, och den var fyra
finger tjock och ihålig.
22. Och ovanpå den var ett pelarhuvud av koppar; och detta ena
pelarhuvud var fem alnar högt, och ett nätverk och granatäpplen
funnos på pelarhuvudet runt omkring, alltsammans av koppar. Och
likadant var det på den andra pelaren med fina granatäpplen.
23. Och granatäpplena voro nittiosex utåt; men tillsammans voro
granatäpplena på nätverket runt omkring ett hundra.

24. Och översten för drabanterna tog översteprästen Seraja jämte
Sefanja prästen näst under honom, så ock de tre som höllo vakt
vid tröskeln,
25. och från staden tog han en hovman, den som var anförare för
krigsfolket, och sju av konungens närmaste män, som påträffades
i staden, så ock härhövitsmannens sekreterare, som plägade
utskriva folket i landet till krigstjänst, och sextio andra män
av landets folk, som påträffades i staden --
26. dessa tog Nebusaradan, översten för drabanterna, och förde dem
till den babyloniske konungen i Ribla.
27. Och konungen i Babel lät avliva dem där, i Ribla i Hamats land.
Så blev Juda bortfört från sitt land.

28. Detta är antalet av dem som Nebukadressar förde bort: i det
sjunde året tre tusen tjugutre judar,
29. och i Nebukadressars adertonde: regeringsår åtta hundra
trettiotvå personer från Jerusalem.
30. Men i Nebukadressars tjugutredje regeringsår bortförde
Nebusaradan, översten för drabanterna, av judarna sju hundra
fyrtiofem personer. Hela antalet utgjorde fyra tusen sex hundra
personer.

31. Men i det trettiosjunde året sedan Jojakin, Juda konung, hade
blivit bortförd i fångenskap, i tolfte månaden, på tjugufemte
dagen i månaden, tog Evil-Merodak, konungen i Babel -- samma år
han blev konung -- Jojakin, Juda konung, till nåder och förde
honom ut ur fängelset.
32. Och han talade vänligt med honom och gav honom översta platsen
bland de konungar som voro hos honom i Babel.
33. Han fick lägga av sin fångdräkt och beständigt äta vid hans
bord, så länge han levde.
34. Och ett ständigt underhåll gavs honom från konungen i Babel,
visst för var dag, ända till hans dödsdag, så länge han levde.
@c -*- 1917 -*-
*25/ Klagovisorna
*25/01 Klagovisorna, 1 Kapitlet
Klagovisorna, 1 Kapitlet[1]

1. Huru övergiven sitter hon icke,
den folkrika staden!
Hon har blivit lik en änka.
Hon som var så mäktig bland folken,
en furstinna bland länderna,
hon måste nu göra trältjänst.
>Bar. 4,12 f.
2. Bittert gråter hon i natten,
och tårar rinna utför hennes kind.
Ingen finnes, som tröstar henne,
bland alla hennes vänner.
Alla hennes närmaste hava varit trolösa mot henne;
de hava blivit hennes fiender.
>Ps. 38,12. Jer.13,17.
3. Juda har måst gå i landsflykt efter att hava utstått elände
och svåra vedermödor;
hon bor nu bland hedningarna
och finner ingen ro.
Alla hennes förföljare hava fallit över henne,
mitt i hennes trångmål.
4. Vägarna till Sion ligga sörjande,
då nu ingen kommer till högtiderna.
Alla hennes portar äro öde,
hennes präster sucka.
Hennes jungfrur äro bedrövade,
och själv sörjer hon bittert.
5. Hennes ovänner hava fått övermakten,
för hennes fiender går allt väl.
Ty HERREN har sänt henne bedrövelser
för hennes många överträdelsers skull.
Hennes barn hava måst gå i fångenskap,
bortdrivna av ovännen.
6. Så har all dottern Sions härlighet
försvunnit ifrån henne.
Hennes furstar likna hjortar
som icke finna något bete;
vanmäktiga söka de fly bort,
undan sina förföljare.
7. I denna sitt eländes och sin husvillhets tid
kommer Jerusalem ihåg
allt vad dyrbart hon ägde
i forna dagar.
Nu då hennes folk har fallit för ovännens hand
och hon icke har någon hjälpare
nu se hennes ovänner
med hån på hennes undergång.
>Jes. 64,11.
8. Svårt hade Jerusalem försynda sig;
därför har hon blivit en styggelse.
Alla som ärade henne förakta henne nu,
då de se hennes blygd.
Därför suckar hon ock själv
och drager sig undan.
>Jes. 47,3. Jer. 13,22, 26. Nah. 3,5.
9. Orenhet fläckar hennes klädesfållar;
hon tänkte icke på anden.
Därför vart hennes fall så gruvligt;
ingen finnes, som tröstar henne.
Se, HERRE, till mitt elände,
ty fienden förhäver sig.
>Jes. 47,7.
10. Ovännen räckte ut sin hand
efter allt vad dyrbart hon ägde;
ja, hon fick se huru hedningar
kommo in i hennes helgedom,
just sådana som du hade förbjudit
att komma in i din församling.
>5 Mos. 23,3 f. Neh. 13,1 f. Ps. 79,1 f. Hes. 44,9.
11. Allt hennes folk måste med suckan
tigga sitt bröd;
för vad dyrbart de ägde måste de köpa sig mat
till att stilla sin hunger.
Se, HERRE, och akta på
huru föraktad jag har blivit.
12. Går detta eder ej till sinnes, I alla som dragen vägen fram?
Akten härpå och sen till:
kan någon plåga vara lik den
varmed jag har blivit hemsökt,
den varmed HERREN har bedrövat mig
på sin glödande vredes dag?
>Jes. 13,13.
13. Från höjden sände han en eld
i mina ben och fördärvade dem.
Han bredde ut ett nät för mina fötter,
han stötte mig tillbaka.
Förödelse lät han gå över mig,
han gjorde mig maktlös för alltid.
14. Mina överträdelser knötos samman
av hans hand till ett ok,
hopbundna lades de på min hals;
så bröt han ned min kraft.
Herren gav mig i händerna på människor
som jag ej kan stå emot.
>Ps. 31,11.
15. Alla de tappra kämpar jag hyste
aktade Herren för intet.
Han lyste ut högtid, mig till fördärv,
för att krossa mina unga män.
Ja, vinpressen trampade Herren
till ofärd för jungfrun dottern Juda.
>Jes. 63,3. Klag. 2,22.
16. Fördenskull gråter jag;
mitt öga, det flyter i tårar;
ty fjärran ifrån mig äro de som skulle trösta mig
och vederkvicka min själ.
Förödelse har gått över mina barn,
ty fienden har blivit mig övermäktig.
>Jer. 14,17.
17. Sion räcker ut sina händer,
men ingen finnes, som tröstar henne;
mot Jakob bådade HERREN upp
ovänner från alla sidor;
Jerusalem har blivit
en styggelse ibland dem.
18. Ja, HERREN är rättfärdig,
ty jag var gensträvig mot hans bud.
Hören då, alla I folk,
och sen min plåga:
mina jungfrur och mina unga män
fingo gå i fångenskap.
>Dan. 9,7.
19. Jag kallade på mina vänner,
men de bedrogo mig.
Mina präster och mina äldste
förgingos i staden,
medan de tiggde sig mat
för att stilla sin hunger.
20. Se HERRE, huru jag är i nöd,
mitt innersta är upprört.
Mitt hjärta vänder sig i mitt bröst,
därför att jag var så gensträvig.
Ute har svärdet förgjort mina barn,
och inomhus pesten.
>5 Mos. 32,25. Jes. 16,11. Klag. 2,11. Hes. 7,16.
21. Väl hör man huru jag suckar,
men ingen finnes, som tröstar mig;
alla mina fiender höra om min olycka och fröjda sig
över att du har gjort detta.
Den dag du förkunnade har du låtit komma.
Dock, dem skall det gå såsom mig.
>Jer. 50,10, 29. 51,24.
21. Låt all deras ondska komma inför ditt ansikte,
och hemsök dem,
likasom du har hemsökt mig
för alla mina överträdelsers skull
ty många äro mina suckar,
och mitt hjärta är sjukt.
>Jer. 8,18.

[1] Alfabetisk sång; se Poesi i Ordförkl.
*25/02 Klagovisorna, 2 Kapitlet
Klagovisorna, 2 Kapitlet[1]

1. Huru höljer icke Herren genom sin vrede
dottern Sion i mörker!
Från himmelen ned till jorden kastade han
Israels härlighet.
Han vårdade sig icke om sin fotapall
på sin vredes dag.
>1 Krön. 28,2. Ps 132,7.
2. Utan skonsamhet fördärvade Herren
alla Jakobs boningar;
i sin förgrymmelse bröt han ned
dottern Judas fästen,
ja, han slog dem till jorden, han oskärade
riket och dess furstar.
3. I sin vredes glöd högg han av
vart Israels horn;
han höll sin högra hand tillbaka,
när fienden kom.
Jakob förbrände han lik en lågande eld,
som förtär allt runt omkring.
4. Han spände sin båge såsom en fiende,
med sin högra hand stod han fram såsom en ovän
och dräpte alla som voro våra ögons lust.
Över dottern Sions hydda utgöt han
sin vrede såsom en eld.
>Ps. 7,13.
5. Herren kom såsom en fiende
och fördärvade Israel,
han fördärvade alla dess palats,
han förstörde dess fästen;
så hopade han över dottern Juda
jämmer på jämmer.
6. Och han bröt ned sin hydda såsom en trädgård,
han förstörde sin högtidsplats.
Både högtid och sabbat lät HERREN
bliva förgätna i Sion,
och i sin vredes förgrymmelse försköt han
både konung och präst.
7. Herren förkastade sitt altare,
han gav sin helgedom till spillo.
Murarna omkring hennes palatser
gav han i fiendernas hand.
De hovo upp rop i HERRENS hus
såsom på en högtidsdag.
8. HERREN hade beslutit att förstöra
dottern Sions murar;
han spände mätsnöret till att fördärva
och drog sin hand ej tillbaka.
Han lät sorg komma över vallar och murar;
förfallna ligga de nu alla.
>2 Kon. 21,13. Jes. 34,11. Sak. 1,16.
9. Hennes portar sjönko ned i jorden,
han bräckte och krossade hennes bommar.
Hennes konung och furstar leva bland hedningar,
ingen lag finnes mer;
hennes profeter undfå ej heller
någon syn från HERREN.
>Ps. 74,9.
10. Dottern Sions äldste sitta där
stumma på jorden,
de hava strött stoft på sina huvuden
och höljt sig i sorgdräkt;
Jerusalems jungfrur
sänka sina huvuden mot jorden.
11. Mina ögon äro förtärda av gråt,
mitt innersta är upprört,
min lever är såsom utgjuten på jorden
för dottern mitt folks skada;
ty barn och spenabarn försmäkta
på gatorna i staden.
>Klag. 1,20.
12. De ropa till sina mödrar:
»Var få vi bröd och vin?»
Ty försmäktande ligga de såsom slagna
på gatorna i staden;
ja, de uppgiva sin anda
i sina mödrars famn.
13. Vad jämförligt skall jag framlägga för dig,
du dotter Jerusalem?
Vilket liknande öde kan jag draga fram till din tröst,
du jungfru dotter Sion?
Din skada är ju stor såsom ett hav;
vem kan hela dig?
14. Dina profeters syner
voro falskhet och flärd,
de blottade icke för dig din missgärning,
så att du kunde bliva upprättad;
de utsagor de förkunnade för dig
voro falskhet och förförelse.
>Jer. 2,8. 5,31. 14,14. 23,16. 27,14. 29,9. Hes. 13,2 f.
15. Alla vägfarande slå ihop händerna,
dig till hån;
de vissla och skaka huvudet
åt dottern Jerusalem:
»Är detta den stad som man kallade 'skönhetens fullhet',
'hela jordens fröjd'?»
>Job 27,28. Ps. 48,3. 5O,2.
16. Alla dina fiender spärra upp
munnen emot dig,
de vissla och bita samman tänderna,
de säga: »Vi hava fördärvat henne.
Ja, detta är den dag som vi bidade efter;
nu hava vi upplevat och sett den.»
>Ps. 22,14. Klag. 3,46.
17. HERREN har gjort vad han hade beslutit,
han har fullbordat sitt ord,
vad han för länge sedan hade förordnat;
han har brutit ned utan förskoning.
Och han har låtit fienden glädjas över dig,
han har upphöjt dina ovänners horn.
>3 Mos. 26,14 f. 5 Mos. 28,15 f.
18. Deras hjärtan ropa till Herren.
Du dottern Sions mur,
låt dina tårar rinna som en bäck,
både dag och natt;
låt dig icke förtröttas,
unna ditt öga ingen ro.
19. Stå upp, ropa högt i natten,
när dess väkter begynna,
utgjut ditt hjärta såsom vatten
inför Herrens ansikte;
lyft upp till honom dina händer
för dina barns liv,
ty de försmäkta av hunger
i alla gators hörn.
>Ps. 62,9.
20. Se, HERRE, och akta på
vem du så har hemsökt.
Skola då kvinnor nödgas äta sin livsfrukt,
barnen som de hava burit i sin famn?
Skall man i Herrens helgedom
dräpa präster och profeter?
>3 Mos. 26,29. 5 Mos. 28,53 f. Jer. 19,9. Klag. 4,10.
21. På jorden, ute på gatorna, ligga de,
både unga och gamla;
mina jungfrur och mina unga män
hava fallit för svärd.
Du dräpte på din vredes dag,
du slaktade utan förskoning.
22. Såsom till en högtidsdag kallade du samman mot mig
förskräckelser ifrån alla sidor;
och på HERRENS vredes dag fanns ingen
som blev räddad och slapp undan.
Dem som jag hade burit i min famn och fostrat,
dem förgjorde min fiende.
>Klag. 1,15.

[1] Alfabetisk sång; se Poesi i Ordförkl.
*25/03 Klagovisorna, 3 Kapitlet
Klagovisorna, 3 Kapitlet[1]

1. Jag är en man som har prövat elände
under hans vredes ris.
2. Mig har han fört och låtit vandra
genom mörker och genom ljus.
3. Ja, mot mig vänder han sin hand beständigt,
åter och åter.
4. Han har uppfrätt mitt kött och min hud,
han har krossat benen i mig.
>Ps. 51,10.
5. Han har kringskansat och omvärvt mig
med gift och vedermöda.
6. I mörker har han lagt mig
såsom de längesedan döda.
>Ps. 143,3.
7. Han har kringmurat mig, så att jag ej kommer ut,
han har lagt på mig tunga fjättrar.
8. Huru jag än klagar och ropar,
tillstoppar han öronen för min bön.
>Job 19,7. Ps. 22,3.
9. Med huggen sten har han murat för mina vägar,
mina stigar har han gjort svåra.
>Job 19.8.
10. En lurande björn är han mot mig,
ett lejon som ligger i försåt.
>Hos. 5,14. 13,7 f.
11. Han förde mig på villoväg och rev mig i stycken,
förödelse lät han gå över mig.
12. Han spände sin båge och satte mig upp
till ett mål för sin pil.
>Job 16,12. Ps. 7,13. Klag. 2,4.
13. Ja, pilar från sitt koger sände han
in i mina njurar.
14. Jag blev ett åtlöje för hela mitt folk
en visa för dem hela dagen.
>Job 30,9. Ps. 69,12 f. Jer. 20,7.
15. Han mättade mig med bittra örter,
han gav mig malört att dricka.
16. Han lät mina tänder bita sönder sig på stenar,
han höljde mig med aska.
17. Ja, du förkastade min själ och tog bort min frid;
jag visste ej mer vad lycka var.
18. Jag sade: »Det är ute med min livskraft
och med mitt hopp till HERREN.»
19. Tänk på mitt elände och min husvillhet,
på malörten och giftet!
20. Stadigt tänker min själ därpå
och är bedrövad i mig.
21. Men detta vill jag besinna,
och därför skall jag hoppas:
22. HERRENS nåd är det att det icke är ute med oss,
ty det är icke slut med hans barmhärtighet.
23. Den är var morgon ny,
ja, stor är din trofasthet.
24. HERREN är min del, det säger min själ mig;
därför vill jag hoppas på honom.
>Ps. 16,5. 73,26. 119,57.
25. HERREN är god mot dem som förbida honom,
mot den själ som söker honom.
26. Det är gott att hoppas i stillhet
på hjälp från HERREN.
27. Det är gott för en man att han får bära
ett ok i sin ungdom.
>Ps. 119,71. Matt. 11,29.
28. Må han sitta ensam och tyst,
när ett sådant pålägges honom.
29. Må han sänka sin mun i stoftet;
kanhända finnes ännu hopp.
30. Må han vända kinden till åt den som slår honom
och låta mätta sig med smälek.
>Matt. 5,39.
31. Ty Herren förkastar icke
för evig tid;
>Ps. 103,9.
32. utan om han har bedrövat, så förbarmar han sig igen,
efter sin stora nåd.
33. Ty icke av villigt hjärta plågar han människors barn
och vållar dem bedrövelse.
34. Att man krossar under sina fötter
alla fångar i landet,
35. att man vränger en mans rätt
inför den Högstes ansikte,
36. att man gör orätt mot en människa i någon hennes sak,
skulle Herren icke se det?
37. Vem sade, och det vart,
om det ej var Herren som bjöd?
>Ps. 33,9.
38. Kommer icke från den Högstes mun
både ont och gott?
>Jes. 45,7. Am. 3,6.
39. Varför knorrar då en människa här i livet,
varför en man, om han drabbas av sin synd?
>Luk. 23,41.
40. Låtom oss rannsaka våra vägar och pröva dem
och omvända oss till HERREN.
41. Låtom oss upplyfta våra hjärtan, såväl som våra händer,
till Gud i himmelen.
42. Vi hava varit avfälliga och gensträviga,
och du har icke förlåtit det.
>Ps. 106,6.
43. Du har höljt dig i vrede och förföljt oss,
du har dräpt utan förskoning.
44. Du har höljt dig i moln,
så att ingen bön har nått fram.
45. Ja, orena och föraktade låter du oss stå
mitt ibland folken.
46. Alla våra fiender spärra upp
munnen emot oss.
>Klag. 2,16.
47. Faror och fallgropar möta oss
fördärv och skada.
>Jes. 24,17. Jer. 48,43.
48. Vattenbäckar rinna ned från mitt öga
för dottern mitt folks skada.
>Jer. 9,1. 14,17. Klag. 1,16.
49. Mitt öga flödar utan uppehåll
och förtröttas icke,
50. till dess att HERREN blickar ned från himmelen
och ser härtill.
51. Mitt öga vållar mig plåga
för alla min stads döttrars skull.
52. Jag bliver ivrigt jagad såsom en fågel
av dem som utan sak äro mina fiender.
53. De vilja förgöra mitt liv här i djupet,
de kasta stenar på mig.
>Jer. 38,6.
54. Vatten strömma över mitt huvud,
jag säger: »Det är ute med mig.»
55. Jag åkallar ditt namn, o HERRE,
har underst i djupet.
>Ps. 88,7.
56. Du hör min röst; tillslut icke ditt öra,
bered mig lindring, då jag nu ropar.
57. Ja, du nalkas mig, när jag åkallar dig;
du säger: »Frukta icke.»
>Ps. 145,18.
58. Du utför, Herre, min själs sak,
du förlossar mitt liv.
59. Du ser, HERRE, den orätt mig vederfares;
skaffa mig rätt.
60. Du ser all deras hämndgirighet,
alla deras anslag mot mig.
61. Du hör deras smädelser, HERRE,
alla deras anslag mot mig.
62. Vad mina motståndare tala och tänka ut
är beständigt riktat mot mig.
63. Akta på huru de hava mig till sin visa,
evad de sitta eller stå upp.
64. Du skall giva dem vedergällning, HERRE,
efter deras händers verk.
>Ps. 28,4.
65. Du skall lägga ett täckelse över deras hjärtan;
din förbannelse skall komma över dem.
>Ps. 69,24. 2 Kor. 3,14 f.
66. Du skall förfölja dem i vrede och förgöra dem,
så att de ej bestå under HERRENS himmel.

[1] Alfabetisk sång; se Poesi i Ordförkl.
*25/04 Klagovisorna, 4 Kapitlet
Klagovisorna, 4 Kapitlet[1]

1. Huru har icke guldet berövats sin glans,
den ädla metallen förvandlats!
Heliga stenar ligga kringkastade
i alla gators hörn.
2. Sions ädlaste söner
som aktades lika med fint guld,
huru räknas de icke nu såsom lerkärl,
krukmakarhänders verk!
>Jer. 19,11.
3. Själva schakalerna räcka spenarna åt sina ungar
för att giva dem di;
men dottern mitt folk har blivit grym,
lik strutsen i öknen.
>Job 39,16 f.
4. Spenabarnets tunga
låder av törst vid dess gom;
le späda barnen bedja om bröd,
men ingen bryter sådant åt dem.
>Ps. 137,6. Klag. 2,11 f.
5. De som förr åto läckerheter
försmäkta nu på gatorna;
de som uppföddes i scharlakan
måste nu ligga i dyn.
6. Så var dottern mitt folks missgärning större
än Sodoms synd,
Sodoms, som omstörtades i ett ögonblick,
utan att människohänder kommo därvid.
>1 Mos. 18,20. 19,24 f. Hes. 16,46 f.
7. Hennes furstar voro mer glänsande än snö,
de voro vitare än mjölk,
deras hy var rödare än korall,
deras utseende var likt safirens.
8. Nu hava deras ansikten blivit mörkare än svart färg,
man känner icke igen dem på gatorna;
deras hud sitter fastklibbad vid benen,
den har förtorkats och blivit såsom trä.
9. Lyckligare voro de som dräptes med svärd,
än de äro, som dräpas av hunger,
de som täras bort under kval,
utan näring från marken.
>Jer.8,3.
10. Med egna händer måste ömsinta kvinnor
koka sina barn
för att hava dem till föda
vid dottern mitt folks skada.
>3 Mos. 26,29. 5 Mos. 28,58. 2 Kon. 6,29. Jer. 19,9. Klag. 2,10.
11. HERREN har uttömt sin förtörnelse,
utgjutit sin vredes glöd;
i Sion har han tänt upp en eld,
som har förtärt dess grundvalar.
>Jer. 17,27. Hes. 7,8.
12. Ingen konung på jorden hade trott det,
ingen som bor på jordens krets,
att någon ovän eller fiende skulle komma in
genom Jerusalems portar.
13. För dess profeters synders skull har så skett,
för dess prästers missgärningar,
därför att de därinne utgöto
de rättfärdigas blod.
>Jer. 5,31. 23,21. 26,8 f. Matt. 23,35.
14. Såsom blinda irra de omkring på gatorna,
fläckade av blod.
så att ingen finnes, som vågar
komma vid deras kläder.
15. »Viken undan!» »Oren!», så ropar man framför dem;
»Viken undan, viken undan, kommen icke vid den!»
ja, flyktiga och ostadiga måste de vara;
bland hedningarna säger man om dem:
»De skola ej mer finna någon boning.»
>3 Mos. 13,45.
16. HERRENS åsyn förskingrar dem,
han vill icke mer akta på dem;
mot prästerna visas intet undseende,
mot de äldste ingen misskund.
17. Ännu försmäkta våra ögon
i fåfäng väntan efter hjälp;
från vårt vårdtorn speja vi
efter ett folk som ändå ej kan frälsa oss.
18. Han lurar på vara steg,
så att vi ej våga gå på våra gator.
Vår ände är nära, vara dagar äro ute;
ja, vår ande har kommit.
19. Våra förföljare voro snabbare
än himmelens örnar;
på bergen jagade de oss,
i öknen lade de försåt för oss.
20. HERRENS smorde, han som var vår livsfläkt,
blev fångad i deras gropar,
han under vilkens skugga vi hoppades
att få leva bland folken.
>2 Kon. 25,5 f. Jer. 52,8 f.
21. Ja, fröjda dig och var glad, du dotter Edom,
du som bor i Us' land!
Också till dig skall kalken komma;
du skall varda drucken och få ligga blottad.
>Ps. 137,7. Jer. 25,15, 21. 49,12.
22. Din missgärning är ej mer, du dotter Sion;
han skall ej åter föra dig bort i fångenskap.
Men din missgärning, du dotter Edom, skall han hemsöka;
han skall uppenbara dina synder.
>Jes. 40,2.

[1] Alfabetisk sång; se Poesi i Ordförkl.
*25/05 Klagovisorna, 5 Kapitlet
Klagovisorna, 5 Kapitlet

1. Tänk, HERRE, på vad som har vederfarits oss
skåda ned och se till vår smälek.
2. Vår arvedel har kommit i främlingars ägo,
våra hus i utlänningars.
>5 Mos. 28,30 f.
3. Vi hava blivit värnlösa, vi hava ingen fader;
våra mödrar äro såsom änkor.
4. Vattnet som tillhör oss få vi dricka allenast för penningar;
vår egen ved måste vi betala.
5. Våra förföljare äro oss på halsen;
huru trötta vi än äro, unnas oss dock ingen vila.
6. Vi hava måst giva oss under Egypten,
under Assyrien, för att få bröd till att mätta oss med.
7. Våra fäder hava syndat, de äro icke mer,
vi måste bära deras missgärningar.
>2 Mos. 20,5. Jer. 31,29. Hes. 18,2.
8. Trälar få råda över oss;
ingen finnes, som rycker oss ur deras våld.
9. Med fara för vårt liv hämta vi vårt bröd,
bärga det undan öknens svärd.
10. Vår hud är glödande såsom en ugn,
för brännande hungers skull.
11. Kvinnorna kränkte man i Sion,
jungfrurna i Juda städer.
12. Furstarna blevo upphängda av deras händer,
för de äldste visade de ingen försyn.
>5 Mos. 28,50.
13. Ynglingarna måste bära på kvarnstenar,
och gossarna dignade under vedbördor.
14. De gamla sitta icke mer i porten,
de unga hava upphört med sitt strängaspel.
15. Våra hjärtan hava icke mer någon fröjd
i sorgelåt är vår dans förvandlad.
>Job 30,31.
16. Kronan har fallit ifrån vårt huvud;
ve oss, att vi syndade så!
>Job 19,9. Jer. 13,18. Hes. 21,26.
17. Därför hava ock våra hjärtan blivit sjuka,
därför äro våra ögon förmörkade,
18. för Sions bergs skull, som nu ligger öde,
så att rävarna ströva omkring därpå.
19. Du, HERRE, tronar evinnerligen;
din tron består från släkte till släkte.
>Ps. 9,8. 29,10. 102,13. 145,13.
20. Varför vill du för alltid förgäta oss,
förkasta oss för beständigt?
21. Tag oss åter till dig, HERRE, så att vi få vända åter;
förnya våra dagar, så att de bliva såsom fordom.
>Jer. 31,18.
22. Eller har du alldeles förkastat oss?
Förtörnas du på oss så övermåttan?
@c -*- 1917 -*-
*26/ Hesekiel
*26/01 Hesekiel, 1 Kapitlet
Hesekiel, 1 Kapitlet

Profeten skådar i en syn Herren på hans
härlighets tron.

1. I det trettionde året, på femte dagen i fjärde månaden, när jag
var bland de fångna vid strömmen Kebar, öppnades himmelen, och
jag såg en syn från Gud.
2. På femte dagen i månaden, när femte året gick, efter att konung
Jojakin hade blivit bortförd i fångenskap,
>2 Kon. 24,12.
3. kom HERRENS ord till prästen Hesekiel, Busis son, i kaldéernas
land vid strömmen Kebar, och HERRENS hand kom där över honom.

4. Och jag fick se en stormvind komma norrifrån, ett stort moln med
flammande eld, och ett sken omgav det; och mitt däri, mitt i
elden, syntes något som var såsom glänsande malm.
>Ps. 18,8 f. Hab. 3,3 f. Syr. 49,8.
5. Och mitt däri syntes något som liknade fyra väsenden, och dessa
sågo ut på följande sätt: de liknade människor,
>1 Mos. 3,24. Upp. 4,7 f.
6. men vart väsende hade fyra ansikten, och vart och ett av dem
hade fyra vingar,
7. och deras ben voro raka och deras fötter såsom fötterna på en
kalv och de glimmade såsom glänsande koppar.
8. Och de hade människohänder under sina vingar på alla fyra
sidorna. Och med de fyras ansikten och vingar förhöll det sig
så:
9. deras vingar slöto sig intill varandra; och när de gingo,
behövde de icke vända sig, utan gingo alltid rakt fram.
10. Och deras ansikten liknade människoansikten, och alla fyra hade
lejonansikten på högra sidan, och alla fyra hade tjuransikten på
vänstra sidan, och alla fyra hade ock örnansikten.
11. Så var det med deras ansikten. Och deras vingar voro utbredda
upptill; vart väsende hade två vingar med vilka de slöto sig
intill varandra, och två som betäckte deras kroppar.
12. Och de gingo alltid rakt fram; vart anden ville gå, dit gingo
de, och när de gingo, behövde de icke vända sig.
13. Och väsendena voro till sitt utseende lika eldsglöd, som brunno
likasom bloss, under det att elden for omkring mellan väsendena;
och den gav ett sken ifrån sig, och ljungeldar foro ut ur elden.
14. Och väsendena hastade fram och tillbaka likasom blixtar.

15. När jag nu såg på väsendena, fick jag se ett hjul stå på jorden,
invid väsendena, vid var och en av deras fyra framsidor.
16. Och det såg ut som om hjulen voro gjorda av något som liknade
krysolit, och alla fyra voro likadana; och det såg vidare ut som
om de voro så gjorda, att ett hjul var insatt i ett annat.
17. När de skulle gå, kunde de gå åt alla fyra sidorna, de behövde
icke vända sig, när de gingo.
18. Och deras lötar voro höga och förskräckliga, och på alla fyra
voro lötarna fullsatta med ögon runt omkring.
19. Och när väsendena gingo, gingo ock hjulen invid dem, och när
väsendena lyfte sig upp över jorden lyfte sig ock hjulen.
20. Vart anden ville gå, dit gingo de, ja, varthelst anden ville gå;
och hjulen lyfte sig jämte dem, ty väsendenas ande var i hjulen.
21. När väsendena gingo, gingo ock dessa; när de stodo stilla, stodo
ock dessa stilla; när de lyfte sig upp över jorden, lyfte sig
ock hjulen jämte dem, ty väsendenas ande var i hjulen.
22. Och över väsendenas huvuden syntes något som liknade ett
himlafäste, till utseendet såsom underbar kristall, utspänt
ovanpå deras huvuden.
23. Och under fästet voro deras vingar utbredda rätt emot varandra
Vart särskilt väsende hade två vingar med vilka det kunde
betäcka sin kropp.
24. Och när de gingo, lät dånet av deras vingar i mina öron såsom
dånet av stora vatten, såsom den Allsmäktiges röst; ja, det var
ett väldigt dån, likt dånet från en härskara. Men när de stodo
stilla, höllo de sina vingar nedsänkta.
>Ps 29,3 f.
25. Och ovan fästet, som vilade på deras huvuden, dånade det; när de
då stodo stilla, höllo de sina vingar nedsänkta.

26. Och ovanpå fästet, som vilade på deras huvuden, syntes något som
såg ut att vara av safirsten, och som liknade en tron; och
ovanpå det som liknade en tron satt en som till utseendet
liknade en människa,
>2 Mos. 24,10. Jes. 6,1 Hes. 10,1 f. Dan. 7,9 f. Upp. 4,2 f.
27. Och jag såg något som var såsom glänsande malm och omgivet runt
omkring av något som såg ut såsom eld, ända ifrån det som såg ut
att vara hans länder och sedan allt uppåt. Men nedåt från det
som såg ut att vara hans länder såg jag något som såg ut såsom
eld; och ett sken omgav honom.
28. Såsom bågen som synes i skyn, när det regnar, så såg skenet ut
där runt omkring.

Så såg det ut, som tycktes mig vara HERRENS härlighet; och när
jag såg det, föll jag ned på mitt ansikte, och jag hörde rösten
av en som talade
>1 Mos. 9,12 f. Dan. 10,9. Upp. 1,17.
*26/02 Hesekiel, 2 Kapitlet
Hesekiel, 2 Kapitlet

Profetens sändning till det gensträviga
Israel. Bokrullen.

1. Och han sade till mig: »Du människobarn, stå upp på dina fötter,
så vill jag tala med dig.»
2. När han så talade till mig, kom en andekraft i mig och reste upp
mig på mina fötter; och jag hörde på honom som talade till mig.
>Hes. 3,24. Dan. 10,10.
3. Och han sade till mig: »Du människobarn, jag sänder dig till
Israels barn, de avfälliga hedningarna som hava avfallit från
mig; de och deras fäder hava begått överträdelser mot mig allt
intill den dag som i dag är.
4. Till barnen med hårda pannor och förstockade hjärtan sänder jag
dig, och du skall säga till dem: 'Så säger Herren, HERREN'
>Jer. 3,8. 5,8. Hes. 3,7.
5. Och evad de höra därpå eller icke -- ty de äro ett gensträvigt
släkte -- så skola de dock förnimma att en profet har varit
ibland dem.
>Jes. 28,9, Hes. 33,33.
6. Och du, människobarn, frukta icke för dem, och frukta icke för
deras ord, fastän du omgives av tistlar och törnen och bor
ibland skorpioner. Nej, frukta icke för deras ord, och var icke
förfärad för dem själva, då de nu äro ett gensträvigt släkte.
>Jer 1,8, 17. 9,2 f. Hes. 3,9. Mik. 7,4. Luk. 12,4 1 Petr. 3,14.
7. Utan tala mina ord till dem, evad de höra på dem eller icke, då
de nu äro så gensträviga.
8. Men du, människobarn, hör nu vad jag talar till dig; var icke
gensträvig såsom detta gensträviga släkte. Öppna din mun och ät
vad jag giver dig.»
>Upp. 10,9 f.

9. Och jag fick se en hand uträckas mot mig, och i den såg jag en
bokrulle.
10. Och denna breddes ut framför mig, och den var fullskriven innan
och utan; och där voro uppskrivna klagosånger, suckan och verop.
*26/03 Hesekiel, 3 Kapitlet
Hesekiel, 3 Kapitlet

Profeten äter upp bokrullen och sändes
åstad att tala till det gensträviga
Israel. En lärares ansvar för sina
åhörare. Ny uppenbarelse.

1. Och han sade till mig: »Du människobarn, ät vad du här finner,
ät upp denna rulle, och gå sedan åstad och tala till Israels
hus.»
2. Då öppnade jag min mun, och han gav mig rullen att äta.
3. Och han sade till mig: »Du människobarn, du måste mätta din buk
och fylla dina inälvor med den rulle som jag nu giver dig.» Och
jag åt, och den var i min mun söt såsom
honung.
>Ps. 19,11. Jer. 15,16.

4. Och han sade till mig: »Du människobarn, gå bort till Israels
hus och tala till dem med mina ord.
5. Ty du bliver ju icke sänd till ett folk med obegripligt språk
och trög tunga, utan till Israels hus,
6. icke till mångahanda folk med obegripligt språk och trög tunga,
vilkas tal du icke förstår; sannerligen, sände jag dig till
sådana, så skulle de höra på dig
7. Men Israels hus vill icke höra på dig, ty de vilja icke höra på
mig; hela Israels hus har hårda pannor och förhärdade
hjärtan.
>Hes. 2,4.
8. Men se, jag gör ditt ansikte hårt såsom deras ansikten, och din
panna hård såsom deras pannor.
>Jer. 1,18. Mik. 3,8.
9. Ja, jag gör din panna hård såsom diamant, hårdare än flinta. Du
skall icke frukta för dem och icke förfäras för dem, då de nu
äro ett gensträvigt släkte.»
>Hes. 2,6.
10. Och han sade till mig: »Du människobarn, allt vad jag talar till
dig skall du upptaga i ditt hjärta och höra med dina öron.
11. Och gå bort till dina fångna landsmän, och tala till dem och säg
till dem: 'Så säger Herren, HERREN' -- evad de nu höra därpå
eller icke.»

12. Och en andekraft lyfte upp mig, och jag hörde bakom mig ljudet
av ett väldigt dån: »Lovad vare HERRENS härlighet, där varest
den är!»,
13. så ock ljudet av väsendenas vingar, som rörde vid varandra, och
ljudet av hjulen jämte dem och ljudet av ett väldigt dån.
14. Och en andekraft lyfte upp mig och förde mig bort, och jag
färdades åstad, bedrövad och upprörd i min ande, och HERRENS
hand var stark över mig.
>Jer. 15,17.
15. Och jag kom till de fångna i Tel-Abib, till dem som bodde vid
strömmen Kebar, till den plats där de bodde; och jag satt där
ibland dem i sju dagar, försänkt i djup sorg.

16. Men efter sju dagar kom HERRENS ord till mig; han sade:
17. »Du människobarn, jag har satt dig till en väktare för Israels
hus, för att du å mina vagnar skall varna dem, när du hör ett
ord från min mun.
>Jer. 6,17. Hes. 33,7 f.
18. Om jag säger till den ogudaktige: 'Du måste dö' och du då icke
varnar honom, ja, om du icke säger något till att varna den
ogudaktige för hans ogudaktiga väg och rädda hans liv, då skall
väl den ogudaktige dö genom sin missgärning, men hans blod skall
jag utkräva av din hand.
19. Men om du varnar den ogudaktige och han likväl icke vänder om
från sin ogudaktighet och sin ogudaktiga väg, då skall
visserligen han dö genom sin missgärning, men du själv har
räddat din själ.
20. Och om en rättfärdig man vänder om från sin rättfärdighet och
gör vad orätt är, så skall jag lägga en stötesten i hans väg,
och han skall dö. Om du då icke har varnat honom, så skall han
väl dö genom sin synd, och den rättfärdighet som han förr har
övat skall icke varda ihågkommen, men hans blod skall jag
utkräva av din hand.
>Hes. 18,24. 33,12 f.
21. Men om du har varnat den rättfärdige, för att han, den
rättfärdige, icke skall synda, och han så avhåller sig från
synd, då skall han förvisso få leva, därför att han lät varna
sig, och du själv har då räddat din själ.»

22. Och HERRENS hand kom där över mig, och han sade till mig: »Stå
upp och gå ut på slätten; där skall jag tala med dig.»
23. Då stod jag upp och gick ut på slätten; och se, där stod HERRENS
härlighet, alldeles sådan som jag hade sett den vid strömmen
Kebar; och jag föll ned på mitt ansikte.
>Hes. 1,3.
24. Men en andekraft kom i mig och reste upp mig på mina fötter. Och
han talade med mig och sade till mig: »Gå och stäng dig inne i
ditt hus.
>Hes. 2,2.
25. Och se, du människobarn, bojor skola läggas på dig, och du skall
bliva bunden med sådana, så att du icke kan gå ut bland de
andra.
>Hes. 4,8.
26. Och jag skall låta din tunga låda vid din gom, så att du bliver
stum och icke kan bestraffa dem, då de nu äro ett gensträvigt
släkte.
>Hes. 2,5.
27. Men när jag talar med dig, skall jag upplåta din mun, så att du
kan säga till dem: 'Så säger Herren, HERREN.' Den som då vill
höra, han höre, och den som icke vill, han höre icke, då de nu
äro ett gensträvigt släkte.»
>Hes 2,7.
*26/04 Hesekiel, 4 Kapitlet
Hesekiel, 4 Kapitlet

Jerusalems belägring förebildad.

1. Och du, människobarn, tag dig en tegeltavla och lägg den framför
dig och rista på den in en stad, nämligen Jerusalem.
2. Och res upp bålverk mot den och bygg en belägringsmur mot den
och kasta upp en vall mot den och slå upp läger mot den och sätt
upp murbräckor mot den runt omkring.
3. Och tag dig en järnplåt och sätt upp den såsom en järnvägg
mellan dig och staden; och vänd så ditt ansikte emot den och
håll den belägrad och ansätt den. Detta skall vara ett tecken
för Israels hus.

4. Och lägg du dig på din vänstra sida och lägg Israels hus'
missgärning ovanpå; lika många dagar som du ligger så, skall du
bära på deras missgärning.
5. Jag skall låta deras missgärningsår för dig motsvaras av ett
lika antal dagar, nämligen av tre hundra nittio dagar; så länge
skall du bara på Israels hus' missgärning.
6. Och sedan, när du har fullgjort detta, skall du lägga dig på din
högra sida och bära på Juda hus' missgärning; i fyrtio dagar,
var dag svarande mot ett år, skall denna min föreskrift gälla
för dig.
>4 Mos. 14,34.
7. Och du skall vända ditt ansikte och din blottade arm mot det
belägrade Jerusalem och profetera mot det.

8. Och se, jag skall lägga bojor på dig, så att du icke kan vända
dig från den ena sidan på den andra, förrän dina belägringsdagar
äro slut.
9. Och tag dig vete, korn, bönor, linsärter, hirs och spält och
lägg detta i ett och samma kärl och baka dig bröd därav; lika
många dagar som du ligger på ena sidan, alltså tre hundra nittio
dagar, skall detta vara vad du har att äta.
10. Den mat som du får att äta skall du äta efter vikt, tjugu siklar
om dagen; detta skall du hava att äta från en viss timme ena
dagen till samma timme nästa dag
11. Du skall ock dricka vatten efter mått, nämligen en sjättedels
hin; så mycket skall du hava att dricka från en viss timme ena
dagen till samma timme nästa dag.
12. Tillredd såsom kornkakor skall maten ätas av dig, och du skall
tillreda den inför deras ögon på bränsle av människoträck.

13. Och HERREN tillade: »Likaså skola Israels barn äta sitt bröd
orent bland hedningarna, till vilka jag skall fördriva dem.»
14. Men jag svarade: »Ack, Herre, HERRE! Se, jag har ännu aldrig
blivit orenad. Jag har aldrig, från min ungdom och intill nu,
ätit något självdött eller ihjälrivet djur; och sådant kött som
räknas för vederstyggligt har aldrig kommit i min mun.»
>3 Mos. 7,18, 24 f. 11,2 f. 19,7. Jes. 65,4. Apg. 10,14.
15. Då sade han till mig: »Välan, jag vill låta dig taga kospillning
i stället för människoträck; vid sådan må du baka ditt bröd.»
16. Och han sade åter till mig: »Du människobarn, se, jag vill
fördärva livsuppehället för Jerusalem, så att de skola äta bröd
efter vikt, och det med oro, och dricka vatten efter mått, och
det med förfäran;
>3 Mos. 26,26. Hes. 14,13.
17. ja, så att de lida brist på bröd och vatten och gripas av
förfäran, den ene med den andre, och försmäkta genom sin
missgärning.
*26/05 Hesekiel, 5 Kapitlet
Hesekiel, 5 Kapitlet

Förebildlig framställning av den
undergång som skall drabba profetens
folk.

1. Och du, människobarn, tag dig ett skarpt svärd och bruka det
såsom rakkniv, och för det över ditt huvud och din haka; tag dig
så en vågskål och dela det avrakade håret.
>Jes. 7,20.
2. En tredjedel skall du bränna upp i eld mitt i staden, när
belägringsdagarna hava gått till ända; en tredjedel skall du
taga ut och slå den med svärdet där runt omkring; och en
tredjedel skall du strö ut för vinden, och mitt svärd skall jag
draga ut efter dem.
3. Men några få strån skall du taga undan därifrån, och dem skall
du knyta in i flikarna av din mantel.
>Hes. 14,22.
4. Och av dessa strån skall du återigen taga några och kasta dem i
elden och bränna upp dem i eld. Härifrån skall en eld gå ut
över hela Israels hus.

5. Så säger Herren, HERREN: Detta år Jerusalem, som jag har satt
mitt ibland hednafolken, med länder runt däromkring.
6. Men det var gensträvigt mot mina rätter på ett ännu ogudaktigare
sätt än hednafolken, och var ännu mer gensträvigt mot mina
stadgar än länderna runt däromkring; ty de förkastade mina
rätter och vandrade icke efter mina stadgar.
>Jer. 6,16. 44,16 f.
7. Därför säger Herren, HERREN så: Eftersom I haven rasat värre än
hednafolken runt omkring eder, och icke haven vandrat efter mina
stadgar och icke gjort efter mina rätter, ja, icke ens gjort
efter de hednafolks rätter, som bo runt omkring eder,
>Hes. 16,47 f. Rom. 2,14 f.
8. därför säger Herren, HERREN så: Se, fördenskull skall jag också
komma över dig och skipa rätt mitt ibland dig inför hednafolkens
ögon;
9. jag skall göra med dig vad jag aldrig förr har gjort, och sådant
som jag aldrig mer vill göra, för alla dina styggelsers
skull.
>Matt. 24,21,
10. Därför skola i dig föräldrar äta sina barn, och barn sina
föräldrar; och jag skall skipa rätt i dig och strö ut för alla
vindar allt som bliver kvar av dig.
>3 Mos. 26,29. 5 Mos. 28,53. Jer. 19,9, Klag. 2,20, 4,10.
11. Ja, så sant jag lever, säger Herren, HERREN: sannerligen, därför
att du har orenat min helgedom med alla dina skändligheter och
alla dina styggelser, skall jag också utan skonsamhet vända bort
mitt öga och icke hava någon misskund.
>Jer. 21,7, Hes. 7,4. 8,18.
12. En tredjedel av dig skall dö av pest och förgås av hunger i dig,
en tredjedel skall falla för svärd runt omkring dig; och en
tredjedel skall jag strö ut för alla vindar, och mitt svärd
skall jag draga ut efter dem.
>Jer. 15,2,
13. Ja, min vrede skall få uttömma sig, och jag skall släcka min
förtörnelse på dem och hämnas på dem; och när jag så uttömmer
min förtörnelse på dem, skola de förnimma att jag, HERREN, har
talat i min nitälskan.
>Jes. 1,24. Hes. 16,42. 24,13.
14. Och jag skall låta dig bliva en ödemark och en smälek bland
folken runt omkring dig, inför var mans ögon, som går där fram.
>Jer. 18,16.
15. Ja, det skall bliva till smälek och hån, till varnagel och
skräck för folken runt omkring dig, när jag så skipar rätt i dig
med vrede och förtörnelse och förtörnelses tuktan. Jag, HERREN,
har talat.
16. När jag sänder bland dem hungerns onda pilar, som bliva till
fördärv, ja, när jag sänder dessa till att fördärva eder och så
låter eder hunger bliva allt värre, då skall jag förstöra för
eder edert livsuppehälle.
>Hes. 4,16, 14,13.
17. Jag skall sända över eder hungersnöd och vilddjur, som skola
döda edra barn; och pest och blodsutgjutelse skall gå över dig,
och svärd skall jag låta komma över dig. Jag, HERREN, har talat.
>3 Mos. 26,22. 5 Mos. 32,24. Hes. 28,23.
*26/06 Hesekiel, 6 Kapitlet
Hesekiel, 6 Kapitlet

Domsord över Israels berg för den
avgudadyrkan som där bedrives.

1. Och HERRENS ord kom till mig; han sade:
2. Du människobarn, vänd ditt ansikte mot Israels berg och
profetera mot dem
>Hes. 36,1.
3. och säg: I Israels berg, hören Herrens, HERRENS ord: Så säger
Herren, HERREN till bergen och höjderna, till bäckarna och
dalarna: Se, jag skall låta svärd komma över eder och förstöra
edra offerhöjder.
4. Och edra altaren skola varda förödda och edra solstoder
sönderkrossade, och dem av eder, som bliva slagna, skall jag
låta bliva kastade inför edra eländiga avgudar.
>3 Mos. 26,30 f. 2 Kon. 23,11 f.
5. Och jag skall låta Israels barns döda kroppar ligga där inför
deras eländiga avgudar, och jag skall förströ edra ben runt
omkring edra altaren.
6. Var I än ären bosatta skola städerna bliva öde och offerhöjderna
ödelagda, så att edra altaren stå öde och förödda, och edra
eländiga avgudar bliva sönderslagna och få en ände, och edra
solstoder bliva nedhuggna, och edra verk utplånade.
7. Dödsslagna män skola då falla bland eder; och I skolen förnimma
att jag är HERREN.
8. Och om jag låter några leva kvar, så att somliga av eder, när I
bliven förströdda i länderna, räddas undan svärdet ute bland
folken,
9. så skola dessa edra räddade ute bland folken, där de äro i
fångenskap, tänka på mig, när jag har krossat deras trolösa
hjärtan, som veko av ifrån mig, och deras ögon, som i trolös
avfällighet skådade efter deras eländiga avgudar; och de skola
känna leda vid sig själva för det onda som de hava gjort med alla
sina styggelser.
>3 Mos. 26,40 f. 4 Mos. 15,39.
10. Och de skola förnimma att jag är HERREN. Det är icke ett tomt
ord att jag skall låta denna olycka komma över dem.

11. Så säger Herren, HERREN: Slå dina händer tillsammans, och stampa
med dina fötter, och ropa ack och ve över alla de onda
styggelserna i Israels hus, ty genom svärd, hunger och pest
måste de falla.
12. Den som är långt borta skall dö av pest, och den som är nära
skall falla för svärd, och den som bliver kvar och varder
bevarad skall dö av hunger; så skall jag uttömma min vrede på
dem.
13. Och I skolen förnimma att jag är HERREN, när deras slagna män
ligga där mitt ibland sina eländiga avgudar, runt omkring sina
altaren, på alla höga kullar, på alla bergstoppar, under alla
gröna träd och under alla lummiga terebinter, varhelst de hava
låtit en välbehaglig lukt uppstiga till alla sina oländiga
avgudar.
>2 Kon. 17,10. Jer. 2,20.
14. Och jag skall uträcka min hand mot dem och göra landet mer öde
och tomt än öknen vid Dibla, var de än äro bosatta; och de skola
förnimma att jag är HERREN.
>Jer 48,22.
*26/07 Hesekiel, 7 Kapitlet
Hesekiel, 7 Kapitlet

Änden kommer.

1. Och HERRENS ord kom till mig; han sade:
2. Du människobarn, så säger Herren, HERREN till Israels land:
Änden! Ja, änden kommer över landets fyra hörn.
3. Nu kommer änden över dig, ty jag skall sända min vrede mot dig
och döma dig efter dina gärningar och låta alla dina styggelser
komma över dig.
4. Jag skall icke visa dig någon skonsamhet och icke hava någon
misskund; nej, jag skall låta dina gärningar komma över dig, och
dina styggelser skola vila på dig. Och I skolen förnimma att jag
är HERREN.

5. Så säger Herren, HERREN: Se, en olycka kommer, en olycka ensam i
sitt slag!
6. En ände kommer, ja, änden kommer, den vaknar upp och kommer över
dig.
7. Ja se, det kommer! Nu kommer ordningen till dig, du folk som bor
här i landet; din stund kommer, förvirringens dag är nära, då
intet skördeskri mer skall höras på bergen.
8. Nu skall jag snart utgjuta min förtörnelse över dig och uttömma
min vrede på dig, och döma dig efter dina gärningar och låta
alla dina styggelser komma över dig.
9. Jag skall icke visa någon skonsamhet och icke hava någon
misskund, jag skall giva dig efter dina gärningar, och dina
styggelser skola vila på dig. Och I skolen förnimma att jag,
HERREN, är den som slår.
10. Se, dagen är inne; se, det kommer! Ordningen går sin gång, riset
blomstrar upp, övermodet grönskar;
>Jes. 10,5.
11. våldet reser sig till ett ris för ogudaktigheten. Då bliver
intet kvar av dem, intet av hela deras hop, intet av deras gods,
och till intet bliver deras härlighet.
12. Stunden kommer, dagen nalkas; köparen må icke glädja sig, och
säljaren må icke sörja, ty vredesglöd kommer över hela hopen
därinne.
13. Säljaren skall icke få tillbaka vad han har sålt, om han ens får
förbliva vid liv. Ty profetian om hela hopen därinne skall icke
ryggas och ingen som lever i missgärning skall kunna hålla
stånd.
14. Man stöter i basun och rustar allt i ordning, men ingen drager
ut till strid; ty min vredesglöd går fram över hela hopen
därinne.
15. Ute härjar svärdet och därinne pest och hungersnöd, den som är
ute på marken dör genom svärdet, och den som är i staden, honom
förtär hungersnöd och pest.
16. Och om några av dem bliva räddade, så skola de söka sin
tillflykt i bergen och vara lika klyftornas duvor, som
allasammans klaga. Så skall det gå var och en genom hans
missgärning.
>Jes. 38,14.
17. Alla händer skola sjunka ned, och alla knän skola bliva såsom
vatten.
>Jes. 13,7. Jer. 6,24.
18. Människorna skola kläda sig i sorgdräkt, och förfäran skall
övertäcka dem, alla ansikten skola höljas av skam, och alla
huvuden skola bliva skalliga.
>Jes. 3,24.
19. Man skall kasta sitt silver ut på gatorna och akta sitt guld
såsom orenlighet. Deras silver och guld skall icke kunna rädda
dem på HERRENS vredes dag, de skola icke kunna mätta sig därmed
eller därmed fylla sin buk; ty det har varit för dem en
stötesten till missgärning.
>Ords. 11,4. Sef. 1,18.
20. Dess sköna glans brukade man till högfärd, ja, de gjorde därav
sina styggeliga bilder, sina skändliga avgudar. Därför skall jag
göra det till orenlighet för dem.
>Hos. 2,8. 8,4.
21. Jag skall giva det såsom byte i främlingars hand och såsom rov
åt de ogudaktigaste på jorden, för att de må ohelga det.
22. Och jag skall vända bort mitt ansikte ifrån dem, så att man får
ohelga min klenod; våldsmän skola få draga därin och ohelga den.

23. Gör kedjorna redo; ty landet är fullt av blodsdomar, och staden
är full av orätt.
24. Och jag skall låta de värsta hednafolk komma och taga deras hus
i besittning. Så skall jag göra slut på de fräckas övermod, och
deras helgedomar skola varda oskärade.
25. Förskräckelse skall komma, och när de söka räddning, skall ingen
vara att finna.
26. Den ena olyckan skall komma efter den andra, det ena sorgebudet
skall följa det andra. Man skall få tigga profeterna om syner,
prästerna skola komma till korta med sin undervisning och de
äldste med sina råd.
>Jer. 4,20. 18,18.
27. Konungen skall sörja, hövdingarna skola kläda sig i
förskräckelse, och folket i landet skall stå där med darrande
händer. Jag skall göra med den efter deras gärningar och skipa
rätt åt dem såsom rätt är åt dem; och de skola förnimma att jag
är HERREN.
*26/08 Hesekiel, 8 Kapitlet
Hesekiel, 8 Kapitlet

Avgudastyggelserna i Jerusalem.

1. Och i sjätte året, i sjätte månaden, på femte dagen i månaden,
när jag satt i mitt hus och de äldste i Juda sutto hos mig, kom
Herrens, HERRENS hand där över mig.
>Hes. 1,3 f.
2. Och jag fick se något som till utseendet liknade eld; allt, ända
ifrån det som såg ut att vara hans länder och sedan allt nedåt,
var eld. Men från hans länder och sedan allt uppåt syntes något
som liknade strålande ljus, och som var såsom glänsande malm.
>Hes. 1,27.
3. Och han räckte ut något som var bildat såsom en hand och fattade
mig vid en lock av mitt huvudhår; och en andekraft lyfte mig upp
mellan himmel och jord och förde mig, i en syn från Gud, till
Jerusalem, dit där man går in till den inre förgården genom den
port som vetter åt norr, där varest avgudabelätet, det som hade
uppväckt Guds nitälskan, hade sin plats.
>2 Krön. 33,7, 15. Hes. 3,12.
4. Och se, där syntes Israels Guds härlighet, alldeles sådan som
jag hade sett den på slätten.
>Hes. 3,12.
5. Och han sade till mig: »Du människobarn, lyft upp dina ögon mot
norr.» När jag nu lyfte upp mina ögon mot norr, fick jag se
avgudabelätet, det som hade uppväckt Guds nitälskan, stå där
norr om altarporten, vid själva ingången.
>2 Mos. 20,5. 5 Mos. 32,16.
6. Och han sade till mig: »Du människobarn, ser du vad de göra här?
Stora äro de styggelser som Israels hus här bedriver, så att jag
måste draga långt bort ifrån min helgedom; men du skall få se
ännu flera, större styggelser.»
>Hes. 11,23.

7. Sedan förde han mig till förgårdens ingång, och jag fick där se
ett hål i väggen.
8. Och han sade till mig: »Du människobarn, bryt igenom väggen.» Då
bröt jag igenom väggen och fick nu se en dörr.
9. Och han sade till mig: »Gå in och se vilka onda styggelser de
här bedriva.»
10. När jag nu kom in, fick jag se allahanda bilder av
vederstyggliga kräldjur och fyrfotadjur, så ock Israels hus'
alla eländiga avgudar, inristade runt omkring på väggarna.
11. Och framför dem stodo sjuttio av: de äldste i Israels hus, och
Jaasanja, Safans son, stod mitt ibland dem, och var och en av
dem hade sitt rökelsekar i handen, och vällukt steg upp från
rökelsemolnet.
>2 Kon. 22,3.
12. Och han sade till mig: »Du människobarn, ser du vad de äldste i
Israels hus bedriva i mörkret, var och en i sin avgudakammare?
Ty de säga: 'HERREN ser oss icke, HERREN har övergivit landet.'»
>Hes. 9,9.

13. Därefter sade han till mig: »Du skall få se ännu flera, större
styggelser som dessa bedriva.»
14. Och han förde mig fram mot ingången till norra porten på HERRENS
hus, och se, där sutto kvinnor som begräto Tammus.
15. Och han sade till mig: »Du människobarn, ser du detta? Men du
skall få se ännu flera styggelser, större än dessa.»
16. Och han förde mig till den inre förgården till HERRENS hus, och
se, vid ingången till HERRENS tempel, mellan förhuset och
altaret, stodo vid pass tjugufem män, som vände ryggarna åt
HERRENS tempel och ansiktena åt öster, och som tillbådo solen i
öster.
>2 Kon. 23,5, 11.
17. Och han sade till mig: »Du människobarn, ser du detta? Är det
icke nog för Juda hus att bedriva de styggelser som de här hava
bedrivit, eftersom de nu ock hava uppfyllt landet med orätt och
åter hava förtörnat mig? Se nu huru de sätta vinträdskvisten för
näsan!
18. Därför skall också jag utföra mitt: verk i vrede; jag skall icke
visa någon skonsamhet och icke hava någon misskund. Och om de än
ropa med hög röst inför mig, skall jag dock icke höra dem.»
>Ords. 1,28. Jer. 11,11. Hes. 5,11.
*26/09 Hesekiel, 9 Kapitlet
Hesekiel, 9 Kapitlet

Syn i vilken profeten ser Jerusalems
invånare, dem som icke äro tecknade,
drabbas av hemsökelse.

1. Och jag hörde honom ropa med hög röst och säga: »Kommen hit med
hemsökelser över staden, och var och en have sitt mordvapen i
handen.»
2. Och se, då kommo sex män från övre porten, den som vetter åt
norr och var och en hade sin stridshammare i handen; och bland
dem fanns en man som var klädd i linnekläder och hade ett
skrivtyg vid sin länd. Och de kommo och ställde sig vid sidan
av kopparaltaret.
>Hes. 8,3, Upp. 15,1, 6.
3. Och Israels Guds härlighet hade lyft sig från keruben, som den
vilade på, och hade flyttat sig till tempelhusets tröskel, och
ropade nu till mannen som var klädd i linnekläderna och hade
skrivtyget vid sin länd;
>Hes. 1,5 f.
4. HERREN sade till honom: »Gå igenom Jerusalems stad, och teckna
med ett tecken på pannan de män som sucka och jämra sig över
alla styggelser som bedrivas därinne.»
>2 Mos. 12,23. Jer. 5,1. Upp. 7,3.
5. Och till de andra hörde jag honom säga: »Dragen fram i staden
efter honom och slån ned folket; visen ingen skonsamhet och
haven ingen misskund.
6. Både åldringar och ynglingar och jungfrur, både barn och kvinnor
skolen I dräpa och förgöra, men I mån icke komma vid någon som
har tecknet på sig, och I skolen begynna vid min helgedom.» Och
de begynte med de äldste, med de män som stodo framför
tempelhuset.
>Jer. 25,29. Hes. 8,16. 1 Petr. 4,17.
7. Han sade nämligen till dem: »Orenen tempelhuset, och fyllen upp
förgårdarna med slagna; dragen sedan ut.» Och de drogo ut och
slogo ned folket i staden.

8. Då nu jag blev lämnad kvar, när de så slogo folket, föll jag ned
på mitt ansikte och ropade och sade: »Ack, Herre, HERRE, vill du
då förgöra hela kvarlevan av Israel, eftersom du så utgjuter din
vrede över Jerusalem?»
9. Han sade till mig: »Israels och Juda hus' missgärning är alltför
stor; landet är uppfyllt med orätt, och staden är full av
lagvrängning. Ty de säga: 'HERREN har övergivit landet, HERREN
ser det icke.'
>Hes. 7,23. 8,12. 11,6.
10. Därför skall icke heller jag visa någon skonsamhet eller hava
någon misskund, utan skall låta deras gärningar komma över deras
huvuden.»
>Hes. 8,18.
11. Och mannen som var klädd i linnekläderna och hade skrivtyget vid
sin länd kom nu tillbaka och gav besked och sade: »Jag har gjort
såsom du bjöd mig.»
*26/10 Hesekiel, 10 Kapitlet
Hesekiel, 10 Kapitlet

Herrens härlighet, med keruberna och
hjulen, visar sig för profeten i en syn
genom vilken Jerusalems uppbränning
påbjudes.

1. Och jag fick se att på fästet, som vilade på kerubernas huvuden,
fanns något som tycktes vara av safirsten, något som till
utseendet liknade en tron; detta syntes ovanpå dem.
>Hes. 1,22 f.
2. Och han sade till mannen som var klädd i linnekläderna, han
sade: »Gå in mellan rundlarna, in under keruben, och tag dina
händer fulla med eldsglöd från platsen mellan keruberna, och
strö ut dem över staden.» Och jag såg honom gå.
>Hes. 1,13.
3. Och keruberna stodo till höger om huset, när mannen gick ditin,
och molnet uppfyllde den inre förgården.
>1 Kon. 8,10. Jes. 6,4.
4. Men HERRENS härlighet höjde sig upp från keruben och flyttade
sig till husets tröskel; och huset uppfylldes då av molnet, och
förgården blev full av glansen från HERRENS härlighet.
>Hes. 9,3.
5. Och dånet av kerubernas vingar hördes ända till den yttre
förgården, likt Gud den Allsmäktiges röst, då han talar.
>Hes. 1,24.
6. Och när han nu bjöd mannen som var klädd i linnekläderna och
sade: »Tag eld från platsen mellan rundlarna, inne mellan
keruberna», då gick denne ditin och ställde sig bredvid ett av
hjulen.
7. Då räckte keruben där ut sin hand, mellan de andra keruberna,
till elden som brann mellan keruberna, och tog därav och lade i
händerna på honom som var klädd i linnekläderna; och denne tog
det och gick så ut.

8. Och under vingarna på keruberna så syntes något som var bildat
såsom en människohand.
>Hes. 1,8.
9. Och jag fick se fyra hjul stå invid keruberna ett hjul invid var
kerub och det såg ut som om hjulen voro av något som liknade
krysolitsten.
>Hes. 1,15. f.
10. De sågo alla fyra likadana ut, och ett hjul tycktes vara insatt
i ett annat.
11. När de skulle gå, kunde de gå åt alla fyra sidorna, de behövde
icke vända sig, när de gingo. Ty åt det håll dit den främste
begav sig gingo de andra efter, utan att de behövde vända sig,
när de gingo.
12. Och hela deras kropp, deras rygg, deras händer och deras vingar,
så ock hjulen, voro fulla med ögon runt omkring; de fyra hade
nämligen var sitt hjul.
13. Och jag hörde att hjulen kallades »rundlar».
14. Och var och en hade fyra ansikten; det första ansiktet var en
kerubs, det andra en människas, det tredje ett lejons, det
fjärde en örns.
>Hes. 1,5 f.
15. Och keruberna höjde sig upp; de var samma väsenden som jag hade
sett vid strömmen Kebar.
>Hes. 1,3.
16. Och när keruberna gingo, gingo ock hjulen invid dem; och när
keruberna lyfte sina vingar för att höja sig över jorden, skilde
sig hjulen icke ifrån dem.
>Hes. 1,19 f.
17. När de stodo stilla, stodo ock dessa stilla, och när de höjde
sig, höjde sig ock dessa med dem, ty väsendenas ande var i dem.

18. Och HERRENS härlighet flyttade I sig bort ifrån husets tröskel
och stannade över keruberna.
19. Då såg jag huru keruberna lyfte sina vingar och höjde sig från
jorden, när de begåvo sig bort, och hjulen jämte dem; och de
stannade vid ingången till östra porten på HERRENS hus, och
Israels Guds härlighet vilade ovanpå dem.
20. Det var samma väsenden som jag: hade sett under Israels Gud vid
strömmen Kebar, och jag märkte att det var keruber.
21. Var och en hade fyra ansikten och fyra vingar, och under deras
vingar var något som liknade människohänder.
22. Och deras ansikten voro likadana som de ansikten jag hade sett
vid strömmen Kebar, så sågo de ut, och sådana voro de. Och de
gingo alla rakt fram.
>Hes. 1,9,12.
*26/11 Hesekiel, 11 Kapitlet
Hesekiel, 11 Kapitlet

Ytterligare domsord, åtföljda av löften
om en kommande återupprättelse för
Israels folk. Herrens härlighet viker
bort ur staden.

1. Och en andekraft lyfte upp mig och förde mig till östra porten
på HERRENS hus, den som vetter åt öster. Där fick jag se
tjugufem män stå vid ingången till porten; och jag såg bland dem
Jaasanja, Assurs son, och Pelatja, Benajas son, som voro furstar
i folket.
>Hes. 8,3.
2. Och han sade till mig: »Du människobarn, det är dessa män som
tänka ut vad fördärvligt är och råda till vad ont är, här i
staden;
3. det är de som säga: 'Hus byggas icke upp så snart. Här är
grytan, och vi äro köttet.
>Hes. 12,22, 27. 24,3 f.
4. Profetera därför mot dem, ja, profetera, du människobarn.»

5. Då föll HERRENS Ande över mig, han sade till mig: »Säg: Så säger
HERREN: Sådant sägen I, I av Israels hus, och edra hjärtans
tankar känner jag väl.
6. Många ligga genom eder slagna här i staden; I haven uppfyllt
dess gator med slagna.
>Hes. 7,23.
7. Därför säger Herren, HERREN så: De slagna vilkas fall I haven
vållat i staden, de äro köttet, och den är grytan; men eder
själva skall man föra bort ur den.
8. I frukten för svärd, och svärd skall jag ock låta komma över
eder, säger Herren, HERREN.
9. Jag skall föra eder bort härifrån och giva eder i främlingars
hand; och jag skall hålla dom över eder.
10. För svärd skolen I falla; vid Israels gräns skall jag döma
eder. Och I skolen förnimma att jag är HERREN.
11. Staden skall icke vara en gryta för eder, och I skolen icke vara
köttet i den; nej, vid Israels gräns skall jag döma eder.
12. Då skolen I förnimma att jag är HERREN, I som icke haven vandrat
efter mina stadgar och icke haven gjort efter mina rätter, utan
haven gjort efter de hednafolks rätter, som bo runt omkring
eder.»

13. Medan jag så profeterade, hade Pelatja, Benajas son, uppgivit
andan. Då föll jag ned på mitt ansikte och ropade med hög röst
och sade: »Ack, Herre, HERRE, vill du då alldeles göra ände på
kvarlevan av Israel?»
>Jes. 10,20. Hes. 9,8.
14. Och HERRENS ord kom till mig; han sade:
15. »Du människobarn, dina bröder, ja, dina bröder dina nära fränder
och hela Israels hus, alla de till vilka Jerusalems invånare
säga: 'Hållen eder borta från HERREN; det är åt oss som landet
har blivit givet till besittning' --
16. om dem skall du alltså säga: Så säger Herren, HERREN: Ja, väl
har jag fört dem långt bort ibland folken och förstrött dem i
länderna, och med nöd har jag varit för dem en helgedom i de
länder dit de hava kommit;
>Jer. 24,5 f.
17. men därför skall du nu säga: Så säger Herren, HERREN: Jag skall
församla eder ifrån folkslagen och hämta eder tillhopa från de
länder dit I haven blivit förströdda, och skall giva eder
Israels land.
>Jer. 23,8.
18. Och när de hava kommit dit, skola de skaffa bort därifrån alla
de skändliga och styggeliga avgudar som nu finnas där.
19. Och jag skall giva dem alla ett och samma hjärta, och en ny ande
skall jag låta komma i deras bröst; jag skall taga bort
stenhjärtat ur deras kropp och giva dem ett hjärta av kött,
>Ps. 51,12. Jer. 32,39. Hes. 36,26 f. Sef 3,9. Apg. 4,32.
20. så att de vandra efter mina stadgar och hålla mina rätter och
göra efter dem, och de skola vara mitt folk, och jag skall vara
deras Gud.
>2 Mos. 6,7. 5 Mos. 30,9 f. Jer. 7,23. 24,7. 30,22. 31,1, 33. 32,38.
21. Men de vilkas hjärtan efterfölja de skändliga och styggeliga
avgudarnas hjärtan, deras gärningar skall jag låta komma över
deras huvuden, säger Herren, HERREN.»
>Hes. 9,10.
22. Och keruberna, följda av hjulen, lyfte sina vingar, och Israels
Guds härlighet vilade ovanpå dem.
23. Och HERRENS härlighet höjde sig och lämnade staden och stannade
på berget öster om staden.
>Hes. 10,19. Sak. 14,4.
24. Men mig hade en andekraft lyft upp och fört bort till de fångna
i Kaldeen, så hade skett i synen, genom Guds Ande. Sedan
försvann för mig den syn jag hade fått se.
25. Och jag talade till de fångna alla de ord som HERREN hade
uppenbarat för mig.
*26/12 Hesekiel, 12 Kapitlet
Hesekiel, 12 Kapitlet

Förebildlig framställning av folkets
landsflykt. Profetians uppfyllelse viss
och nära förestående.

1. Och HERRENS ord kom till mig; han sade;
2. »Du människobarn, du bor mitt i det gensträviga släktet, bland
människor som hava ögon att se med, men dock icke se, och öron
att höra med, men dock icke höra, eftersom de äro ett så
gensträvigt släkte.
>5 Mos. 29,4. Jes. 6,9 f. 42,18 f. Jer. 5,21. Hes. 2,3 f.
>Matt. 13,14 f.
3. Så red nu till åt dig, du människobarn, vad man behöver, när man
skall gå i landsflykt. Och vandra i deras åsyn åstad på ljusa
dagen, ja, vandra i deras åsyn åstad från det ställe där du nu
bor bort till en annan ort -- om de till äventyrs ville akta
därpå, då de nu äro ett så gensträvigt släkte.
>Jer. 26,3 36,3.
4. För ut ditt bohag, på ljusa dagen och i deras åsyn, såsom skulle
du gå i landsflykt, och vandra så i deras åsyn själv åstad på
aftonen, såsom landsflyktiga pläga.
5. Gör dig i deras åsyn en öppning i väggen, och för bohaget ut
genom den.
6. Lyft det sedan i deras åsyn upp på axeln och för bort det, när
det har blivit alldeles mörkt; och betäck ditt ansikte, så att
du icke ser landet. Ty jag gör dig till ett tecken för Israels
hus.»
>Jes. 8,18. 20,3. Hes. 24,24. Sak. 3,8.
7. Och jag gjorde såsom han bjöd mig; på ljusa dagen förde jag ut
mitt bohag, såsom skulle jag gå i landsflykt. Sedan, om aftonen,
gjorde jag mig med handen en öppning i väggen, och när det hade
blivit alldeles mörkt, förde jag det ut genom den och bar det så
på axeln, i deras åsyn.

8. Och HERRENS ord kom till mig den följande morgonen; han sade:
9. Du människobarn, säkert har Israels hus, det gensträviga
släktet, frågat dig: »Vad är det du gör?»
10. Så svara dem nu: Så säger Herren, HERREN: Denna utsaga gäller
fursten i Jerusalem och alla dem av Israels hus, som äro
därinne.
11. Säg: Jag är ett tecken för eder; såsom jag har gjort, så skall
det gå dem: de skola vandra bort i landsflykt och fångenskap.
12. Och fursten som de hava ibland sig skall lyfta upp sin börda på
axeln, när det har blivit alldeles mörkt, och skall så draga
ut. Man skall göra en öppning i väggen, så att han genom den kan
bära ut sin börda; och han skall betäcka sitt ansikte, så att
han icke ser landet med sitt öga.
13. Och jag skall breda ut mitt nät över honom, och han skall bliva
fångad i min snara; och jag skall föra honom till Babel i
kaldéernas land, som han dock icke skall se; och där skall han
dö.
>2 Kon. 25,4 f. Jer. 52,7 f. Hes. 17,20. 32,3.
14. Och alla som äro omkring honom, till hans hjälp, och alla hans
härskaror skall jag förströ åt alla väderstreck, och mitt svärd
skall jag draga ut efter dem.
>Hes. 5,12.
15. Och de skola förnimma att jag är HERREN, när jag förskingrar dem
bland folken och förströr dem i länderna.
16. Men några få av dem skall jag låta bliva kvar efter svärd,
hungersnöd och pest, för att de bland de folk till vilka de
komma skola kunna förtälja om alla sina styggelser; och de skola
förnimma att jag är HERREN.

17. Och HERRENS ord kom till mig; han sade:
18. Du människobarn, ät nu ditt bröd med bävan, och drick ditt
vatten darrande och med oro.
19. Och säg till folket i landet: Så säger Herren, HERREN om
Jerusalems invånare i Israels land: De skola äta sitt bröd med
oro och dricka sitt vatten med förfäran; så skall landet bliva
ödelagt och plundrat på allt vad däri är, för den orätts skull
som alla dess inbyggare hava övat.
>Hes 4,16.
20. Och de städer som nu äro bebodda skola komma att ligga öde, och
landet skall bliva en ödemark; och I skolen förnimma att jag är
HERREN.

21. Och HERRENS ord kom till mig; han sade:
22. Du människobarn, vad är det för ett ordspråk I haven i Israels
land, när I sägen: »Tiden går, och av alla profetsynerna bliver
intet»?
>2 Petr. 3,4 f.
23. Säg nu till dem: Så säger Herren, HERREN: Jag skall göra slut på
det ordspråket, så att man icke mer skall bruka det i
Israel. Tala i stället så till dem: »Tiden kommer snart, med
alla profetsynernas fullbordan.»
>Hab. 2,3.
24. Ty inga falska profetsyner och inga lögnaktiga spådomar skola
mer finnas i Israels hus;
25. nej, jag, HERREN, skall tala det ord som jag vill tala, och det
skall fullbordas, utan att länge fördröjas. Ja, du gensträviga
släkte, i edra dagar skall jag tala ett ord och skall ock
fullborda det, säger Herren, HERREN.
>Jer. 1,12.

26. Och HERRENS ord kom till mig; han sade:
27. Du människobarn, se, Israels hus säger: »Den syn som han skådar
gäller dagar som icke komma så snart; han profeterar om tider
som ännu äro långt borta.»
28. Säg därför till dem: Så säger Herren, HERREN: Intet av vad jag
har talat skall längre fördröjas; vad jag talar, det skall ske,
säger Herren, HERREN.
*26/13 Hesekiel, 13 Kapitlet
Hesekiel, 13 Kapitlet

Mot falska profeter och profetissor.

1. Och HERRENS ord kom till mig; han sade:
2. Du människobarn, profetera mot Israels profeterande profeter;
säg till dem som profetera efter sina egna hjärtans ingivelser:
Hören HERRENS ord.
>Jer. 23,1 f. Hes. 14,9. 34,2.
3. Så säger Herren, HERREN: Ve eder, I dåraktiga profeter, som
följen eder egen ande och syner som I icke haven sett! --
>Jer. 14,14. 23,16, 21.
4. Lika rävar på öde platser äro dina profeter, Israel.
5. I haven icke trätt fram i gapet eller fört upp någon mur omkring
Israels hus, så att det har kunnat bestå i striden på HERRENS
dag.
>Ps. 106,23. Hes. 22,30.
6. Nej, deras syner voro falskhet och deras spådomar lögn, fastän
de sade »Så har HERREN sagt.» HERREN hade ju icke sänt dem, men
de hoppades att deras tal ändå skulle gå i fullbordan.
7. Ja, förvisso var det falska syner som I skådaden och lögnaktiga
spådomar som I uttaladen, fastän I saden: »Så har HERREN sagt.»
Jag hade ju icke talat något sådant.

8. Därför säger Herren, HERREN så: Eftersom edert tal är falskhet
och edra syner äro lögn, se, därför skall jag komma över eder,
säger Herren, HERREN.
9. Och min hand skall drabba profeterna som skåda falska syner och
spå lögnaktiga spådomar. De skola icke få en plats i mitt folks
församling och skola icke bliva upptagna i förteckningen på
Israels hus, ej heller skola de få komma till Israels land; och
I skolen förnimma att jag är Herren, HERREN.
>Jes. 4,3.
10. Eftersom, ja, eftersom de förde mitt folk vilse, i det att de
sade: »Allt står väl till», och dock stod icke allt väl till,
och eftersom de, när folket bygger upp en mur, vitmena den,
>Jer. 6,14. 8,11. 23,17. Mik. 3,5.
11. därför må du säga till dessa vitmenare att den måste falla. Ett
slagregn skall komma -- ja, I skolen fara ned, I hagelstenar,
och du skall bryta ned den, du stormvind!
12. Och när så väggen faller, då skall man förvisso säga till eder:
»Var är nu vitmeningen som I ströken på?»
13. Därför säger Herren, HERREN så; Jag skall i min förtörnelse låta
en stormvind bryta lös, ett slagregn skall komma genom min
vrede, och hagelstenar genom min förtörnelse, så att det bliver
en ände därpå.
14. Och jag skall förstöra väggen som I beströken med vitmening, jag
skall slå den till jorden, så att dess grundval bliver
blottad. Och när den faller, skolen I förgås därinne; och I
skolen förnimma att jag är HERREN.
15. Och jag skall uttömma min förtörnelse på väggen och på dem som
hava bestrukit den med vitmening; och så skall jag säga till
eder: Det är ute med väggen, det är ute med dess vitmenare,
16. med Israels profeter, som profeterade om Jerusalem och skådade
syner, det till behag, om att allt stod väl till, och dock stod
icke allt väl till, säger Herren, HERREN.

17. Och du, människobarn, vänd ditt ansikte mot dina landsmaninnor
som profetera efter sina egna hjärtans ingivelser; profetera mot
dem
18. och säg: Så säger Herren, HERREN: Ve eder som syn bindlar till
alla handleder och gören slöjor till alla huvuden, både ungas
och gamlas, för att så fånga själar! Skullen I få fånga själar
bland mitt folk och döma somliga själar till liv, eder till
vinning,
19. I som för några nävar korn och några bitar bröd ohelgen mig hos
mitt folk, därmed att I dömen till döden själar som icke skola
dö, och dömen till liv själar som icke skola leva, i det att I
ljugen för mitt folk, som gärna hör lögn?
>Ords. 17,15.
20. Nej, och därför säger Herren, HERREN så: Se, jag skall väl nå
edra bindlar, i vilka I fången själarna såsom fåglar, och skall
slita dem från edra armar; och jag skall giva själarna fria, de
själar som I haven fångat såsom fåglar.
21. Och jag skall slita sönder edra slöjor och rädda mitt folk ur
eder hand, och de skola icke mer vara ett byte i eder hand; och
I skolen förnimma att jag är HERREN.
22. Eftersom I genom lögnaktigt tal haven gjort den rättfärdige
försagd i hjärtat, honom som jag ingalunda ville plåga, men
däremot haven styrkt den ogudaktiges mod, så att han icke vänder
om från sin onda väg och räddar sitt liv,
23. därför skolen I icke få fortsätta att skåda falska syner och att
öva spådom; utan jag skall rädda mitt folk ur eder hand, och I
skolen förnimma att jag är HERREN.
*26/14 Hesekiel, 14 Kapitlet
Hesekiel, 14 Kapitlet

Herrens svar på avgudatjänarnas frågor.
Straffdomens allmännelighet.

1. Och några av de äldste i Israel kommo till mig och satte sig ned
hos mig.
>Hes. 20,1 f.
2. Då kom HERRENS ord till mig; han sade:
3. Du människobarn, dessa män hava låtit sina eländiga avgudar få
insteg i sina hjärtan och hava ställt upp framför sig vad som är
dem en stötesten till missgärning. Skulle jag väl låta fråga mig
av sådana?
>Jes. 58,2. Hes. 11,5.
4. Nej; tala därför med dem och säg till dem: Så säger Herren,
HERREN: Var och en av Israels hus, som låter sina eländiga
avgudar få insteg i sitt hjärta och ställer upp framför sig vad
som är honom en stötesten till missgärning, och så kommer till
profeten, honom skall jag, HERREN, giva svar såsom han har
förtjänat genom sina många eländiga avgudar.
5. Så skall jag gripa Israels barn i hjärtat, därför att de
allasammans hava vikit bort ifrån mig genom sina eländiga
avgudar.
6. Säg därför till Israels hus: Så säger Herren, HERREN: Vänden om,
ja, vänden eder bort ifrån edra eländiga avgudar, vänden edra
ansikten bort ifrån alla edra styggelser.
7. Ty om någon av Israels hus, eller av främlingarna som bo i
Israel, viker bort ifrån mig, och låter sina eländiga avgudar få
insteg i sitt hjärta och ställer upp framför sig vad som är
honom en stötesten till missgärning, och så kommer till
profeten, för att denne skall fråga mig för honom, så vill jag,
HERREN, själv giva honom svar:
>3 Mos. 17,8 f.
8. jag skall vända mitt ansikte mot den mannen och göra honom till
ett tecken och till ett ordspråk, och utrota honom ur mitt folk;
och I skolen förnimma att jag är HERREN.
>5 Mos. 28,37. Hes. 5,15.
9. Men om profeten låter förföra sig och talar något ord, så har
jag, HERREN, låtit den profeten bliva förförd; och jag skall
uträcka min hand mot honom och förgöra honom ur mitt folk
Israel.
>1 Kon. 22,20 f. Hes. 13,2 f. 2 Tess. 2,11.
10. Och de skola båda bära på sin missgärning: profetens missgärning
skall räknas lika med den frågandes missgärning --
11. på det att Israels barn icke mer må gå bort ifrån mig och fara
vilse, ej heller mer orena sig med alla sina överträdelser, utan
vara mitt folk, såsom jag skall vara deras Gud, säger Herren,
HERREN.

12. Och HERRENS ord kom till mig; han sade:
13. Du människobarn, om ett land syndade mot mig och beginge
otrohet, så att jag måste uträcka min hand mot det och fördärva
dess livsuppehälle och sända hungersnöd över det och utrota
därur både människor och djur,
>Jes. 3,1. Hes. 4,16. 5,16.
14. och om då därinne funnes dessa tre män: Noa, Daniel och Job, så
skulle de genom sin rättfärdighet rädda allenast sina egna liv,
säger Herren, HERREN.
>1 Mos. 6,8 f. Dan. 2,18 f. Job. 42,8 f.
15. Om jag läte vilddjur draga fram genom landet och göra det
folktomt, så att det bleve så öde att ingen vågade draga där
fram för djuren skull,
>3 Mos. 26,22. 2 Kon. 17,25. Hes. 5,17.
16. då skulle, så sant jag lever, säger Herren, HERREN, dessa tre
män, om de vore därinne, icke kunna rädda vare sig söner eller
döttrar; allenast de själva skulle räddas, men landet måste
bliva öde.
17. Eller om jag läte svärd komma över det landet, i det att jag
sade: »Svärdet fare fram genom landet!», och jag så utrotade
därur både människor och djur,
18. och om då dessa tre män vore därinne, så skulle de, så sant jag
lever, säger Herren, HERREN, icke kunna rädda söner eller
döttrar; allenast de själva skulle räddas.
19. Eller om jag sände pest i det landet och utgöte min vrede
däröver i blod, för att utrota därur både människor och djur,
>1 Krön. 21,14.
20. och om då Noa, Daniel och Job vore därinne, så skulle de, så
sant jag lever, säger Herren, HERREN, icke kunna rädda vare sig
son eller dotter; de skulle genom sin rättfärdighet rädda
allenast sina egna liv.
21. Och så säger Herren, HERREN: Men huru mycket värre bliver det
icke, när jag på en gång sänder mina fyra svåra straffdomar:
svärd, hungersnöd, vilddjur och pest, över Jerusalem, för att
utrota därur både människor och djur!
>2 Sam. 24,18. Jer. 15,3. Upp. 6,5.
22. Likväl skola några räddade bliva kvar där, några söner och
döttrar, som skola föras bort. Och se, dessa skola draga bort
till eder; och när I fån se deras vandel och deras gärningar, då
skolen I trösta eder för den olycka som jag har låtit komma över
Jerusalem, ja, för allt som jag har låtit komma över
det.
>Hes. 12,16.
23. De skola vara eder till tröst, när I sen deras vandel och deras
gärningar; I skolen då förstå att jag icke utan sak har gjort
allt vad jag har gjort mot det, säger Herren, HERREN.
*26/15 Hesekiel, 15 Kapitlet
Hesekiel, 15 Kapitlet

Det torra vinträdet Israel är icke
förmer än andra träd.

1. Och HERRENS ord kom till mig; han sade:
>Ps. 80,9 f. Hes. 17,6 f. 19,10 f.
2. Du människobarn, varutinnan är vinstockens trä förmer än annat
trä, vinstockens, vars rankor växa upp bland skogens andra träd?
3. Tager man väl virke därav till att förfärdiga något nyttigt? Gör
man ens därav en plugg för att på den hänga upp någonting?
4. Och om det nu därtill har varit livet till mat åt elden, så att
dess båda ändar hava blivit förtärda av eld, och vad däremellan
finnes är svett, duger det då till något nyttigt?
5. Icke ens medan det ännu var oskadat, kunde man förfärdiga något
nyttigt därav; huru mycket mindre kan man förfärdiga något
nyttigt därav, sedan det endels har blivit förtärt av elden och
endels är svett!

6. Därför säger Herren, HERREN så: Såsom det händer med vinstockens
trä bland annat trä från skogen, att Jag lämnar det till mat åt
elden, så skall jag ock göra med Jerusalems invånare.
7. Jag skall vända mitt ansikte mot dem; ur elden hava de kommit
undan, men eld skall dock förtära dem. Och I skolen förnimma
att jag är HERREN, när jag vänder mitt ansikte mot dem.
>Hes. 14,8.
8. Och jag skall göra landet till en ödemark, därför att de hava
varit otrogna, säger Herren, HERREN.
*26/16 Hesekiel, 16 Kapitlet
Hesekiel, 16 Kapitlet

Jerusalems trohetsbrott, dess straff och
dess benådning.

1. Och HERRENS ord kom till mig; han sade:
2. Du människobarn, förehåll Jerusalem dess styggelser
3. och säg: Så säger Herren, HERREN till Jerusalem: Från Kanaans
land stammar du, och där är du född; din fader var en amoré och
din moder en hetitisk kvinna.
4. Och vid din födelse gick det så till. När du föddes, skar ingen
av din navelsträng, och du blev icke rentvagen med vatten, ej
heller ingniden med salt och lindad.
5. Ingen såg på dig med så mycken ömkan, att han villa göra något
sådant med dig eller visa dig någon misskund, utan man kastade
ut dig på öppna fältet den dag du föddes; så ringa aktade man
ditt liv.
6. Då gick jag förbi där du låg och fick se dig sprattla i ditt
blod, och jag sade till dig: »Du skall få bliva vid liv, du som
ligger där i ditt blod.» Ja, jag sade till dig: »Du skall få
bliva vid liv, du som ligger där i ditt blod;
7. ja, jag skall föröka dig till många tusen, såsom växterna äro på
marken.» Och du sköt upp och blev stor och mycket fager; dina
bröst hade höjt sig, och ditt hår hade växt, men du var ännu
naken och blottad.
8. Då gick jag åter förbi där du var och fick se att din tid var
inne, din älskogstid; och jag bredde min mantel över dig och
betäckte din blygd. Och så gav jag dig min ed och ingick
förbund med dig, säger Herren, HERREN, och du blev min.
>1 Mos. 22,16. 24,7. Rut 3,9. Jer. 2,2 f. Hos. 2,2 f. 9,10.
9. Och jag tvådde dig med vatten och sköljde blodet av dig, och
smorde dig med olja,
>2 Mos. 19,5 f. Jos. 5,2 f.
10. och klädde på dig brokigt vävda kläder och satte på dig skor av
tahasskinn och en huvudbindel av fint linne och en slöja av
silke.
11. Och jag prydde dig med smycken: jag satte armband på dina armar
och en kedja om din hals,
12. jag satte en ring i din näsa och örhängen i dina öron och en
härlig krona på ditt huvud.
13. Så blev du prydd med guld och silver, och dina kläder voro av
fint linne, av siden och av tyg i brokig vävnad. Fint mjöl,
honung och olja fick du äta. Du blev övermåttan skön, och så
vart du omsider en drottning.
14. Och ryktet om dig gick ut bland folken för din skönhets skull,
ty den var fullkomlig genom de härliga prydnader som jag hade
satt på dig, säger Herren, HERREN.

15. Men du förlitade dig på din skönhet och bedrev otukt, sedan du
nu hade fått sådant rykte; du slösade din otukt på var och en
som gick där fram: det vore ju något för honom.
>Jer. 2,20.
16. Och du tog dina kläder och gjorde dig med dem brokiga
offerhöjder och bedrev på dessa otukt, sådana gärningar som
eljest aldrig någonsin hava förekommit, ej heller mer skola
göras.
17. Och du tog dina härliga smycken, det guld och silver som jag
hade givit dig, och gjorde dig så mansbilder, med vilka du
bedrev otukt.
>Hes. 7,20. Hos. 2,8.
18. Och du tog dina brokigt vävda kläder och höljde dem i dessa; och
min olja och min rökelse satte du fram för dem.
19. Och det bröd som jag hade givit dig -- ty fint mjöl, olja och
honung hade jag ju låtit dig få att äta -- detta satte du fram
för dem till en välbehaglig lukt; ja, därhän kom det, säger
Herren, HERREN.
>Hes. 6,13.
20. Och du tog dina söner och döttrar, dem som du hade fött åt mig,
och offrade dessa åt dem till spis. Var det då icke nog att du
bedrev otukt?
>2 Kon. 16,3. Jer. 7,31. 32,35.
21. Skulle du också slakta mina söner och giva dem till pris såsom
offer åt dessa?
>Jes. 57,5.
22. Och vid alla dina styggelser och din otukt tänkte du icke på din
ungdoms dagar, då du var naken och blottad och låg där
sprattlande i ditt blod.
23. Och sedan du hade bedrivit all denna ondska -- ve, ve dig! säger
Herren, HERREN --
24. byggde du dig kummel och gjorde dig höjdaltaren på alla öppna
platser.
25. I alla gathörn byggde du dig höjd altaren och lät din skönhet
skända och spärrade ut benen åt alla som gingo där fram; ja, du
bedrev mycken otukt.
26. Du bedrev otukt med egyptierna, dina grannar med det stora
köttet, ja, mycken otukt till att förtörna mig.
>2 Mos. 32,1 f. Hes. 20,7 f. 23,3 f.
27. Men se, då uträckte jag min hand mot dig och minskade ditt
underhåll och gav dig till pris åt dina fiender, filistéernas
döttrar, som blygdes över ditt skändliga väsende.
>Dom. 13,1 f. 1 Sam. 4,1 f.
28. Men sedan bedrev du otukt med assyrierna, ty du hade ännu icke
blivit mätt; ja, du bedrev otukt med dem och blev ändå icke
mätt.
>2 Krön. 28,16. Hes. 23,5 f.
29. Du gick med din otukt ända bort till krämarlandet, kaldéernas
land; men icke ens så blev du mätt.
>Jes. 39,1 f. Hes. 17,4. 23,14 f.
30. Huru älskogskrankt var icke ditt hjärta, säger Herren, HERREN,
eftersom du gjorde allt detta, sådana gärningar som allenast den
fräckaste sköka kan göra.
31. Med dina döttrar uppförde du åt dig kummel i alla gathörn och
höjdaltaren på alla öppna platser. Men däri var du olik andra
skökor, att du försmådde skökolön,
32. du äktenskapsbryterska, som i stället för den man du hade tog
andra män till dig.
33. Åt alla andra skökor måste man giva skänker, men här var det du
som gav skänker åt alla dina älskare och mutade dem, för att de
skulle komma till dig från alla håll och bedriva otukt med dig.
34. Så gjorde du vid din otukt tvärt emot vad andra kvinnor göra;
efter dig lopp ingen för att bedriva otukt, men du gav skökolön,
utan att själv få någon skökolön; du gjorde tvärt emot andra.

35. Hör därför HERRENS ord, du sköka.
36. Så säger Herren, HERREN: Eftersom du har varit så frikostig med
din skam och blottat din blygd i otukt med din älskare, därför,
och för alla dina vederstyggliga eländiga avgudars skull och för
dina söners blods skull, dina söners, som du gav åt dessa,
37. se, därför skall jag församla alla dina älskare, dem som du har
varit till behag, ja, alla dem som du har älskat mer eller
mindre; dem skall jag församla mot dig från alla håll och blotta
din blygd inför dem, så att de få se all din blygd.
>Jer. 13,22,26. Klag. 1,8. Hes. 23,9 f. Hos. 2,5, 10.
38. Och jag skall döma dig efter den lag som gäller för
äktenskapsbryterskor och blodsutgjuterskor, och skall låta dig
bliva ett blodigt offer för min vrede och nitälskan.
>1 Mos. 9,6. 3 Mos. 20,10. 4 Mos. 35,31 f. Joh. 8,5.
39. Och jag skall giva dig i deras hand, och de skola slå ned dina
kummel och bryta ned dina höjdaltaren, och slita av dig kläderna
och taga ifrån dig dina härliga smycken och låta dig ligga naken
och blottad.
40. Och de skola sammankalla en församling mot dig, och man skall
stena dig och hugga sönder dig med svärd;
>Hes. 23,46 f.
41. och dina hus skall man bränna upp i eld. Så skall man hålla dom
över dig inför många kvinnors ögon. Och så skall jag göra slut
på din otukt, och du skall icke mer kunna giva någon skökolön.
>2 Kon. 25,9. 2 Krön. 36,19. Jer. 39,8. 52,13.
42. Och jag skall släcka min vrede på dig, så att min nitälskan kan
vika ifrån dig, och så att jag får ro och slipper att mer
förtörnas.
>Hes. 5,13. 24,13.
43. Eftersom du icke tänkte på din ungdoms dagar, utan var avog mot
mig i allt detta, se, därför skall också jag låta dina gärningar
komma över ditt huvud, säger Herren, HERREN, på det att du icke
mer må lägga sådan skändlighet till alla dina andra
styggelser.
>Hes. 9,10.

44. Se, alla som bruka ordspråk skola på dig tillämpa det
ordspråket: »Sådan moder, sådan dotter.»
45. Ja, du är din moders dotter, hennes som övergav sin man och sina
barn; du är dina systrars syster deras som övergåvo sina män och
sina barn; eder moder var en hetitisk kvinna och eder fader en
amoré.
46. Din större syster var Samaria med sina döttrar, hon som bodde
norrut från dig; och din mindre syster, som bodde söderut från
dig, var Sodom med sina döttrar.
47. Men du nöjde dig icke med att vandra på deras vägar och att göra
efter deras styggelser; inom kort bedrev du värre ting än de, på
alla dina vägar.
>Hes. 5,7.
48. Så sant jag lever, säger Herren, HERREN: din syster Sodom och
hennes döttrar hava icke gjort vad du och dina döttrar haven
gjort.
>Matt. 11,23.
49. Se, detta var din syster Sodoms missgärning: fastän höghet,
överflöd och tryggad ro hade blivit henne och hennes döttrar
beskärd, understödde hon likväl icke den arme och fattige.
>1 Mos. 13,13.
50. Tvärtom blevo de högfärdiga och bedrevo vad styggeligt var inför
mig; därför försköt jag dem, när jag såg detta.
>1 Mos. 18,20 f. 19,13, 24.
51. Ej heller Samaria har syndat hälften så mycket som du. Du har
gjort så många flera styggelser än dessa, att du genom alla de
styggelser du har bedrivit har kommit dina systrar att synas
rättfärdiga.
>Jer. 3,11. Matt. 12,4l f. Luk. 11,31 f.
52. Så må också du nu bara din skam, du som nu kan lända dina
systrar till ursäkt; ty därigenom att du har bedrivit ännu
vederstyggligare synder än de, stå nu såsom rättfärdiga i
jämförelse med dig. Ja, blygs och bär din skam över att du så
har kommit dina systrar att synas rättfärdiga.
53. Därför skall jag ock åter upp rätta dem, Sodom med hennes
döttrar och Samaria med hennes döttrar. Dig skall jag ock åter
upprätta mitt ibland dem,
54. för att du må bära din skam och skämmas för allt vad du har
gjort, och därmed bliva dem till tröst.
55. Och med dina systrar skall så ske: Sodom och hennes döttrar
skola åter bliva vad de fordom voro, och Samaria och hennes
döttrar skola åter bliva vad de fordom voro Också du själv och
dina döttrar skolen åter bliva vad I fordom voren.
56. Men om du förr icke ens hördes nämna din syster Sodom, under din
höghetstid,
57. innan ännu din egen ondska hade blivit uppenbarad -- såsom den
blev på den tid då du vart till smälek för Arams döttrar och för
alla de kringboende filistéernas döttrar, som hånade dig på alla
sidor --
>2 Kon. 15,37. 2 Krön. 28,18.
58. Så måste du nu själv bära på din skändlighet och dina
styggelser, säger HERREN.

59. Ty så säger Herren, HERREN: Jag har handlat med dig efter dina
gärningar, ty du hade ju föraktat eden och brutit
förbundet.
>Jer. 2,20.
60. Men jag vill nu tänka på det förbund som jag slöt med dig i din
ungdoms dagar, och upprätta med dig ett evigt förbund.
>Jer. 2,2. 31,31 f. Rom. 11,25 f.
61. Då skall du tänka tillbaka på dina vägar och skämmas, när du får
taga till dig dina systrar, de större jämte de mindre; ty jag
skall giva dem åt dig till döttrar, dock icke för din trohet i
förbundet.
62. Men jag skall upprätta mitt förbund med dig, och du skall
förnimma att jag är HERREN;
63. och så skall du tänka därpå och blygas, så att du av skam icke
mer kan upplåta din mun, då när jag förlåter dig allt vad du har
gjort, säger Herren, HERREN.
*26/17 Hesekiel, 17 Kapitlet
Hesekiel, 17 Kapitlet

Konung Sidkias förbundsbrott framställt
i en liknelse. Den nya telningen på
Israels berg.

1. Och HERRENS ord kom till mig; han sade:
2. Du människobarn, förelägg Israels hus en gåta, och tala till det
en liknelse;
3. säg: Så säger Herren, HERREN: Den stora örnen med de stora
vingarna och de långa pennorna, han som är så full med brokiga
fjädrar, han kom till Libanon och tog bort toppen på cedern.
>Jer. 48,40. 49,22.
4. Han bröt av dess översta kvist och förde den till krämarlandet
och satte den i en köpmansstad.
5. Sedan tog han en telning som växte i landet och planterade den i
fruktbar jordmån; han tog den och satte den bland pilträd, på
ett ställe där mycket vatten fanns.
6. Och den fick växa upp och bliva ett utgrenat vinträd, dock med
låg stam, för att dess rankor skulle vända sig till honom och
dess rötter vara under honom. Den blev alltså ett vinträd som
bar grenar och sköt skott.
7. Men där var ock en annan stor örn med stora vingar och fjädrar i
mängd; och se, till denne böjde nu vinträdet längtansfullt sina
grenar, och från platsen där det var planterat sträckte det sina
rankor mot honom, för att han skulle vattna det.
8. Och dock var det planterat i god jordmån, på ett ställe där
mycket vatten fanns, så att det kunde få grenar och bära frukt
och bliva ett härligt vinträd.
9. Säg vidare: Så säger Herren, HERREN: Kan det nu gå det väl?
Skall man icke rycka upp dess rötter och riva av dess frukt, så
att det förtorkar, och så att alla blad som hava vuxit ut därpå
förtorka? Och sedan skall varken stor kraft eller mycket folk
behövas för att flytta det bort ifrån dess rötter.
10. Visst står det fast planterat, men kan det gå det väl? Skall det
icke alldeles förtorka, när östanvinden når det, ja, förtorka på
den plats där det har vuxit upp?

11. Och HERRENS ord kom till mig, han sade:
12. Säg till det gensträviga släktet Förstån I icke vad detta
betyder? Så säg då: Se, konungen i Babel kom till Jerusalem och
tog dess konung och dess furstar och hämtade dem till sig i
Babel.
>2 Kon. 24,10 f.
13. Och han tog en ättling av konungahuset och slöt förbund med
honom och lät honom anlägga ed. Men de mäktige i landet hade
han fört bort med sig,
>2 Kon. 24,17 f. 2 Krön. 36,10 f.
14. för att landet skulle bliva ett oansenligt rike, som icke kunde
uppresa sig, och som skulle nödgas hålla förbundet med honom, om
det ville bestå.
15. Men han avföll från honom och skickade sina sändebud till
Egypten, för att man där skulle giva honom hästar och mycket
folk. Kan det gå den väl, som så gör? Kan han undkomma? Kan
den som bryter förbund undkomma?
>Jer. 37,5.
16. Så sant jag lever, säger Herren, HERREN: där den konung bor, som
gjorde honom till konung, den vilkens ed han likväl föraktade,
och vilkens förbund han bröt, där, hos honom i Babel, skall han
sannerligen dö.
17. Och Farao skall icke med stor härsmakt och mycket folk bistå
honom i kriget, när en vall kastas upp och en belägringsmur
bygges, till undergång för många människor.
>2 Kon. 25,1 Hes. 4,2.
18. Eftersom han föraktade eden och bröt förbundet och gjorde allt
detta fastän han hade givit sitt löfte, därför skall han icke
undkomma.
19. Ja, därför säger Herren, HERREN så: Så sant jag lever, jag skall
förvisso låta min ed, som han har föraktat, och mitt förbund,
som han har brutit, komma över hans huvud.
20. Och jag skall breda ut mitt nät över honom, och han skall bliva
fångad i min snara; och jag skall föra honom till Babel och där
hålla dom över honom, för den otrohets skull som han har begått
mot mig.
>Hes. 12,13. 32,3.
21. Och alla flyktingar ur alla hans härskaror skola falla för
svärd, och om några bliva räddade, så skola de varda förströdda
åt alla väderstreck. Och I skolen förnimma att jag, HERREN, har
talat.

22. Så säger Herren, HERREN: Jag vill ock själv taga en kvist av
toppen på den höga cedern och sätta den; av dess översta skott
skall jag avbryta en späd kvist och själv plantera den på ett
högt och brant berg.
>Jes. 11,1. Jer. 23,6. 33,15 f.
23. På Israels stolta berg skall jag plantera den, och den skall
bära grenar och få frukt och bliva en härlig ceder. Och allt vad
fåglar heter av alla slag skall bo under den; de skola bo i
skuggan av dess grenar.
>Jes. 2,2. Matt. 13,31 f.
24. Och alla träd på marken skola förnimma att det är jag, HERREN,
som förödmjukar höga träd och upphöjer låga träd, som låter
friska träd förtorka och gör torra träd grönskande. Jag, HERREN,
har talat det, och jag fullbordar det också.
*26/18 Hesekiel, 18 Kapitlet
Hesekiel, 18 Kapitlet

Den gudomliga vedergällningens ordning.

1. Och HERRENS ord kom till mig; han sade:
2. Vad orsak haven I till att bruka detta ordspråk i Israels land:
»Fäderna äta sura druvor, och barnens tänder bliva ömma därav»?
>Jer. 31,29 f.
3. Så sant jag lever, säger Herren, HERREN, I skolen ingen orsak
mer hava att bruka detta ordspråk i Israel.
4. Se, alla själar äro mina, faderns själ såväl som sonens är min;
den som syndar, han skall dö.
>1 Mos. 18,25.
5. Om nu en man är rättfärdig och övar rätt och rättfärdighet,
6. om han icke håller offermåltid på bergen, ej heller upplyfter
sina ögon till Israels hus' eländiga avgudar, om han icke
skändar sin nästas hustru, ej heller kommer vid en kvinna under
hennes orenhets tid,
>3 Mos. 18,19. 20,10.
7. om han icke förtrycker någon, utan giver tillbaka den pant han
har fått för skuld, om han icke tager rov, utan giver sitt bröd
åt den hungrige och kläder den nakne,
>Mos 22,26 f. 5 Mos. 24,10 f. Jes. 58,6 f. Matt. 25,35.
8. om han icke ockrar eller tager ränta, om han håller sin hand
tillbaka från vad orätt är och fäller rätta domar människor
emellan --
>2 Mos. 22,26. 5 Mos. 23,10. Ps. 15,5.
9. ja, om han så vandrar efter mina stadgar och håller mina rätter,
i det att han gör vad redligt är, då är han rättfärdig och skall
förvisso få leva, säger Herren, HERREN.

10. Men om han så föder en son som bliver en våldsverkare, vilken
utgjuter blod eller gör allenast något av allt detta
11. som han själv icke gjorde, en som håller offermåltid på bergen,
skändar sin nästas hustru,
12. förtrycker den arme och fattige, tager rov, icke giver pant
tillbaka, upplyfter sina ögon till de eländiga avgudarna,
bedriver vad styggeligt är,
>Am. 2,8.
13. ockrar och tager ränta -- skulle då denne få leva? Nej, han
skall icke få leva, utan eftersom han bedriver sådana
styggelser, skall han straffas med döden; hans blod skall komma
över honom.
>3 Mos. 20,9 f.
14. Och om sedan denne föder en son, vilken ser alla de synder som
hans fader begår, och vid åsynen av dem själv tager sig till
vara för att göra sådant,
15. en som icke håller offermåltid på bergen, icke upplyfter sina
ögon till Israels hus' eländiga avgudar, icke skändar sin nästas
hustru,
16. en som icke förtrycker någon, icke fordrar pant eller tager rov,
utan giver sitt bröd åt den hungrige och kläder den nakne,
17. en som icke förgriper sig på den arme, ej heller ockrar eller
tager ränta, utan gör efter mina rätter och vandrar efter mina
stadgar, då skall denne icke dö genom sin faders missgärning,
utan skall förvisso få leva.
18. Hans fader däremot, som begick våldsgärningar och rövade från
sin broder och gjorde bland sina fränder det som icke var gott,
se, han måste dö genom sin missgärning.

19. Huru kunnen I nu fråga: »Varför skulle icke sonen bära på sin
faders missgärning?» Jo, sonen övade ju rätt och rättfärdighet
och höll alla mina stadgar och gjorde efter dem; därför skall
han förvisso få leva.
20. Den som syndar, han skall dö; en son skall icke bära på sin
faders missgärning, och en fader skall icke bära på sin sons
missgärning. Över den rättfärdige skall hans rättfärdighet
komma, och över den ogudaktige skall hans ogudaktighet komma.
>5 Mos. 24,16. 2 Kon. 14,6. 2 Krön. 25,4.
21. Men om den ogudaktige omvänder sig från alla de synder som han
har begått, och håller alla mina stadgar och övar rätt och
rättfärdighet, då skall han förvisso leva och icke dö.
22. Ingen av de överträdelser han har begått skall du tillräknas
honom; genom den rättfärdighet han har övat skall han få leva.
23. Menar du att jag har lust till den ogudaktiges död, säger
Herren, HERREN, och icke fastmer därtill att han vänder om från
sin väg och får leva?
>Hes. 33,11. 2 Petr. 3,9.

24. Men om den rättfärdige vänder om från sin rättfärdighet och gör
vad orätt är, alla sådana styggelser som den ogudaktige gör --
skulle han då få leva, om han gör så? Nej, intet av all den
rättfärdighet han har övat skall då ihågkommas, utan genom den
otrohet han har begått och den synd han har övat skall han dö.
>Hes. 3,20. 33,12 f.

25. Men nu sägen I: »Herrens väg är icke alltid densamma.» Hören då,
I av Israels hus: Skulle verkligen min väg icke alltid vara
densamma? Är det icke fastmer eder väg som icke alltid är
densamma?
>Hes. 33,17 f.
26. Om den rättfärdige vänder om från sin rättfärdighet och gör vad
orätt är, så måste han dö till straff därför; genom det orätta
som han gör måste han dö.
27. Men om den ogudaktige vänder om från den ogudaktighet som han
har övat, och i stället övar rätt och rättfärdighet, då får han
behålla sin själ vid liv.
28. Ja, eftersom han kom till insikt och vände om från alla de
överträdelser han hade begått, skall han förvisso leva och icke
dö.
29. Och ändå säga de av Israels hus: »Herrens väg är icke alltid
densamma»! Skulle verkligen mina vägar icke alltid vara desamma,
I av Israels hus? Är det icke fastmer eder väg som icke alltid
är densamma?

30. Alltså: jag skall döma var och en av eder efter hans vägar, I av
Israels hus, säger Herren, HERREN. Vänden om, ja, vänden eder
bort ifrån alla edra överträdelser, för att eder missgärning
icke må bliva eder till en stötesten.
31. Kasten bort ifrån eder alla de överträdelser som I haven begått,
och skaffen eder ett nytt hjärta och en ny ande; ty icke viljen
I väl dö, I av Israels hus?
>Ps. 51,12. Hes. 11,19.
32. Jag har ju ingen lust till någons död, säger Herren
HERREN. Omvänden eder därför, så fån I leva.
*26/19 Hesekiel, 19 Kapitlet
Hesekiel, 19 Kapitlet

Klagosång över Juda konungahus.

1. Men du, stäm upp en klagosång
över Israels furstar;
2. säg:

Huru var icke din moder en lejoninna!
Bland lejon låg hon;
hon födde upp sina ungar
bland kraftiga lejon.
>1 Mos.49,9 f.
3. Så födde hon upp en av sina ungar,
så att han blev ett kraftigt lejon;
han lärde sig att taga rov,
människor åt han upp.
>2 Kon. 23,31 f. Jer. 22,10 f.
4. Men folken fingo höra om honom
och han blev fångad i deras grop;
och man förde honom med krok i nosen
till Egyptens land.

5. När hon nu såg att hon fick vänta förgäves,
och att hennes hopp blev om intet,
då tog hon en annan av sina ungar
och gjorde denne till ett kraftigt lejon.
>2 Kon. 24,18 f.
6. Stolt gick han omkring bland lejonen,
ja, han blev ett kraftigt lejon;
han lärde sig att taga rov,
människor åt han upp.
7. Han våldförde deras änkor,
deras städer förödde han.
Och landet med vad däri var blev förfärat
vid dånet av hans rytande.
8. Då bådade man upp folk mot honom
runt omkring från länderna;
och de bredde ut sitt nät för honom,
och han blev fångad i deras grop
9. Sedan satte de honom i en bur, med krok i nosen,
och förde honom till konungen Babel
Där satte man honom in i fasta borgar,
för att hans röst ej mer skulle höras
bort till Israels berg.
>2 Kon. 25,6.

10. Medan de levde i ro, var din moder såsom ett vinträd,
planterat vid vatten.
Och det blev ett fruktsamt träd, rikt på skott,
genom det myckna vattnet.
11. Det fick starka grenar,
tjänliga till härskarspiror,
och dess stam växte hög,
omgiven av lövverk,
så att det syntes vida, ty det var högt
och rikt på rankor.

12. Då ryckte man upp det i vrede,
och det blev kastat på jorden,
och stormen från öster
förtorkade dess frukt.
Dess starka grenar
brötos av och torkade bort,
elden fick förtära dem.
>Hes. 17,10. Hos. 13,15.
13. Nu är det utplanterat i öknen,
i ett torrt och törstande land.
14. Och eld har gått ut från dess yppersta gren
och har förtärt dess frukt.
Så finnes där nu ingen stark gren kvar,
ingen härskarspira!
>2 Krön. 36,11, 19 f.

En klagosång är detta, och den har fått tjäna såsom klagosång.
*26/20 Hesekiel, 20 Kapitlet
Hesekiel, 20 Kapitlet

Israels gensträvighet, förkastelse och
slutliga återupprättelse. Elden i skogen
söderut.

1. I sjunde året, på tionde dagen i femte månaden, kommo några av
de äldste i Israel för att fråga HERREN; och de satte sig ned
hos mig.
>Hes. 14,1.
2. Då kom HERRENS ord till mig han sade:
3. Du människobarn, tala med de äldste i Israel och säg till dem:
Så säger Herren, HERREN: Haven I kommit för att fråga mig? Så
sant jag lever, jag låter icke fråga mig av eder, säger Herren,
HERREN.
4. Men vill du döma dem, ja, vill du döma, du människobarn, så
förehåll dem deras fäders styggelser
5. och säg till dem: Så säger Herren, HERREN: På den dag då jag
utvalde Israel, då upplyfte jag min hand till ed inför Jakobs
hus' barn och gjorde mig känd för dem i Egyptens land; jag
upplyfte min hand till ed inför dem och sade: »Jag är HERREN,
eder Gud.
>2 Mos. 6,8. 5 Mos. 7,6.
6. På den dagen lovade jag dem med upplyft hand att föra dem ut ur
Egyptens land, till det land som jag hade utsett åt dem, ett
land som skulle flyta av mjölk och honung, och som vore
härligast bland alla länder.
>2 Mos 3,8. Jer. 3,19.
7. Och jag sade till dem: »Var och en av eder kaste bort sina ögons
styggelser, och ingen orene sig på Egyptens eländiga avgudar;
jag är HERREN, eder Gud.»
>3 Mos. 18,3. Jos. 24,14. Hes. 23,3.
8. Men de voro gensträviga mot mig och ville icke höra på mig; de
kastade icke bort var och en sina ögons styggelser, och de
övergåvo icke Egyptens eländiga avgudar. Då tänkte jag på att
utgjuta min förtörnelse över dem och att uttömma min vrede på
dem mitt i Egyptens land.
>5 Mos. 9,7, 24.
9. Men vad jag gjorde, det gjorde jag för mitt namns skull, för att
detta icke skulle bliva vanärat i de folks ögon, bland vilka de
levde, och i vilkas åsyn jag gjorde mig känd för dem, i det jag
förde dem ut ur Egyptens land.

10. Så förde jag dem då ut ur Egyptens land och lät dem komma in i
öknen.
11. Och jag gav dem mina stadgar och kungjorde för dem mina rätter;
den människa som gör efter dem får leva genom dem.
>2 Mos. 15,26. 20,1 f. 3 Mos. 18,5. 5 Mos. 5,1 f. 30,6.
>Rom. 10,5. Gal. 3,12.
12. Jag gav dem ock mina sabbater, till att vara ett tecken mellan
mig och dem, för att man skulle veta att jag är HERREN, som
helgar dem.
>2 Mos. 16,23 f. 20,8. 31,13, 17. Jes. 58,13.
13. Men Israels hus var gensträvigt mot mig i öknen; de vandrade
icke efter mina stadgar, utan föraktade mina rätter, fastän den
människa som gör efter dem får leva genom dem; de ohelgade ock
svårt mina sabbater. Då tänkte jag på att utgjuta min
förtörnelse över dem i öknen och så förgöra dem.
>4 Mos. 14,2. 15,32.
14. Men vad jag gjorde, det gjorde jag för mitt namns skull, för att
detta icke skulle bliva vanärat i de folks ögon, i vilkas åsyn
jag hade fört dem ut.
>1 Mos. 14,13 f. 5 Mos. 9,28.
15. Likväl upplyfte jag min hand inför dem i öknen och svor att jag
icke skulle låta dem komma in i det land som jag hade givit dem,
ett land som skulle flyta av mjölk och honung, och som vore
härligast bland alla länder --
>4 Mos. 14,21 f. 5 Mos. 1,34 f.
16. detta därför att de föraktade mina rätter och icke vandrade
efter mina stadgar, utan ohelgade mina sabbater, i det att deras
hjärtan följde efter deras eländiga avgudar.
17. Men jag visade dem skonsamhet och fördärvade dem icke; jag
gjorde icke alldeles ände på dem i öknen.

18. Och jag sade till deras barn i öknen: »I skolen icke vandra
efter edra fäders stadgar och icke hålla deras rätter, ej heller
orena eder på deras eländiga avgudar.
19. Jag är HERREN, eder Gud; vandren efter mina stadgar och håller
mina rätter och gören efter dem.
>5 Mos. 4,1.
20. Och helgen mina sabbater, och må de vara ett tecken mellan mig
och eder, för att man må veta att jag är HERREN, eder Gud.
21. Men deras barn voro gensträviga mot mig; de vandrade icke efter
mina stadgar och höllo icke mina rätter, så att de gjorde efter
dem fastän den människa som gör efter dem får leva genom dem; de
ohelgade ock mina sabbater. Då tänkte jag på att utgjuta min
förtörnelse över dem och att uttömma min vrede på dem i öknen.
22. Men jag drog min hand tillbaka, och vad jag gjorde, det gjorde
jag för mitt namns skull, för att detta icke skulle bliva
vanärat i de folks ögon, i vilkas åsyn jag hade fört dem ut.
23. Likväl upplyfte jag min hand inför dem i öknen och svor att
förskingra dem bland folken och förströ dem i länderna,
>3 Mos. 26,39 f. 5 Mos. 28,64 f.
24. eftersom de icke gjorde efter mina rätter, utan föraktade mina
stadgar och ohelgade mina sabbater, och eftersom deras ögon
hängde vid deras fäders eländiga avgudar.
25. Därför gav jag dem ock stadgar som icke voro till deras båtnad,
och rätter genom vilka de icke kunde bliva vid liv.
>Jer.8,8 Apg. 7,42 f. Rom. 1,24 f. 2 Tess. 2,10 f.
26. Och jag lät dem orena sig med sina offerskänker, med att låta
allt som öppnade moderlivet gå genom eld, ty jag ville slå dem
med förfäran, på det att de skulle förstå att jag är HERREN.
>Krön. 33,6. Hes. 16,20 f.

27. Tala därför till Israels hus, du människobarn, och säg till dem:
Så säger Herren, HERREN: Också därmed hava edra fäder hädat mig,
att de hava begått otrohet mot mig.
28. När jag hade låtit dem komma in i det land som jag med upplyft
hand hade lovat att giva dem, och när de så där fingo se någon
hög kulle eller något lummigt träd, då offrade de där sina
slaktoffer och framburo där sina offergåvor, mig till
förtörnelse, och läto där sina offers välbehagliga lukt uppstiga
och utgöto där sina drickoffer.
>Jes. 57,5 f.
29. Då sade jag till dem: »Vad är detta för en offerhöjd[1], denna
som I kommen[2] till?» Därav fick en sådan plats namnet
»offerhöjd», såsom man säger ännu i dag.

30. Säg därför till Israels hus: Så säger Herren, HERREN: Skolen då
I orena eder på samma sätt som edra fäder gjorde, och i trolös
avfällighet löpa efter deras styggelser?
31. I orenen eder ännu i dag på alla edra eländiga avgudar, i det
att I frambären åt dem edra offerskänker och låten edra barn gå
genom eld. Skulle jag då låta fråga mig av eder, I av Israels
hus? Nej, så sant jag lever, säger Herren, HERREN, ja låter icke
fråga mig av eder.
32. Och förvisso skall icke det få ske som har kommit eder i sinnet,
då I tänken: »Vi vilja bliva såsom hedningarna, såsom folken i
andra länder: vi vilja tjäna trä och sten.
>5 Mos. 4,28.
33. Så sant jag lever, säger Herren, HERREN, med stark hand och
uträckt arm och utgjuten förtörnelse skall jag sannerligen
regera över eder.
34. Och med stark hand och uträckt arm och utgjuten förtörnelse
skall jag föra eder ut ifrån folken och församla eder från de
länder i vilka I ären förströdda.
>Hes. 11,17.
35. Och jag skall föra eder in i Folkens öken, och där skall jag gå
till rätta med eder, ansikte mot ansikte.
>Hos. 2,14.
36. Likasom jag gick till rätta med edra fäder i öknen vid Egyptens
land, så skall jag ock gå till rätta med eder, säger Herren,
HERREN.
37. Och jag skall låta eder draga fram under staven och tvinga eder
in i förbundets band.
38. Och jag skall rensa bort ifrån eder dem som sätta sig upp emot
mig och avfalla från mig, jag skall skaffa bort dem ur det land
där de nu bo, men in i Israels land skola de icke få komma; och
I skolen förnimma att jag är HERREN.

39. Men hören nu, I av Israels hus: Så säger Herren, HERREN: Välan,
gån åstad och tjänen edra eländiga avgudar, var och en dem han
har. Sedan skolen I förvisso komma att höra på mig, och I
skolen då icke mer ohelga mitt heliga namn med edra offerskänker
och edra eländiga avgudar.
40. Ty på mitt heliga berg, på Israels höga berg, säger Herren,
HERREN där skall hela Israels hus tjäna mig, så många därav som
finnas i landet; där skall jag finna behag i dem, där skall jag
hava lust till edra offergärder och till förstlingen av edra
gåvor, vadhelst I viljen helga.
41. Vid den välbehagliga lukten skall jag finna behag i eder, när
tiden kommer, att jag för eder ut ifrån folken och församlar
eder från de länder i vilka I ären förströdda. Och jag skall
bevisa mig helig på eder inför folkens ögon.
42. Ja, I skolen förnimma att jag är HERREN, när jag låter eder
komma in i Israels land, det land som jag med upplyft hand
lovade att giva åt edra fäder.
43. Och där skolen I tänka tillbaka på edra vägar och på alla de
gärningar som I orenaden eder med; och I skolen känna leda vid
eder själva för allt det onda som I haven gjort.
>Hes. 6,9. 16,61 f. 36,31.
44. Och I skolen förnimma att jag är HERREN, när jag så handlar med
eder, för mitt namns skull och icke efter edra onda vägar och
edra skändliga gärningar, I av Israels hus, säger Herren,
HERREN.

45. Och HERRENS ord kom till mig; han sade:
46. Du människobarn, vänd ditt ansikte söderut och predika mot
söder; ja, profetera mot skogslandet söderut;
47. säg till skogen söderut: Hör HERRENS ord: Så säger Herren,
HERREN: Se, jag skall tända upp en eld i dig, och den skall
förtära alla träd i dig, både de friska och de torra; den
flammande lågan skall icke kunna släckas, och av den skola allas
ansikten förbrännas, allas mellan söder och norr.
>Jes. 10,17 f.
48. Och allt kött skall se att jag, HERREN, har upptänt den; den
skall icke kunna släckas.

49. Och jag sade: »Ack, Herre, HERRE! Dessa säga om mig: 'Denne
talar ju gåtor.'»

[1] Hebr. habbamá.
[2] Hebr. habbaím.
*26/21 Hesekiel, 21 Kapitlet
Hesekiel, 21 Kapitlet

Herrens svärd. Straffet över Juda med
dess konung och över Ammons barn.

1. Och HERRENS ord kom till mig; han sade:
2. Du människobarn, vänd ditt ansikte mot Jerusalem och predika mot
helgedomarna, ja, profetera mot Israels land.
3. Och säg till Israels land: Så säger HERREN: Se, jag skall vända
mig mot dig och draga ut mitt svärd ur skidan och utrota ur dig
både rättfärdiga och ogudaktiga.
4. Ja, eftersom jag skall utrota ur dig både rättfärdiga och
ogudaktiga, därför skall mitt svärd fara ut ur skidan och vända
sig mot allt kött mellan söder och norr;
5. och allt kött skall förnimma att jag, HERREN, har dragit ut mitt
svärd ur skidan; det skall icke mer stickas in igen.
6. Men du, människobarn, må sucka, ja, du må sucka inför deras
ögon, som om dina länder skulle brista sönder i din bittra
smärta.
7. Och när de fråga dig: »Varför suckar du?», då skall du svara:
»För ett olycksbud, som när det kommer, skall göra att alla
hjärtan förfäras och alla händer sjunka ned och alla sinnen
omtöcknas och alla knän bliva såsom vatten. Se, det kommer, ja,
det fullbordas! säger Herren, HERREN.»
>Hes. 7,17

8. Och HERRENS ord kom till mig; han sade:
9. Du människobarn, profetera och säg: Så säger HERREN: Säg: Ett
svärd, ja, ett svärd har blivit vässt och har blivit fejat.
10. Det har blivit vässt, för att det skall anställa ett slaktande;
det har blivit fejat, för att det skall blixtra. Eller skola vi
få fröjd därav? Fröjd av det som bliver ett tuktoris för min
son, ett för vilket intet trä kan bestå!
11. Nej, han har lämnat det till att fejas, för att det skall fattas
i handen; svärdet har blivit vässt och fejat för att sättas i en
dråpares hand.
12. Ropa och jämra dig, du människobarn, ty det drabbar mitt folk,
det drabbar alla Israels hövdingar. De äro med mitt folk
hemfallna åt svärdet; därför må du slå dig på länden.
>Jer. 31,19.
13. Ty rannsakning har redan skett; huru skulle det då vara möjligt
att riset icke drabbade, det ris för vilket intet kan bestå?
säger Herren, HERREN.
14. Men du, människobarn, profetera och slå händerna tillsammans; må
svärdet fördubblas, ja, bliva såsom tre, må det bliva ett
mordsvärd, ett mordsvärd jämväl för den störste, svärdet som
drabbar dem från alla håll.
>Hes. 6,11.
15. Ja, för att deras hjärtan må försmälta av ångest, och för att
många må falla, skall jag sända det blänkande svärdet mot alla
deras portar. Ack, det är gjort likt en blixt, det är draget för
att slakta!
16. Hugg lös med all makt åt höger, måtta åt vänster, varthelst din
egg kan bliva riktad.
17. Också jag skall slå mina händer tillsammans och släcka min
vrede. Jag, HERREN, har talat.
>Hes. 5,13.

18. Och HERRENS ord kom till mig; han sade:
19. Du människobarn, märk ut åt dig två vägar på vilka den
babyloniske konungens svärd kan gå fram; låt båda gå ut från ett
och samma land. Skär så ut en vägvisare, skär ut den för den
plats där stadsvägarna skilja sig.
20. Märk ut såsom det håll dit svärdet kan gå dels Rabba i Ammons
barns land, dels Juda med det befästa Jerusalem.
21. Ty konungen i Babel står redan vid vägskälet där de båda vägarna
begynna; han vill låta spå åt sig, han skakar pilarna, han
rådfrågar sina husgudar, han ser på levern.
22. I sin högra hand får han då ut lotten »Jerusalem», för att han
där skall sätta upp murbräckor, öppna sin mun till krigsrop,
upphäva sin röst till härskri, för att han där skall sätta upp
murbräckor mot portarna, kasta upp en vall och bygga en
belägringsmur. --
23. Detta synes dem vara en falsk spådom: de hava ju heliga eder.
Men han uppväcker minnet av deras missgärning, och så ryckas de
bort.
24. Därför säger Herren, HERREN så: Eftersom I haven uppväckt minnet
av eder missgärning i det att edra överträdelser hava blivit
uppenbara, så att eder syndfullhet visar sig i allt vad I gören,
ja, eftersom minnet av eder har blivit uppväckt, därför skolen I
komma att med makt ryckas bort.
25. Och du, dödsdömde, ogudaktige furste över Israel, du vilkens dag
kommer, när din missgärning har nått sin gräns,
26. så säger Herren, HERREN: Tag av dig huvudbindeln, lyft av dig
kronan. Det som nu är skall icke förbliva vad det är; vad lågt
är skall upphöjas, och vad högt är skall förödmjukas.
27. Omstörtas, omstörtas, omstörtas skall detta av mig; också detta
skall vara utan bestånd, till dess han kommer, som har rätt
därtill, den som jag har givit det åt.
>Hes. 17,22 f.

28. Och du, människobarn, profetera Och såg: Så säger Herren, HERREN
om Ammons barn och om deras smädelser: Säg: Ett svärd, ja, ett
svärd är draget, det är fejat för att slakta för att varda
mättat och för att blixtra,
>Hes. 25,1 f.
29. mitt under det att man skådar åt dig falska profetsyner och spår
åt dig lögnaktiga spådomar om att du skall sättas på de
dödsdömda ogudaktigas hals, vilkas dag kommer, när missgärningen
har nått sin gräns.
30. Må det stickas i skidan igen. I den trakt där du är skapad, i
det land varifrån du stammar, där skall jag döma dig.
31. Jag skall Utgjuta min vrede över dig, jag skall mot dig blåsa
upp min förgrymmelses eld; och jag skall giva dig till pris åt
vilda människor, åt män som äro mästare i att fördärva.
32. Du skall bliva till mat åt elden, ditt blod skall flyta i
landet; ingen skall mer tänka på dig. Ty jag, HERREN, har talat.
*26/22 Hesekiel, 22 Kapitlet
Hesekiel, 22 Kapitlet

Jerusalems syndalista. Dess straff.

1. Och HERRENS ord kom till mig; han sade:
2. Du människobarn, vill du döma ja, vill du döma blodstaden?
Förehåll henne då alla hennes styggelser
>Hes. 9,9. 20,4. 23,36. 24,6, 9.
3. och säg: Så säger Herren, HERREN: Du stad som utgjuter dina
invånares blod, så att din stund måste komma, du som gör
eländiga avgudar åt dig och så bliver orenad!
>2 Kon. 21,16.
4. Genom det blod som du har utgjutit har du ådragit dig skuld, och
genom de eländiga avgudar som du har gjort har du orenat dig; så
har du påskyndat dina dagars slut och nu hunnit gränsen för dina
år. Därför skall jag låta dig bliva till smälek för folken och
till spott för alla länder.
>5 Mos. 28,37.
5. Ja, både nära och fjärran skall man bespotta dig, du vilkens
namn är skändat, du förvirringens stad.

6. Se, hos dig trotsa Israels hövdingar var och en på sin arm, om
det gäller att utgjuta blod.
7. Över fader och moder uttalar man förbannelser hos dig; mot
främlingen övar man våld hos dig; den faderlöse och änkan
förtrycker man hos dig.
>Jer. 7,6.
8. Mina heliga ting föraktar du, och mina sabbater ohelgar du.
>Hes. 20,12 f.
9. Förtalare finnas hos dig, om det gäller att utgjuta blod. Man
håller hos dig offermåltider på bergen; man bedriver hos dig vad
skändligt är.
>Jer. 6,28. Hes. 18,6.
10. Man blottar sin faders blygd hos dig; man kränker hos dig
kvinnan, när hon har sin orenhets tid.
>3 Mos. 18,19. 20,14 ,18.
11. Man bedriver styggelse, var och en med sin nästas hustru; ja,
man orenar i skändlighet sin sons hustru; man kränker hos dig
sin syster, sin faders dotter.
>Jer. 5,8.
12. Man tager hos dig mutor för att utgjuta blod; ja, du ockrar och
tager ränta och skinnar din nästa med våld, och mig förgäter du,
säger Herren, HERREN.
13. Men se, jag slår mina händer tillsammans i harm över det
skinneri du övar, och i harm över det blod som du utgjuter hos
dig.
>Hes. 21,14.
14. Menar du att ditt mod skall bestå, eller att dina händer skola
vara starka nog, när tiden kommer, att jag utför mitt verk på
dig? Jag HERREN, har talat, och jag fullbordar det också.
15. Jag skall förskingra dig bland folken och förströ dig i
länderna; så skall jag taga bort ifrån dig all din orenhet.
16. Du skall bliva vanärad inför folkens ögon, genom din egen skuld;
och du skall förnimma att jag är HERREN.

17. Och HERRENS ord kom till mig; han sade:
18. Du människobarn, Israels hus har för mig blivit slagg; de äro
allasammans blott koppar, tenn, järn och bly i ugnen; de äro ett
silver som kan räknas för slagg.
>Jes. 1,22. Jer. 6,28.
19. Därför säger Herren, HERREN så: Eftersom I allasammans haven
blivit slagg, se, därför skall jag hopsamla eder i Jerusalem.
20. Likasom man hopsamlar silver, koppar, järn, bly och tenn i ugnen
och där blåser upp eld under det och smälter det, så skall jag i
min vrede och förtörnelse hopsamla eder och kasta eder i ugnen
och smälta eder.
21. Ja, jag skall samla eder tillhopa; och blåsa upp min
förgrymmelses eld under eder, för att I man smältas däri.
22. Likasom silver smältes i ugnen, så skolen I smältas däri; och I
skolen förnimma att det är jag, HERREN, som utgjuter min
förtörnelse över eder.

23. Och HERRENS ord kom till mig; han sade: Du människobarn, säg
till dem:
24. Du är ett land som icke bliver renat, icke varder sköljt av regn
på vredens dag.
25. De profeter som där finnas hava sammansvurit sig och blivit
såsom rytande, rovgiriga lejon; de äta upp själar, de riva till
sig gods och dyrbarheter och göra många till änkor därinne.
>Mik. 3,11. Mark. 12,40.
26. Prästerna där våldföra min lag och ohelga mina heliga ting; de
göra ingen åtskillnad mellan heligt och oheligt och undervisa
icke om skillnaden mellan rent och orent. De tillsluta sina
ögon för mina sabbater, och så bliver jag ohelgad mitt ibland
dem.
>3 Mos. 10,10 f. Jer. 2,8. Hes. 44,23. Sef. 3,4.
27. Furstarna därinne äro såsom rovgiriga vargar; de utgjuta blod
och förgöra själar för att skaffa sig vinning.
28. De profeter som de hava tjäna dem såsom vitmenare; de skåda åt
dem falska profetsyner och spå åt dem lögnaktiga spådomar; de
säga: »Så säger Herren, HERREN», och det fastän HERREN icke har
talat.
>Hes. 13,10.
29. Folket i landet begår våldsgärningar och tager rov; den arme och
fattige förtrycka de, och mot främlingen öva de våld, utan lag
och rätt.
30. Jag söker bland dem efter någon som skulle kunna uppföra en mur
och träda fram i gapet inför mig till försvar för landet, på det
att jag icke må fördärva det; men jag finner ingen.
>Ps. 106,23. Jer. 5,1. Hes. 13,5.
31. Därför utgjuter jag min vrede över dem och gör ände på dem med
min förgrymmelses eld. Deras gärningar skall jag låta komma över
deras huvuden, säger Herren, HERREN.
*26/23 Hesekiel, 23 Kapitlet
Hesekiel, 23 Kapitlet

De båda systrarna Ohola (Samaria) och
Oholiba (Jerusalem).

1. Och HERRENS ord kom till mig; han sade:
2. Du människobarn, det var en gång två kvinnor, döttrar till en
och samma moder.
3. Dessa bedrevo otukt i Egypten; de gjorde det redan i sin ungdom.
Där kramades deras bröst, och där smekte man deras jungfruliga
barm.
>Hes. 16,26.
4. Den äldre hette Ohola, och hennes syster Oholiba. Därefter blevo
de mina, och födde söner och döttrar. Och om deras namn är att
veta att Ohola är Samaria, och Oholiba Jerusalem.
>Hes. 16,8.

5. Men Ohola bedrev otukt i stället för att hålla sig till mig; hon
upptändes av lusta till sina älskare hennes grannar assyrierna,
>2 Kon. 15,19. 17,3 f. Hes. 16,28.
6. där de kommo klädda i mörkblå purpur och voro ståthållare och
landshövdingar, vackra unga män allasammans, ryttare som redo på
hästar.
7. Hon gav åt dem sin trolösa älskog, åt Assurs alla yppersta
söner; och varhelst hon upptändes av lusta, där orenade hon sig
på alla deras eländiga avgudar
8. Men ändå uppgav hon icke sin otukt med egyptierna, som hade fått
ligga hos henne i hennes ungdom, och som hade smekt hennes
jungfruliga barm och slösat på henne sin otukt.
9. Därför gav jag henne till pris åt hennes älskare, åt Assurs
söner, till vilka hon var upptänd av lusta.
>Hes. 16,36 f.
10. Och sedan dessa hade blottat hennes blygd, förde de bort hennes
söner och döttrar och dräpte henne själv med svärd; så blev hon
en varnagel för andra kvinnor, då nu dom blev hållen över henne.

11. Men fastän hennes syster Oholiba såg detta, upptändes hon av
lusta ännu värre och drev sin otukt ännu längre än systern.
>Jer. 3,7 f. Hes. 16,47 f.
12. Hon upptändes av lusta till Assurs söner; de voro ju ståthållare
och landshövdingar och voro hennes grannar, de kommo klädda i
präktig dräkt, ryttare som redo på hästar, vackra unga män
allasammans.
>2 Kon. 16,7 f.
13. Och jag såg att också hon orenade sig; båda gingo de samma väg.
14. Men denna drev sin otukt ännu längre. Ty när hon fick se
mansbilder inristade i väggen, beläten av kaldéer, som man hade
inristat och målat röda med dyrbar färg,
>Hes. 8,10.
15. framställda med gördlar kring sina länder och med ståtliga
huvudbonader, allasammans lika kämpar, ja, när hon fick se dessa
bilder av Babels söner, av de män som hade sitt fädernesland i
Kaldeen;
16. då upptändes hon av lusta till dem, strax när hon såg dem för
sina ögon. Och hon sände bud till dem i Kaldeen;
17. och Babels söner kommo till henne och lågo hos henne i älskog
och orenade henne genom sin otukt. Först sedan hon hade blivit
orenad av dem, vände sig hennes själ ifrån dem.
18. Men när hon så öppet bedrev sin otukt och blottade sin blygd, då
vände sig min själ ifrån henne, likasom den hade vänt sig ifrån
hennes syster.

19. Dock drev hon sin otukt ännu längre: hon mindes sin ungdoms
dagar, då hon bedrev otukt i Egyptens land;
>2 Kon. 18,21.
20. och så upptändes hon åter av lusta till bolarna där, som hade
kött såsom åsnor och flöde såsom hästar.
>Jer. 5,8.
21. Ja, din håg stod åter till din ungdoms skändlighet, när
egyptierna smekte din barm, därför att du hade så ungdomliga
bröst.
>Hes. 17,15.

22. Därför, du Oholiba, säger Herren, HERREN så: Se, jag skall
uppväcka mot dig dina älskare, dem som din själ har vänt sig
ifrån, och jag skall låta dem komma över dig från alla sidor,
23. Babels söner och alla kaldéer, pekodéer, soéer och koéer och
alla Assurs söner med dem, vackra unga män, ståthållare och
landshövdingar allasammans, kämpar och berömliga män, som rida
på hästar allasammans.
24. De skola komma över dig med vagnar och hjuldon i mängd och med
skaror av folk; rustade med skärmar och sköldar och klädda
hjälmar skola de anfalla dig från alla sidor. Och jag skall
överlämna domen åt dem, och de skola döma dig efter sina rätter.
25. Jag skall låta min nitälskan gå över dig, så att de fara grymt
fram mot dig; de skola skära av dig näsa och öron, och de som
bliva kvar av dig skola falla för svärd. Man skall föra bort
dina söner och döttrar, och vad som bliver kvar av dig skall
förtäras av eld.
26. Man skall slita av dig dina kläder och taga ifrån dig dina
härliga smycken.
27. Så skall jag göra slut på din skändlighet och på den otukt som
du begynte öva i Egyptens land; och du skall icke mer lyfta upp
dina ögon till dem och icke mer tänka på Egypten.
28. Ty så säger Herren, HERREN: Se, jag vill giva dig till pris åt
dem som du nu hatar, åt dem som din själ har vänt sig bort
ifrån.
29. Och de skola fara fram mot dig såsom fiender, och skola taga
ifrån dig allt vad du har förvärvat och lämna dig naken och
blottad; ja, din otuktiga blygd skall varda blottad, med din
skändlighet och din otukt.
30. Detta skall man göra dig, därför att du i otukt lopp efter
hedningarna och orenade dig på deras eländiga avgudar.
31. Du vandrade på din systers väg; därför skall jag sätta i din
hand samma kalk som gavs åt henne.
>Ps. 75,9. Jes. 51,17. Jer. 25,15.
32. Ja, så säger Herren, HERREN: Du skall nödgas dricka din systers
kalk, så djup och så vid som den är, och den skall bringa dig
åtlöje och smälek i fullt mått.
33. Du skall bliva drucken och bliva full av bedrövelse, ty en
ödeläggelsens och förödelsens kalk är din syster Samarias kalk.
34. Du skall nödgas dricka ut den till sista droppen, ja ock slicka
dess skärvor, och du skall sarga ditt bröst. Ty jag har talat,
säger Herren, HERREN.
35. Därför säger Herren, HERREN så: Eftersom du har förgätit mig och
kastat mig bakom din rygg, därför måste du ock bära på din
skändlighet och din otukt.
>1 Kon. 14,9. Jer. 2,32. 3,21. 13,25. 18,15.

36. Och HERREN sade till mig: Du människobarn, vill du döma Ohola
och Oholiba? Förehåll dem då deras styggelser.
>Hes. 22,2.
37. Ty de hava begått äktenskapsbrott, och blod låder vid deras
händer. Ja, med sina eländiga avgudar hava de begått
äktenskapsbrott; och till mat åt dem hava de offrat sina barn,
dem som de hade fött åt mig.
38. Därtill gjorde de mig detta: samma dag som de orenade min
helgedom ohelgade de ock mina sabbater.
39. Ty samma dag som de slaktade sina barn åt de eländiga avgudarna
gingo de in i min helgedom och ohelgade den. Se, sådant hava de
gjort i mitt hus.
>Jer. 7,9 f.

40. Än mer, de sände bud efter män som skulle komma fjärran ifrån;
budbärare skickades till dem, och se, de kommo, de män för vilka
du hade tvått dig och sminkat dina ögon och prytt dig med
smycken.
41. Och du satt på en härlig vilobädd, med ett dukat bord framför,
och du hade där ställt fram min rökelse och min olja.
42. Sorglöst larm hördes därinne, och till de män ur hopen, som voro
där, hämtade man ytterligare in dryckesbröder från öknen. Och
dessa satte armband på kvinnornas armar och härliga kronor på
deras huvuden.
43. Då sade jag: »Skall hon, den utlevade, få hålla i med att begå
äktenskapsbrott? Skall man alltjämt få bedriva otukt med henne,
då hon är en sådan?»
44. Ty man gick in till henne, såsom man går in till en sköka; ja,
så gick man in till Ohola och till Oholiba, de skändliga
kvinnorna.
45. Men rättfärdiga man skola döma dem efter den lag som gäller för
äktenskapsbryterskor och blodsutgjuterskor; ty
äktenskapsbryterskor äro de, och blod låder vid deras händer.
>1 Mos. 9,6. 3 Mos. 20,10. 4 Mos. 35,31 f. Hes. 16,38.
46. Ja, så säger Herren, HERREN: Må man sammankalla en församling
mot dem och prisgiva dem åt misshandling och plundring.
>Hes. 16,40 f.
47. Och församlingen skall stena dem och hugga dem i stycken med
svärd, och dräpa deras söner och döttrar, och bränna upp deras
hus i eld.
48. Så skall jag göra slut på skändligheten i landet, och alla
kvinnor må låta varna sig, så att de icke bedriva sådan
skändlighet som I.
49. Och man skall låta eder skändlighet komma över eder, och I
skolen få bära på de synder I haven begått med edra eländiga
avgudar; och I skolen förnimma att jag är Herren, HERREN.
*26/24 Hesekiel, 24 Kapitlet
Hesekiel, 24 Kapitlet

Jerusalem under bilden av en rostig
gryta. Profetens förebildliga
uppträdande efter hans hustrus död.

1. Och HERRENS ord kom till mig i nionde året, på tionde dagen i
tionde månaden; han sade:
2. Du människobarn, skriv upp åt dig namnet på denna dag, just
denna dag; ty konungen i Babel har på just denna dag ryckt fram
mot Jerusalem.
>2 Kon. 25,1. Jer. 52,4.
3. Och tala till det gensträviga släktet i en liknelse; säg till
dem: Så säger Herren, HERREN: Sätt på grytan, och när du har
satt på den, så gjut vatten däri.
>Jer. 1,13. Hes. 11,3 f.
4. Lägg sedan köttstyckena tillhopa däri, allahanda goda stycken,
av låret och bogen; och fyll den så med de bästa märgbenen.
5. Tag härtill det bästa av hjorden; och lägg bränsle under den för
att koka benen. Låt den koka starkt, så att ock benen bliva
kokta i den.

6. Så säger nu Herren, HERREN: Ve över blodstaden, den rostiga
grytan, varifrån rosten icke har kunnat tagas bort! Det ena
köttstycket efter det andra har man redan tagit ut därur, utan
att kasta lott om ordningen.
>Hes. 22,2.
7. Ty det blod hon har utgjutit är ännu kvar därinne; på kala
klippan lät hon det rinna ned; hon utgöt det icke på sådan mark
att mullen har kunnat skyla det.
>Job 16,18
8. För att vreden skulle hava sin gång, och för att jag skulle
utkräva hämnd, lät jag det blod hon utgöt komma på kala klippan,
där det icke kunde skylas.
>3 Mos. 17,13. 5 Mos. 12,16, 24.

9. Därför säger Herren, HERREN så: Ve över blodstaden! Jag skall nu
ytterligare öka på bränslet därunder.
>Hes. 21,32. Nah. 3,1. Hab. 2,12.
10. Ja, lägg på mer ved, tänd upp eld, låt köttet bliva förstört och
spadet koka in och benen bliva förbrända.
11. Och låt den sedan stå tom på eldsglöden, till dess att den
bliver så upphettad att dess koppar glödgas och orenligheten
smältes bort därur och rosten försvinner.
12. Tung möda har den kostat, och ändå har dess myckna rost icke
gått bort. Så må nu dess röst komma i elden!
13. Därför att din orenhet är så skändlig, och därför att du icke
blev ren. huru jag än sökte rena dig, därför skall du nu icke
mer bliva fri ifrån din orenhet, förrän jag har släckt min vrede
på dig.
>Hes. 5,13. 16,42.
14. Jag, HERREN, har talat. Det kommer! Jag skall fullborda det!
Jag skall icke släppa efter och icke skona och icke ångra mig.
Efter dina vägar och dina gärningar skall man döma dig, säger
Herren, HERREN.

15. Och HERRENS ord kom till mig; han sade:
16. Du människobarn, se, genom en plötslig död skall jag taga ifrån
dig den som är dina ögons lust, men du må icke hålla dödsklagan
eller gråta eller fälla tårar.
17. Tyst må du jämra dig; men du skall icke hålla sorgefest såsom
efter en död. Nej, sätt på dig din huvudbindel och tag skor på
dina fötter; skyl icke ditt skägg, och ät icke det särskilda
bröd som eljest är övligt.
>3 Mos. 10,6. 13,45. 2 Sam. 15,30. Jer. 16,7. Mik. 3,7.

18. Sedan talade jag nästa morgon till folket, men på aftonen dog
min hustru; och följande morgon gjorde jag såsom mig var
befallt.
19. Då sade folket till mig: »Vill du icke omtala för oss vad det
betyder att du så gör?»
20. Jag svarade dem: HERRENS ord kom till mig; han sade:
21. Säg till Israels hus: Så säger Herren, HERREN: Se, jag vill
ohelga min helgedom, eder stolta härlighet, edra ögons lust och
eder själs längtan. Och edra söner och döttrar, som I haven måst
övergiva, skola falla för svärd.
>Jer. 7,4.
22. Då skolen I komma att göra såsom jag har gjort: I skolen icke
skyla skägget och icke äta det övliga brödet.
23. Och I skolen behålla huvudbindlarna på edra huvuden och skorna
på edra fötter; I skolen icke hålla dödsklagan eller gråta, utan
skolen sitta där försmäktande genom edra missgärningar och sucka
med varandra.
>Jer. 16,6. Hes. 4,17.
24. Hesekiel skall vara ett tecken för eder; alldeles såsom han gör
skolen I komma att göra. När detta händer, skolen I förnimma att
jag är Herren, HERREN.
>Hes. 12,6.

25. Men du, människobarn, må veta att på den tid då jag tager ifrån
dem deras värn, deras härliga fröjd, deras ögons lust och deras
själs begär, deras söner och döttrar,
26. på den tiden skall en räddad flykting komma till dig och
förkunna detta.
>Hes. 33,21 f.
27. Och då när flyktingen är där, skall din mun upplåtas, och du
skall tala och icke mer vara stum; och du skall vara ett tecken
för dem, och de skola förnimma att jag är HERREN.
>Hes. 3,26
*26/25 Hesekiel, 25 Kapitlet
Hesekiel, 25 Kapitlet

Profetia om Ammons barn, Moab, Edom och
filistéerna.

1. Och HERRENS ord kom till mig; han sade:
2. Du människobarn, vänd ditt an- sikte mot Ammons barn och
profetera mot dem.
>Jer. 49,1 f. Hes. 21,28 f. Am. 1,13 f.
3. Och säg till Ammons barn: Hören Herrens, HERRENS ord: Så säger
Herren, HERREN: Eftersom du ropar: »Rätt så!» över min helgedom,
som har blivit oskärad, och över Israels land, som har blivit
ödelagt, och över Juda folk, som har måst vandra bort i
fångenskap,
4. se, därför vill jag giva dig till besittning åt
österlänningarna, så att de få slå upp sina tältläger i dig och
sätta upp sina boningar i dig; de skola få äta din frukt, och de
skola dricka din mjölk.
5. Och jag skall göra Rabba till en betesmark för kameler och
Ammons barns land till en lägerplats för får; och I skolen
förnimma att Jag är HERREN.
6. Ty så säger Herren, HERREN: Eftersom du klappar i händerna och
stampar med fötterna och i ditt sinnes hela övermod gläder dig
vid Israels lands ofärd,
7. se, därför skall jag uträcka min hand mot dig och giva dig till
byte åt hedningarna och utrota dig ifrån folken och utplåna dig
ur länderna; jag skall förgöra dig, och du skall förnimma att
jag är HERREN.

8. Så säger Herren, HERREN: Eftersom Moab och Seir säga: »Se, nu är
det med Juda hus likasom med alla andra folk»,
>Jes. 15,1 f. 16,1 f. Jer. 48,1 f. Am. 2,1 f.
9. se, därför skall jag lägga Moabs bergsluttning öppen och
förstöra dess städer, Ja, dess städer så många de äro, vad
härligast är i landet, Bet-Hajesimot, Baal-Meon och Kirjatama.
10. Åt österlänningarna skall jag giva det till besittning, likasom
jag skall göra med Ammons barns land, så att man icke mer tänker
på Ammons barn ibland folken.
11. Ja, över Moab skall jag hålla dom, och de skola förnimma att jag
är HERREN.

12. Så säger Herren, HERREN: Eftersom Edom har handlat så
hämndgirigt mot Juda hus och ådragit sig svår skuld genom sin
hämnd på dem,
>Jer. 49,7 f. Hes. 35,1 f. 36,5. Am. 1,11 f. Ob. v.1 f.
13. därför säger Herren, HERREN så: Jag skall uträcka min hand mot
Edom och utrota därur både människor och djur. Och jag skall
göra det till en ödemark ända från Teman, och ända borta i Dedan
skola de falla för svärd.
14. Och jag skall utföra min hämnd på Edom genom mitt folk Israel,
och dessa skola göra med Edom efter min vrede och förtörnelse;
och det skall så få känna min hämnd, säger Herren, HERREN.
>1 Mack. 5,3. 2 Mack. 10,16 f.

15. Så säger Herren, HERREN: Eftersom filistéerna hava handlat så
hämndgirigt, ja, eftersom de i sitt sinnes övermod hava velat
utkräva hämnd och i sin eviga fiendskap hava velat bereda
fördärv,
>2 Krön. 28,18. Jes. 14,29 f. Jer. 47,1 f. Am. 1,6 f. Sak. 9,5 f.
16. därför säger Herren, HERREN så: Se, jag vill uträcka min hand
mot filistéerna och utrota keretéerna och förgöra vad som är
kvar av Kustlandet vid havet.
17. Och jag skall taga stor hämnd på dem och tukta dem i
förtörnelse. Och när jag låter min hämnd drabba dem, då skola
de förnimma att jag är HERREN.
*26/26 Hesekiel, 26 Kapitlet
Hesekiel, 26 Kapitlet

Profetia mot Tyrus.

1. Och i elfte året, på första dagen i månaden, kom HERRENS ord
till mig; han sade:
2. Du människobarn, eftersom Tyrus sade om Jerusalem:

»Rätt så, uppbruten är nu
folkens port,
den är öppnad för mig;
jag bliver rik, nu då hon är förödd»,
3. därför säger Herren, HERREN så:

Se, jag skall komma
över dig, Tyrus,
och jag skall upphäva
många folk mot dig,
likasom havet
upphäver sina böljor.
>Jes. 23,1 f. Jer. 47,4. Am. 1,9 f.
4. De skola förstöra Tyrus' murar
och riva ned dess torn.
Så skall jag sopa bort själva dess grus
och förvandla staden
till en kal klippa.
5. En torkplats för fisknät
skall den vara ute i havet;
ty jag har talat,
säger Herren, HERREN.
Ja, den skall bliva
ett byte för folken;
6. och dess döttrar på fastlandet
skola dräpas med svärd.
De skola förnimma
att jag är HERREN.

7. Ty så säger Herren, HERREN: Se, jag vill låta Nebukadressar,
konungen i Babel, konungarnas konung, komma norrifrån över
Tyrus, med hästar och vagnar och ryttare och med en stor hop
folk.
>Dan. 2,37.

8. Dina döttrar på fastlandet
skall han dräpa med svärd;
han skall bygga en belägringsmur mot dig
och kasta upp mot dig en vall
och resa ett sköldtak mot dig.
9. Sin murbräckas stötar
skall han rikta mot dina murar
och skall med sina krigsredskap
bryta ned dina torn.
10. Hans hästar äro så många
att dammet skall överhölja dig.
Vid dånet av hans ryttare
och av hans hjuldon och vagnar
skola dina murar darra,
när han drager in genom dina portar,
såsom man drager in
i en erövrad stad.
11. Med sina hästars hovar
skall han trampa sönder alla dina gator;
ditt folk skall han dräpa med svärd,
och dina stolta stoder
skola störta till jorden.
>Jes. 5,28. Jer. 47,3.
12. Man skall röva dina skatter
och plundra dina handelsvaror;
man skall riva dina murar
och bryta ned dina sköna hus;
och stenarna, trävirket och gruset
skall man kasta i havet.
13. Jag skall göra slut på dina sångers buller,
och man skall icke mer höra
klangen av dina harpor.
>Jes. 24,8. Jer. 7,34. 16,9. Am. 5,23.
14. Ja, jag skall göra dig till en kal klippa
en torkplats för fisknät skall du bliva;
aldrig mer skall du varda uppbyggd.
Ty jag, HERREN, har talat,
säger Herren, HERREN.

15. Så säger Herren, HERREN till Tyrus:

Sannerligen, vid dånet av ditt fall,
när de slagna jämra sig,
vid det att man dräper och mördar i dig,
skola havsländerna bäva.
16. Och alla hövdingar vid havet
skola stiga ned från sina troner,
de skola lägga bort sina mantlar
och taga av sig sina brokigt vävda kläder;
förskräckelse bliver deras klädnad,
och nere på jorden skola de sitta;
deras förskräckelse varder ständigt ny,
och de häpna över ditt öde.
>Upp. 18,9.
17. De stämma upp en klagosång över dig
och säga om dig:

Huru har du icke blivit förstörd, du havsfolkens tillhåll,
du högtprisade stad,
du som var så mäktig på havet,
där du låg med dina invånare,
vilka fyllde människorna med skräck
för alla som bodde i dig!
18. Nu förskräckas havsländerna
på ditt falls dag,
och öarna i havet
förfäras vid din undergång.

19. Ty så säger Herren, HERREN:
När jag gör dig till en ödelagd stad,
lik någon stad som ingen bebor,
ja, när jag låter djupet upphäva sig mot dig
och de stora vattnen betäcka dig,
20. då störtar jag dig ned till dem som hava farit ned i graven,
till folk som levde för länge sedan;
och lik en längesedan ödelagd plats
får du ligga där i jordens djup,
hos dem som hava farit ned i graven.
Så skall du förbliva obebodd,
medan jag gör härliga ting i de levandes land.
21. Jag skall låta dig taga en ande med förskräckelse,
så att man aldrig i evighet skall finna dig,
huru man än söker efter dig,
säger Herren, HERREN.
>Hes. 27,36. 28,19.
*26/27 Hesekiel, 27 Kapitlet
Hesekiel, 27 Kapitlet

Tyrus såsom ett förlist skepp.

1. Och HERRENS ord kom till mig; han sade:
2. Du människobarn, stäm upp en klagosång över Tyrus;
>Jes. 23,1 f. Am. 1,9 f.
3. säg till Tyrus:

Du som bor vid havets portar
och driver köpenskap med folken,
hän till många havsländer,
så säger Herren, HERREN:

O Tyrus, du säger själv: »Jag är skönhetens fullhet.»
>Ps. 50,2. Klag. 2,15.
4. Ja, dig som har ditt rike ute i havet,
dig gjorde dina byggningsmän fullkomlig i skönhet.
5. Av cypress från Senir timrade de
allt plankverk på dig;
de hämtade en ceder från Libanon
för att göra din mast.
>5 Mos. 3,9.
6. Av ekar från Basan
tillverkade de dina åror.
Ditt däck prydde de med elfenben i ädelt trä
från kittéernas öländer.
7. Ditt segel var av fint linne,
med brokig vävnad från Egypten,
och det stod såsom ditt baner.
Mörkblått och purpurrött tyg
från Elisas öländer
hade du till soltält.
8. Sidons och Arvads invånare
voro roddare åt dig;
de förfarna män du själv hade, o Tyrus,
dem tog du till skeppare.
>1 Mos. 10,18.
9. Gebals äldste och dess förfarnaste män
tjänade dig
med att bota dina läckor.

Alla havets skepp med sina sjömän
tjänade dig
vid ditt varubyte.
>1 Kon. 5,18. Ps. 83,8.
10. Perser, ludéer och putéer
funnos i din här
och voro ditt krigsfolk.
Sköldar och hjälmar hängde de upp i dig;
dessa gåvo dig glans.
>Jes. 66.19. Jer. 46,9. Nah. 3,9.
11. Arvads söner stodo med din här
runt om på dina murar,
gamadéer hade sin plats i dina torn.
Sina stora sköldar hängde de upp
runt om på dina murar;
de gjorde din skönhet fullkomlig.
12. Tarsis var din handelsvän,
ty du var rik på allt slags gods
silver, järn, tenn och bly
gavs dig såsom betalning.
13. Javan, Tubal och Mesek,
de drevo köpenskap med dig;
trälar och kopparkärl
gåvo de dig i utbyte.
>1 Mos. 10,2 f.
14. Vagnshästar, ridhästar och mulåsnor
gåvos åt dig såsom betalning
från Togarmas land.
15. Dedans söner drevo köpenskap med dig
ja, många havsländer
drevo handel i din tjänst;
elfenben och ebenholts
tillförde de dig såsom hyllningsgåvor.
16. Aram var din handelsvän,
ty du var rik på konstarbeten;
karbunkelstenar, purpurrött tyg,
brokiga vävnader och fint linne.
koraller och rubiner
gåvo de dig såsom betalning.
17. Juda och Israels land
drevo köpenskap med dig;
vete från Minnit,
bakverk och honung,
olja och balsam
gåvo de dig i utbyte.
>Dom. 11,33.
18. Damaskus var din handelsvän,
ty du var rik på konstarbeten,
ja, på allt slags gods;
de kommo med vin från Helbon
och med ull från Sahar.
19. Vedan och Javan
gåvo dig spånad såsom betalning;
konstsmitt järn och kassia och kalmus
fick du i utbyte.
20. Dedan drev köpenskap hos dig
med sadeltäcken att rida på.
21. Araberna och Kedars alla furstar,
de drevo handel i din tjänst;
med lamm och vädurar och bockar
drevo de handel hos dig.
>1 Mos. 25,13. Ps. 120,5.
22. Sabas och Raemas köpmän
drevo köpenskap med dig;
kryddor av allra yppersta slag
och alla slags ädla stenar och guld
gåvo de dig såsom betalning.
23. Haran, Kanne och Eden,
Sabas köpmän,
Assur och Kilmad
drevo köpenskap med dig.
24. De drevo köpenskap hos dig med sköna kläder,
med mörkblå, brokigt vävda mantlar,
med mångfärgade täcken,
med välspunna, starka tåg,
på din marknad.
25. Tarsis-skepp foro åstad
med dina bytesvaror.

Så fylldes du med gods och blev tungt lastad,
där du låg i havet.
26. Och dina roddare förde dig åstad,
ut på de vida vattnen.
Då kom östanvinden och krossade dig.
där du låg i havet.
>Hes. 17,10.
27. Ditt gods, dina handels- och bytesvaror,
dina sjömän och skeppare,
dina läckors botare och dina bytesmäklare,
allt krigsfolk på dig,
allt manskap som fanns ombord på dig,
de sjunka nu ned i havet,
på ditt falls dag.
28. Vid dina skeppares klagorop
bäva markerna,
29. och alla som ro med åror
övergiva sina skepp;
sjömän och alla skeppare på havet
begiva sig i land.
30. De ropa högt över ditt öde
och klaga bittert;
de strö stoft på sina huvuden
och vältra sig i aska.
31. De raka sig skalliga för din skull
och hölja sig i sorgdräkt;
de gråta över dig i bitter sorg,
under bitter klagan.
>Jer. 48,37.
32. Med jämmer stämma de upp en klagosång om dig,
en klagosång över ditt öde:
»Vem var såsom Tyrus, hon som nu ligger i det tysta
ute i havet?»
33. Där dina handelsvaror sattes i land från havet
mättade du många folk;
med ditt myckna gods och dina många bytesvaror
riktade du jordens konungar.
34. Men nu, då du har förlist och försvunnit ifrån havet,
ned i vattnens djup,
nu hava dina bytesvaror och allt ditt manskap
sjunkit med dig.
35. Havsländernas alla inbyggare
häpna över ditt öde,
deras konungar stå rysande,
med förfäran i sina ansikten.
36. Köpmännen ute bland folken
vissla åt dig;
du har tagit en ände med förskräckelse
till evig tid.
>Hes. 26,21. 28,19.
*26/28 Hesekiel, 28 Kapitlet
Hesekiel, 28 Kapitlet

Tyrus och Sidon.

1. Och HERRENS ord kom till mig; han sade:
2. Du människobarn, säg till fursten i Tyrus: Så säger Herren,
HERREN:

Eftersom ditt hjärta är så högmodigt
och du säger: »Jag är en gud,
ja, på ett gudasäte tronar jag
mitt ute i havet»,
du som dock är en människa och icke en gud,
huru mycket du än i ditt hjärta tycker dig vara en gud --
>Jes. 31,3. Hes. 27,4. Dan. 5,20. Apg. 12,22.
3. och sant är att du är visare än Daniel;
ingen hemlighet är förborgad för dig;
>Dan. 1,17, 20.
4. genom din vishet och ditt förstånd
har du skaffat dig rikedom,
guld och silver har du skaffat dig
i dina förrådshus;
5. och genom den stora vishet varmed du drev din köpenskap
har du ökat din rikedom,
och så har ditt hjärta blivit högmodigt
för din rikedoms skull --
6. därför säger Herren, HERREN så:
Eftersom du i ditt hjärta
tycker dig vara en gud,
7. se, därför skall jag låta främlingar komma över dig,
de grymmaste folk;
och de skola draga ut sina svärd
mot din visdoms skönhet
och skola oskära din glans.
>Hes. 26,7. 30,11.
8. De skola störta dig ned i graven, och du skall dö
såsom en dödsslagen man,
mitt ute i havet.
>Jes. 14,15.
9. Månne du då skall säga till din dråpare:
»Jag är en gud»,
du som ej är en gud, utan en människa,
i dens våld, som slår dig till döds?
10. Såsom de oomskurna dö, så skall du dö,
för främlingars hand.
Ty jag har talat,
säger Herren, HERREN.
>Hes. 32,24.

11. Och HERRENS ord kom till mig han sade:
12. Du människobarn, stäm upp en klagosång över konungen i Tyrus och
säg till honom: Så säger Herren, HERREN:

Du var ypperst bland härliga skapelser,
full med vishet och fullkomlig i skönhet.
>Hes. 27,2, 4.
13. I Eden, Guds lustgård, bodde du,
höljd i alla slags ädla stenar:
karneol, topas och kalcedon,
krysolit, onyx och jaspis,
safir, karbunkel och smaragd, jämte guld;
du var prydd med smycken och klenoder,
beredda den dag då du skapades.
14. Du var en kerub, som skuggade vida,
och jag hade satt dig att vara på det heliga gudaberget,
du fick där gå omkring bland gnistrande stenar.
>2 Mos. 25,20. Jes. 14,13.
15. Lyckosam var du på dina vägar
från den dag då du skapades,
till dess att orättfärdighet blev funnen hos dig.

16. Men under din myckna köpenskap
blev ditt inre fyllt med orätt, och du föll i synd.
Då förvisade jag dig från gudaberget
och förgjorde dig, du vittskuggande kerub;
du fick ej stanna bland de gnistrande stenarna.
17. Eftersom ditt hjärta högmodades över din skönhet
och du förspillde din vishet för ditt pråls skull,
därför slog jag dig ned till jorden
och gav dig till pris åt konungarna,
så att de fingo se sin lust på dig.
18. Genom dina många missgärningar vid din orättrådiga köpenskap
ohelgade du dina helgedomar.
Därför lät jag eld gå ut ifrån dig,
och av den blev du förtärd.
Jag lät dig ligga såsom aska på jorden
inför alla som besökte dig.
>Dom. 9,20. Hes. 19,14.
19. Alla som kände dig bland folken
häpnade över ditt öde.
Du tog en ände med förskräckelse
för evig tid.
>Hes. 26,16. 27,36.

20. Och HERRENS ord kom till mig; han sade:
21. Du människobarn, vänd ditt ansikte mot Sidon och profetera mot
det
>Jes. 23,2, 4.
22. och säg: Så säger Herren, HERREN: Se, jag skall komma över dig,
Sidon, och förhärliga mig i dig. Ja, att jag är HERREN, det
skall man förnimma, när jag håller dom över henne och bevisar
mig helig på henne.
23. Och jag skall sända över henne pest och blod på hennes gator,
och dödsslagna män skola falla därinne för ett svärd som skall
drabba henne från alla sidor; och man skall förnimma att jag är
HERREN.
24. Sedan skall för Israels hus icke mer finnas någon stingande tagg
eller något sårande törne bland alla de grannfolk som nu håna
dem; och man skall förnimma att jag är Herren, HERREN.
25. Ja, så säger Herren, HERREN: När jag församlar Israels barn från
de folk bland vilka de äro förströdda, då skall jag bevisa mig
helig på dem inför folkens ögon, och de skola sedan få bo i sitt
land, det som jag har givit åt min tjänare Jakob.
26. De skola bo där i trygghet och bygga hus och plantera vingårdar
ja, de skola bo i trygghet, när jag håller dom över alla som
håna dem på alla sidor; och de skola förnimma att jag är HERREN,
deras Gud.
*26/29 Hesekiel, 29 Kapitlet
Hesekiel, 29 Kapitlet

Profetia mot Egypten.

1. I tionde året, på tolfte dagen i
tionde månaden, kom HERRENS
ord till mig; han sade:
2. Du människobarn, vänd ditt ansikte mot Farao, konungen i
Egypten, och profetera mot honom och mot hela Egypten.
>Jes. 19,1 f. Jer. 43,8 t. 44,30. 46,2 f.
3. Tala och säg: Så säger Herren, HERREN:

Se, jag skall komma över dig, Farao,
du Egyptens konung,
du stora drake, som ligger där
i dina strömmar
och säger: »Min Nilflod är min;
själv har jag gjort mig.»
>Jes. 51,9. Hes. 32,2.
4. Jag skall sätta krokar i dina käftar
och låta fiskarna i dina strömmar
fastna vid dina fjäll,
och så skall jag draga dig upp ur dina strömmar
med alla de fiskar i dina strömmar,
som hänga fast vid dina fjäll.
5. Och jag skall kasta dig ut i öknen
med alla fiskarna ifrån dina strömmar;
du skall falla på marken
och ej tagas bort därifrån eller upphämtas,
ty åt markens djur och himmelens fåglar
vill jag giva dig till mat;
6. och alla Egyptens inbyggare skola förnimma
att jag är HERREN.
Ty de äro en rörstav
för Israels barn;
>2 Kon. 18,21. Jes. 36,6.
7. ja, när dessa fatta i dig med handen, går du sönder
och sårar envar av dem i sidan;
och när de stödja sig på dig, brytes du av
och lämnar dem alla med vacklande länder.

8. Därför säger Herren, HERREN så: Se, jag vill låta svärd komma
över dig, och jag skall utrota ur dig både människor och djur.
9. Och Egyptens land skall bliva förött och ödelagt, och man skall
förnimma att jag är HERREN. Detta därför att han sade:
»Nilfloden är min; själv har jag gjort den.
>Joel 3,19.
10. Ja, därför skall jag komma över dig och dina strömmar, och göra
Egyptens land till en ödemark, ett ödelagt land, från Migdol
till Sevene, fram till Etiopiens gräns.
>Hes. 30,6.
11. Ingen människofot skall gå där fram, och ingen fot av något
boskapsdjur skall gå där fram; och det skall ligga obebott i
fyrtio år.
12. Och jag skall göra Egyptens land till en ödemark bland ödelagda
länder, och dess städer skola ligga öde bland förhärjade städer
i fyrtio år; och jag skall förskingra egyptierna bland folken
och förströ dem i länderna.

13. Ty så säger Herren, HERREN: När fyrtio år äro förlidna, skall
jag församla egyptierna från de folk bland vilka de äro
förskingrade.
14. Och jag skall åter upprätta Egypten och låta egyptierna komma
tillbaka till Patros' land, varifrån de stamma. Där skola de
bliva ett oansenligt rike,
>Jes. 11,11.
15. ja, ett rike oansenligare än andra riken, så att det icke mer
skall kunna upphäva sig över folken; jag skall låta dem bliva så
få att de icke kunna råda över folken.
16. Och Israels barn skola icke mer sätta sitt hopp till dem som
allenast uppväcka minnet av deras missgärning, när de vända sig
till dem; och de skola förnimma att jag är Herren, HERREN.

17. I tjugusjunde året, på första dagen i första månaden, kom
HERRENS ord till mig; han sade:
18. Du människobarn, Nebukadressar konungen i Babel, har låtit sin
här förrätta ett svårt arbete mot Tyrus; alla huvuden hava
blivit skalliga och alla skuldror sönderskavda. Men han och hans
här hava icke fått någon lön från Tyrus för det arbete som han
har förrättat mot det.
19. Därför säger Herren, HERREN så: Se, jag vill giva Egyptens land
åt Nebukadressar, konungen i Babel; och han skall föra bort dess
rikedomar och taga rov därifrån och göra byte där, och detta
skall hans här få till lön.
20. Såsom en vedergällning för hans arbete giver jag honom Egyptens
land; ty för min räkning hava de utfört sitt verk, säger Herren,
HERREN.
21. På den tiden skall jag låta ett horn växa upp åt Israels hus,
och du skall få upplåta din mun mitt ibland dem; och de skola
förnimma att jag är HERREN.
>Hes. 33,22.
*26/30 Hesekiel, 30 Kapitlet
Hesekiel, 30 Kapitlet

Profetia mot Egypten.

1. Och HERRENS ord kom till mig; han sade:
2. Du människobarn, profetera och säg: Så säger Herren, HERREN:
Jämren eder: »Ack ve, vilken dag!»
3. Ty dagen är nära, HERRENS dag är nära; en molnhöljd dag är det,
hednafolkens stund är inne.
>Joel 2,1 f. Sef. 1,14.
4. Ett svärd kommer över Egypten, och Etiopien fattas av ångest,
när de slagna falla i Egypten och dess rikedomar föras bort och
dess grundvalar upprivas.
>Jes. 20,3 f.
5. Etiopier, putéer och ludéer, och hela hopen av främmande folk,
och kubéer och förbundslandets söner skola med dem falla för
svärd.
6. Så säger HERREN: Ja, Egyptens försvarare skola falla, och dess
stolta makt skall störtas ned; från Migdol till Sevene skola de
som bo där falla för svärd, säger Herren, HERREN.
>Hes. 29,10 f.
7. Och deras land skall ligga öde bland ödelagda länder, och
städerna där skola vara bland förhärjade städer.
>Hes. 29,12.
8. Och man skall förnimma att jag är HERREN, när jag tänder eld på
Egypten och låter alla dess hjälpare varda krossade.
9. På den dagen skola sändebud draga ut från mig på skepp, för att
injaga skräck hos Etiopien mitt i dess trygghet; och man skall
där fattas av ångest på Egyptens dag; ty se, det kommer!

10. Så säger Herren, HERREN: Ja, jag skall göra slut på Egyptens
rikedomar genom Nebukadressar, konungen i Babel.
11. Han och hans folk med honom, de grymmaste hedningar, skola
hämtas dit till att fördärva landet; de skola draga sina svärd
mot Egypten och uppfylla landet med slagna.
>Hes. 28,7.
12. Och jag skall göra strömmarna till torr mark och sälja landet i
onda mäns hand. Jag skall ödelägga landet med allt vad däri är,
genom främmande män. Jag, HERREN, har talat.
>Jes. 19,5 f.

13. Så säger Herren, HERREN: Jag skall ock förstöra de eländiga
avgudarna och göra slut på avgudarna i Nof, och ur Egyptens land
skall ingen furste mer uppstå; och jag skall låta fruktan komma
över Egyptens land.
>Jes. 19,16 f.
14. Jag skall ödelägga Patros och tända eld på Soan och hålla dom
över No.
15. Och jag skall utgjuta min vrede över Sin, Egyptens värn, och
utrota den larmande hopen i No.
16. Ja, jag skall tända eld på Egypten, Sin skall gripas av ångest,
No skall bliva intaget och Nof överfallas på ljusa dagen.
17. Avens och Pi-Besets unga män skola falla för svärd, och själva
skola de vandra bort i fångenskap.
18. I Tehafnehes bliver dagen mörk, när jag där bryter sönder
Egyptens ok och dess stolta makt där får en ände; ja, ett moln
skall övertäcka det, och dess döttrar skola vandra bort i
fångenskap.
19. Jag skall hålla dom över Egypten, och man skall förnimma att jag
är HERREN.

20. I elfte året, på sjunde dagen i första månaden, kom HERRENS ord
till mig; han sade:
21. Du människobarn, jag har brutit sönder Faraos, den egyptiske
konungens, arm; och se, den har icke blivit förbunden, man har
icke brukat läkemedel, icke lindat den, icke lagt på den
förband, för att åter göra den stark nog till att föra svärdet.
22. Därför säger Herren, HERREN så: Se, jag skall komma över Farao,
konungen i Egypten, och bryta sönder hans armar, både den som
ännu är stark och den som redan är sönderbruten, och skall låta
svärdet falla ur hans hand.
23. Och jag skall förskingra egyptierna bland folken och förströ dem
i länderna.
24. Den babyloniske konungens armar skall jag stärka, och jag skall
sätta milt svärd i hans hand; men Faraos armar skall jag bryta
sönder, så att han upphäver jämmerrop inför honom, såsom en
dödsslagen kämpe gör.
25. Ja, jag skall stärka den babyloniske konungens armar, men Faraos
armar skola sjunka ned; och man skall förnimma att jag är
HERREN, när jag sätter mitt svärd i den babyloniske konungens
hand, för att han skall svänga det mot Egyptens land.
26. Och jag skall förskingra egyptierna bland folken och förströ dem
i länderna; och de skola förnimma att jag är HERREN.
*26/31 Hesekiel, 31 Kapitlet
Hesekiel, 31 Kapitlet

Egypten lik en härlig ceder, som dock
skall fällas.

1. I elfte året, på första dagen i tredje månaden, kom HERRENS ord
till mig; han sade:
2. Du människobarn, säg till Farao, konungen i Egypten, och till
hans larmande hop:

Vem kan förliknas
med dig i din storhet?
3. Se, du är ett ädelt träd,
en ceder på Libanon,
med sköna grenar
och skuggrik krona
och hög stam,
en som med sin topp
räcker upp bland molnen.
4. Vatten gåvo den växt,
djupets källor gjorde den hög.
Ty med sina strömmar omflöto de
platsen där den var planterad;
först sedan sände de sina flöden
till alla andra träd på marken.
5. Så fick den högre stam
än alla träd på marken,
den fick talrika kvistar
och långa grenar,
genom det myckna vatten den hade,
när den sköt skott.
6. Alla himmelens fåglar
byggde sig nästen bland dess kvistar,
under dess grenar födde
alla markens djur sina ungar,
och i dess skugga bodde
allahanda stora folk.
>Dan. 4,9.
7. Och den blev skön genom sin storhet
och genom sina grenars längd,
där den stod med sin rot
invid stora vatten.
8. Ingen ceder i Guds lustgård
gick upp emot denna,
ingen cypress hade kvistar
som kunde förliknas med dennas,
ingen lönn bar grenar,
jämförliga med dennas;
nej, intet träd i Guds lustgård
liknade den i skönhet
9. Så skön hade jag låtit den bliva,
i dess rikedom på grenar,
att alla Edens träd i Guds lustgård
måste avundas den.

10. Därför säger Herren, HERREN så Eftersom du växte så hög, ja,
eftersom ditt träd sträckte sin topp upp bland molnen och
förhävde sig i sitt hjärta över att det var så högt,
11. därför skall jag prisgiva det åt en som är väldig bland
folken. Han skall förvisso utföra sitt verk därpå, ty för dess
ogudaktighets skull har jag förkastat det.

12. Ja, främlingar hava fått hugga ned det, de grymmaste folk, och
hava låtit det ligga. Dess kvistar hava nu fallit på bergen och
i alla dalar; dess grenar hava blivit avbrutna och kastade i
alla landets bäckar, och alla folk på jorden hava måst draga
bort därifrån och försaka dess skugga och låta det ligga.
>Hes. 28,7. 30,11.
13. På dess kullfallna stam bo alla himmelens fåglar, och på dess
grenar lägra sig alla markens djur.
14. Så sker, för att ett träd som växer vid vatten aldrig skall yvas
över sin höjd och sträcka sin topp upp bland molnen; ja, för att
icke ens de väldigaste av dem skola stå och yvas, intet träd som
har haft vatten att dricka. Ty de äro allasammans hemfallna åt
döden och måste ned i jordens djup, till att vara där bland
människors barn, hos dem som hava farit ned i graven.

15. Så säger Herren, HERREN: På den dag då det for ned till
dödsriket lät jag djupet för dess skull hölja sig i sorgdräkt;
jag hämmade strömmarna där, och de stora vattnen höllos
tillbaka. Jag lät Libanon för dess skull kläda sig i svart, och
alla träd på marken förtvinade i sorg över det.
16. Genom dånet av dess fall kom jag folken att bäva, när jag
störtade det ned i dödsriket, till dem som hade farit ned i
graven. Men då tröstade sig i jordens djup alla Edens träd, de
yppersta och bästa på Libanon, alla de som hade haft vatten att
dricka.
>Jes. 14,9 f. Hes. 32,18, 31.
17. Också de hade, såsom det trädet, måst fara ned till dödsriket,
till dem som voro slagna med svärd; dit foro ock de som hade
varit dess stöd och hade bott i dess skugga bland folken.
18. Kan nu något bland Edens träd förliknas med dig i härlighet och
storhet? Och dock skall du, såsom Edens träd, störtas ned i
jordens djup och ligga där bland oomskurna, hos dem som äro
slagna med svärd. Så skall det gå Farao och hela hans larmande
hop, säger Herren, HERREN.
>Hes. 28,10. 32,19.
*26/32 Hesekiel, 32 Kapitlet
Hesekiel, 32 Kapitlet

Klagosånger över Farao och Egypten.

1. I tolfte året, på första dagen i tolfte månaden, kom HERRENS ord
till mig; han sade:
2. Du människobarn, stäm upp en klagosång över Farao, konungen i
Egypten, och säg till honom:

Det är förbi med dig, du lejon bland folken!
Och du var dock lik draken i havet,
där du for fram i dina strömmar
och rörde upp vattnet med dina fötter
och grumlade dess strömmar.
>Hes. 29,3 f.

3. Så säger nu Herren, HERREN:
Jag skall breda ut mitt nät över dig
genom skaror av många folk,
och de skola draga upp dig i mitt garn.
>Hes. 12,13. 17,20.
4. Jag skall kasta dig upp på jorden,
jag skall slunga dig bort på marken
och låta alla himmelens fåglar
slå ned på dig
och låta de vilda djuren på hela jorden
mätta sig med dig.
>Hes. 29,5. 31,13.
5. Jag skall kasta ditt kött på bergen
och fylla dalarna med ditt stora skrov.
6. Och landet som du har nedsölat
skall jag vattna med ditt blod
ända upp till bergen,
och bäckarna skola bliva fulla av dig.
7. Och när jag utsläcker dig, skall jag övertäcka himmelen
och förmörka dess stjärnor;
jag skall övertäcka solen med moln,
och månens ljus skall icke lysa mer.
>Jes. 13,10 14,12. Hes. 31,15 f. Joel 2,10, 31. 3,15.
>Matt. 24,29. Luk. 21,25.
8. Alla ljus på himmelen
skall jag förmörka för din skull
och låta mörker komma över ditt land,
säger Herren, HERREN.
9. Och många folks hjärtan
skall jag slå med skräck,
när jag gör din undergång bekant bland folkslagen,
ja, i länder som du icke känner.
>Hes. 26,15 f.
10. Jag skall komma många folk
att häpna för din skull,
och deras konungar skola för din skull
gripas av bävan,
när jag i deras åsyn svänger mitt svärd;
vart ögonblick skola de frukta,
envar för sitt liv,
på ditt falls dag.
11. Ty så säger Herren, HERREN:
Den babyloniske konungens svärd
skall komma över dig.
12. Jag skall låta din larmande hop
falla för hjältars svärd,
grymmast bland hedningar äro de alla.
De skola föröda Egyptens härlighet,
och hela dess larmande hop skall förgöras;
>Hes. 28,7.
13. jag skall utrota all dess boskap,
den som betar vid det myckna vattnet.
Av människofot skall det icke mer röras upp,
ej heller röras upp av boskapsklövar.
>Hes. 29,11.
14. Sedan skall jag låta deras vatten sjunka undan
och deras strömmar flyta bort såsom olja,
säger Herren, HERREN,
15. i det jag gör Egyptens land
till en ödslig ödemark
och berövar landet allt vad däri är,
när jag nu slår alla dess inbyggare,
så att man förnimmer att jag är HERREN.

16. Detta är en klagosång som man skall sjunga,
ja, folkens döttrar skola sjunga den;
de skola sjunga den över Egypten
med hela dess larmande hop,
säger Herren, HERREN.

17. I tolfte året, på femtonde dagen i månaden, kom HERRENS ord
till mig; han sade:
18. Du människobarn, sjung sorgesång över Egyptens larmande
hop. Bjud henne att såsom döttrarna av de väldigaste folk fara
ned i jordens djup, till dem som redan hava farit ned i graven.
>Jes. 14,3 f.

19. Finnes någon så ringa att du är förmer än hon? Nej, far du ned
och låt dig bäddas bland de oomskurna.
>Hes. 28,10.
20. Bland män som äro slagna med svärd skola ock dina falla. Svärdet
är redo; släpen bort henne med hela hennes larmande hop.
21. Mäktiga hjältar skola tala till Farao ur dödsriket, till honom
och till hans hjälpare: »Ja, de hava måst fara hitned, och nu
ligga de där, de oomskurna, slagna med svärd.»
>Jes. 14,9 f.

22. Där ligger redan Assur med hela sin skara; runt omkring honom
har denna sin gravplats. Allasammans ligga de där slagna, fallna
för svärd.
23. Sin grav har han fått längst ned i underjorden, och runt omkring
honom ligger hans skara begraven. Allasammans ligga de slagna,
fallna för svärd, de man som en gång utbredde skräck i de
levandes land.

24. Där ligger Elam med hela sin larmande hop, vilande runt omkring
hans grav. Allasammans ligga de slagna, männen som föllo för
svärd, och som oomskurna måste fara, ned i jordens djup, desamma
som en gång utbredde skräck omkring sig i de levandes land; nu
måste de bära sin skam bland de andra som hava farit ned i
graven.
25. Ja, bland slagna har han fått sitt läger med hela sin larmande
hop; runt omkring honom har denna sin gravplats. Allasammans
ligga de där oomskurna, slagna med svärd; en gång utbredde sig
ju skräck omkring dem i de levandes land, men de måste nu bära
sin skam bland dem som hava farit ned i graven. Ja, bland
slagna har han fått sin plats.

26. Där ligger Mesek-Tubal med hela sin larmande hop; runt omkring
honom har denna sin gravplats. Allasammans ligga de där
oomskurna, slagna med svärd; en gång utbredde de ju skräck
omkring sig i de levandes land.
>Hes. 27,13.
27. Men dessa fallna män ur de oomskurnas hop, de få icke vila bland
hjältarna, bland dem som hava farit ned till dödsriket i sin
krigiska rustning och fått sina svärd lagda under sina
huvuden. Nej, deras missgärningar hava kommit över deras ben. De
utbredde ju skräck i de levandes land, såsom hjältar göra.
28. Ja, också du skall bliva krossad bland de oomskurna och få ligga
bland dem som äro slagna med svärd.

29. Där ligger Edom med sina konungar och alla sina hövdingar; huru
mäktiga de än voro, hava de nu fått sin plats bland dem som äro
slagna med svärd; de måste ligga bland de oomskurna, bland dem
som hava farit ned i graven.

30. Där ligga Nordlandets furstar allasammans, med alla sidonier, ty
de hava måst fara ned till de slagna, de hava kommit på skam,
trots den skräck de utbredde genom sina väldiga gärningar. Och
de ligga där oomskurna bland dem som hava blivit slagna med
svärd; de måste bära sin skam bland dem som hava farit ned i
graven.

31. Dem skall nu Farao få se, och han skall så trösta sig över hela
sin larmande hop. Ja, Farao och hela hans har äro slagna med
svärd, säger Herren, HERREN.
>Hes. 31,16.
32. Ty väl utbredde jag skräck för honom i de levandes land, men nu
måste han, Farao, med hela sin larmande hop, låta sig bäddas
bland de oomskurna, hos dem som äro slagna med svärd, säger
Herren, HERREN.
*26/33 Hesekiel, 33 Kapitlet
Hesekiel, 33 Kapitlet

En lärares ansvar för sina åhörare. Den
gudomliga vedergällningens ordning.
Profetia vid underrättelsen om
Jerusalems fall. Folkets lättfärdighet.

1. Och HERRENS ord kom till mig; han sade:
2. Du människobarn, tala till dina landsmän och säg till dem: Om
jag vill låta svärdet komma över ett land, och folket i landet
har utsett bland sig en man som det har gjort till sin väktare,
>Hes. 31,7 f.
3. och denne ser svärdet komma över landet och stöter i basunen och
varnar folket,
4. men den som får höra basunljudet ända icke låter varna sig, och
svärdet sedan kommer och tager honom bort, då kommer hans blod
över hans eget huvud.
5. Ty han hörde ju basunljudet, men lät icke varna sig; därför
kommer hans blod över honom själv. Om han hade låtit varna sig,
så hade han räddat sitt liv. --
6. Men om väktaren ser svärdet komma och icke stöter i basunen och
folket så icke bliver varnat, och svärdet sedan kommer och tager
bort någon bland dem, då bliver visserligen denne borttagen
genom sin egen missgärning, men hans blod skall jag utkräva av
väktarens hand.

7. Dig, du människobarn, har jag satt till en väktare för Israels
hus, för att du å mina vägnar skall varna dem, när du hör ett
ord från min mun.
8. Om jag säger till den ogudaktige: »Du ogudaktige, du måste dö»,
och du då icke säger något till att varna den ogudaktige för
hans väg, så skall väl den ogudaktige dö genom sin missgärning,
men hans blod skall jag utkräva av din hand.
9. Men om du varnar den ogudaktige för hans väg, på det att han må
vända om ifrån den, och han likväl icke vänder om ifrån sin väg,
då skall visserligen han dö genom sin missgärning, men du själv
har räddat din själ.

10. Och du, människobarn, säg till Israels hus: I sägen så: »Våra
överträdelser och synder tynga på oss och vi försmäkta genom
dem. Huru kunna vi då bliva vid liv?»
>3 Mos. 26,39. Hes. 24,23.
11. Men svara dem: Så sant jag lever, säger Herren, HERREN, jag har
ingen lust till den ogudaktiges död, utan fastmer därtill att
den ogudaktige vänder om från sin väg och får leva. Så vänden då
om, ja, vänden om från edra onda vägar; ty icke viljen I väl dö,
I av Israels hus?
>Hes. 18,23 f.

12. Men du, människobarn, säg till dina landsmän: Den rättfärdiges
rättfärdighet skall icke rädda honom, när han begår
överträdelser; och den ogudaktige skall icke komma på fall genom
sin ogudaktighet, när han vänder om från sin ogudaktighet, lika
litet som den rättfärdige skall kunna leva genom sin
rättfärdighet, när han syndar.
>Hes. 3,20.
13. Om jag säger till den rättfärdige att han skall få leva, och han
sedan i förlitande på sin rättfärdighet gör vad orätt är, så
skall intet ihågkommas av all hans rättfärdighet, utan genom det
orätta som han gör skall han dö.
14. Och om jag säger till den ogudaktige: »Du måste dö», och han
sedan vänder om från sin synd och övar rätt och rättfärdighet,
>Hes. 18,21 f.
15. så att han, den ogudaktige, give tillbaka den pant han har fått
och ersätter vad han har rövat och vandrar efter livets stadgar,
så att han icke gör vad orätt är, då skall han förvisso leva och
icke dö.
>2 Mos. 22,26. 5 Mos. 24,13. Hes. 18,7 f.
16. Ingen av de synder han har begått skall då tillräknas honom; han
har övat rätt och rättfärdighet, därför skall han förvisso få
leva. --
17. Men nu säga dina landsmän: »Herrens väg är icke alltid
densamma», då det fastmer är deras egen väg som icke alltid är
densamma.
>Hes. 18,25 f.
18. Om den rättfärdige vänder om från sin rättfärdighet och gör vad
orätt är, så måste han just därför dö.
19. Men om den ogudaktige vänder om från sin ogudaktighet och övar
rätt och rättfärdighet, då skall han just därför få leva.
20. Och ändå sägen I: »Herrens väg är icke alltid densamma.» Jo, jag
skall döma var och en av eder efter hans vägar, I av Israels
hus.

21. I det tolfte året sedan vi hade blivit bortförda i fångenskap,
på femte dagen i tionde månaden, kom en flykting ifrån Jerusalem
till mig med budskapet: »Staden är intagen.»
22. Nu hade på aftonen före flyktingens ankomst HERRENS hand kommit
över mig; men på morgonen öppnade han åter min mun, just före
mannens ankomst, så att jag, då nu min mun blev öppnad, upphörde
att vara stum.
>Hes. 24,26 f.
23. Och HERRENS ord kom till mig; han sade:
24. Du människobarn, de som bo ibland ruinerna där borta i Israels
land säga »Abraham var en ensam man, och han fick dock landet
till besittning. Vi äro många, oss måste väl landet då vara
givet till besittning!»
25. Säg därför till dem: Så säger Herren, HERREN: I äten kött med
blodet i, I upplyften edra ögon till edra eländiga avgudar, och
I utgjuten blod; och likväl skullen I få hava landet till
besittning!
>1 Mos. 9,4. 3 Mos. 19,23. Hes. 18,6.
26. I trotsen på edra svärd, I bedriven vad styggeligt är, I skänden
varandras hustrur; och likväl skullen I få hava landet till
besittning!
27. Nej; så skall du säga till dem: Så säger Herren, HERREN: Så sant
jag lever, de som bo där bland ruinerna skola falla för svärd;
och dem som bo på landsbygden skall jag giva till mat åt de
vilda djuren, och de som bo i bergfästen eller i grottor skola
dö genom pest.
28. Jag skall göra landet öde och tomt, och dess stolta makt skall
få en ände; och Israels berg skola ödeläggas, så att ingen går
där fram.
29. Och de skola förnimma att jag är HERREN, när jag gör landet öde
och tomt, för alla de styggelsers skull som de hava bedrivit.

30. Men du, människobarn, dina landsmän, som orda om dig invid
väggarna och i ingångarna till husen, de tala sinsemellan, den
ene med den andre, och säga: »Kom, låt oss höra vad det är för
ett ord som nu utgår från HERREN.»
31. Och de komma till dig, såsom gällde det en folkförsamling, och
sätta sig hos dig såsom mitt folk; och de höra dina ord, men
göra icke efter dem. Ty väl hopgöra de med munnen ljuvliga ord,
men deras hjärtan stå blott efter egen vinning.
>Jes. 42,20. 53,1.
32. Och se, du är för dem, såsom när någon som har vacker röst och
spelar väl sjunger en kärleksvisa; de höra väl dina ord, men
göra icke efter dem.
33. Men när det kommer -- ty se det kommer! -- då skola de förnimma
att en profet har varit ibland dem.
*26/34 Hesekiel, 34 Kapitlet
Hesekiel, 34 Kapitlet

Profetia mot Israels herdar och löfte om
en rätt herde.

1. Och HERRENS ord kom till mig; han sade:
2. Du människobarn, profetera mot Israels herdar, profetera och säg
till dem, till herdarna: Så säger Herren, HERREN: Ve eder, I
Israels herdar, som haven sörjt allenast för eder själva! Var
det då icke för hjorden som herdarna borde sörja?
>Jer. 23,1 f.
3. I stället åten I upp det feta, med ullen klädden I eder, det
gödda slaktaden I; men om hjorden vårdaden I eder icke.
>Sak. 11,16.
4. De svaga stärkten I icke, det sjuka heladen I icke, det sargade
förbunden I icke, det fördrivna förden I icke tillbaka, det
förlorade uppsökten I icke, utan med förtryck och hårdhet fören
I fram mot dem.
5. Så blevo de förskingrade, därför att de icke hade någon herde,
de blevo till mat åt alla markens djur, ja, de blevo
förskingrade.
>Jes. 53,6. Jer. 10,21. Matt. 9,36.
6. Mina får gå nu vilse på alla berg och alla höga kullar; över
hela jorden äro mina får förskingrade, utan att någon frågar
efter dem eller uppsöker dem.
7. Hören därför HERRENS ord, I herdar:
8. Så sant jag lever, säger Herren, HERREN, sannerligen, eftersom
mina får hava lämnats till rov, ja, eftersom mina får hava
blivit till mat åt alla markens djur, då de nu icke hava någon
herde, och eftersom mina herdar icke fråga efter mina får ja,
eftersom herdarna sörja för sig själva och icke sörja för mina
får,
9. därför, I herdar: Hören HERRENS ord:
10. Så säger Herren, HERREN: Se, jag skall komma över herdarna och
utkräva mina får ur deras hand och göra slut på deras
herdetjänst; och herdarna skola då icke mer kunna sörja för sig
själva, ty jag skall rädda mina får ur deras gap, så att de icke
bliva till mat åt dem.

11. Ty så säger Herren, HERREN: Se, jag skall själv taga mig an mina
får och leta dem tillsammans.
12. Likasom en herde letar tillsammans sin hjord, när hans får äro
förströdda omkring honom, så skall ock jag leta tillsammans mina
får och rädda dem från alla de orter till vilka de förskingrades
på en dag av moln och töcken.
>Jer. 31,10. Joel 2,2. Luk. 15,4 f.
13. Och jag skall föra dem ut ifrån folken och församla dem ur
länderna, och skall låta dem komma till sitt eget land och föra
dem i bet på Israels berg, vid bäckarna och var man eljest kan
bo i landet.
14. På goda betesplatser skall jag föra dem i bet, på Israels höga
berg skola de få sina betesmarker; där skola de lägra sig på
goda betesmarker, och fett bete skola de hava på Israels berg.
>Ps. 23,1 f.
15. Jag skall själv föra mina får i bet och själv utse lägerplatser
åt dem, säger Herren, HERREN.
16. Det förlorade skall jag uppsöka, det fördrivna skall jag föra
tillbaka, det sargade skall jag förbinda, och det svaga skall
jag stärka. Men det feta och det starka skall jag förgöra; ja,
jag skall sköta det såsom rätt är.
>Sef. 3,19.

17. Men I, mina får, så säger Herren, HERREN: Se, jag vill döma
mellan får och får, mellan vädurar och bockar.
>Matt. 25,32 f.
18. Är det eder icke nog att I fån beta på den bästa betesplatsen,
eftersom I med edra fötter trampen ned vad som är kvar på eder
betesplats? Och är det eder icke nog att I fån dricka det
klaraste vattnet, eftersom I med edra fötter grumlen vad som har
lämnats kvar?
19. Skola mina får beta av det som edra fötter hava trampat ned, och
dricka vad edra fötter hava grumlat?
20. Nej; därför säger Herren, HERREN så till dem: Se, jag skall
själv döma mellan de feta fåren och de magra fåren.
21. Eftersom I med sida och bog stöten undan alla de svaga och med
edra horn stången dem, till dess att I haven drivit dem ut och
förskingrat dem,
22. därför skall jag frälsa mina får, så att de icke mer bliva till
rov, och skall döma mellan får och får.
23. Och jag skall låta en herde uppstå, gemensam för dem alla, och
han skall föra dem i bet, nämligen min tjänare David; ja, han
skall föra dem i bet, han skall vara deras herde.
>Jes. 11,1 f. 40,11. Jes. 23,5. 30,9. Hes. 37,24 f. Hos. 3,5.
>Joh. 10,11. Hebr. 13,20. 1 Petr. 2,25.
24. Jag, HERREN, skall vara deras Gud, men min tjänare David skall
vara hövding bland dem. Jag, HERREN, har talat.
25. Och jag skall med dem sluta ett fridsförbund; jag skall göra
ände på vilddjuren i landet, så att man i trygghet kan bo mitt i
öknen och sova i skogarna.
>Jes.11,6 f. Hes. 37,26. Hos. 2,18 f.
26. Och jag skall låta dem själva och landet runt omkring min höjd
bliva till välsignelse. Jag skall låta regn falla i rätt tid;
regnskurar till välsignelse skall det bliva.
>Ps. 68,10. Jes. 44,8.
27. Träden på marken skola bära sin frukt, och jorden skall giva sin
gröda, och själva skola de bo i sitt land i trygghet; och de
skola förnimma att jag är HERREN, när jag bryter sönder deras ok
och räddar dem från de människors hand, som hava hållit dem i
träldom.
28. De skola sedan icke mer bliva ett byte för folken, och markens
djur skola ej äta upp dem, utan de skola bo i trygghet, och
ingen skall förskräcka dem.
>Jer. 30,10. 46,27.
29. Och jag skall åt dem låta en plantering växa upp, som skall
bliva dem till berömmelse; och de som bo i landet skola icke mer
ryckas bort av hunger, ej heller skola de mer lida smälek av
folken.
30. Och de skola förnimma att jag, HERREN, deras Gud, är med dem,
och att de, Israels hus, äro mitt folk, säger Herren, HERREN.
31. Ja, I ären mina får, I ären får i min hjord, människor som I
ären, och jag är eder Gud, säger Herren, HERREN.
*26/35 Hesekiel, 35 Kapitlet
Hesekiel, 35 Kapitlet

Profetia mot Edom.

1. Och HERRENS ord kom till mig; han sade:
2. Du människobarn, vänd ditt ansikte mot Seirs berg och profetera
mot det;
>Jer. 49,7 f. Hes. 25,8 f., 12 f. Am. 1,11 f. Ob. v.1 f.
3. säg till det: Så säger Herren, HERREN: Se, jag skall komma över
dig, du Seirs berg, och uträcka min hand mot dig och göra dig
öde och tomt.
4. Jag skall göra dina städer till ruiner, och självt skall du
bliva öde; och du skall förnimma att jag är HERREN.
5. Eftersom du har hyst en evig fiendskap mot Israels barn och
givit dem till pris åt svärdet under deras ofärds tid, den tid
då missgärningen hade nått sin gräns,
>Ps. 137,7.
6. därför, så sant jag lever, säger Herren, HERREN, skall jag
förvandla dig till blod, och blod skall förfölja dig; eftersom
du icke har hatat blod, skall blod förfölja dig.
7. Ja, jag skall göra Seirs berg tomt och öde och utrota därifrån
envar som färdas där, fram eller tillbaka.
8. Och jag skall uppfylla dess berg med dess slagna män; ja, på
dina höjder, i dina dalar och vid alla dina bäckar skola
svärdsslagna män falla.
9. Jag skall göra dig till en ödemark för evärdlig tid, och dina
städer skola icke mer bliva bebodda; och I skolen förnimma att
jag är HERREN.
10. Eftersom du sade: »De båda folken och de båda länderna skola
bliva mina, vi skola taga dem i besittning» -- detta fastän
HERREN bodde där --
>Ps. 83,13.
11. därför, så sant jag lever, säger Herren, HERREN, skall jag
utföra mitt verk med samma vrede och nitälskan varmed du i din
hätskhet har utfört ditt verk mot dem; och jag skall göra mig
känd bland dem, när jag dömer dig.
12. Och du skall förnimma att jag är HERREN. Jag har hört alla de
smädelser som du har talat mot Israels berg, i det du har sagt:
»Det är en ödemark; de äro givna åt oss till mat.»
13. Ja, I spärraden upp munnen mot mig och togen den full av ord mot
mig; jag har väl hört det.

14. Så säger Herren, HERREN: Till hela jordens glädje skall jag göra
dig till en ödemark.
15. Därför att du gladde dig åt att Israels hus' arvedel blev
ödelagd, därför skall jag göra likaså med dig. Du skall bliva en
ödemark, du Seirs berg, du hela Edom, så långt du sträcker dig;
och man skall förnimma att jag är HERREN.
*26/36 Hesekiel, 36 Kapitlet
Hesekiel, 36 Kapitlet

Israels återupprättelse.

1. Och du, människobarn, profetera om Israels berg och säg: I
Israels berg, hören HERRENS ord.
>Hes. 6,3.
2. Så säger Herren, HERREN: Eftersom fienden säger om eder: »Rätt
så, de urgamla offerhöjderna hava nu blivit vår besittning»,
>Hes. 25,3. 26,2.
3. därför må du profetera och säga: Så säger Herren, HERREN:
Eftersom, ja, eftersom man har förött eder och fikar efter eder
från alla sidor, för att I måtten tillfalla de övriga folken
såsom deras besittning och eftersom I ären så utsatta för onda
tungors hån och folks förtal,
4. därför, I Israels berg, mån I nu höra Herrens, HERRENS ord: Så
säger Herren, HERREN till bergen och höjderna, till bäckarna och
dalarna, till de förödda ruinerna och de övergivna städerna, som
hava lämnats till rov och spott åt de övriga folken runt
omkring,
5. ja, därför säger Herren, HERREN så: Sannerligen, i brinnande
nitälskan talar jag mot de övriga folken och mot Edom, så långt
det sträcker sig, ja, mot dessa som med hela sitt hjärtas glädje
och i sitt sinnes övermod hava tillägnat sig mitt land såsom
besittning, för att driva ut dess inbyggare och göra det till
sitt byte.
6. Profetera alltså om Israels land och säg till bergen och
höjderna, till bäckarna och dalarna: Så säger Herren, HERREN:
Se, i nitälskan och vrede är det som jag talar, eftersom I liden
sådan smälek av folken.
7. Därför säger Herren, HERREN så Jag upplyfter min hand och
betygar: Sannerligen, folken runt omkring eder skola själva få
lida smälek.
8. Men I, Israels berg, I skolen åter grönska och bära frukt åt
mitt folk Israel, ty snart skola de komma åter.
9. Ty se, jag skall komma till eder, jag skall vända mig till eder,
och I skolen bliva brukade och besådda.
10. Och jag skall församla på eder människor i myckenhet, alla
Israels barn, så många de äro; och städerna skola ånyo bliva
bebodda och ruinerna åter byggas upp.
11. Ja, jag skall församla på eder människor och boskap i myckenhet,
och de skola föröka sig och bliva fruktsamma. Jag skall låta
eder bliva bebodda, alldeles såsom I fordom voren; ja, jag skall
göra eder ännu mer gott, än I förut fingen röna; och I skolen
förnimma att jag är HERREN.
12. Jag skall låta människor åter vandra fram över eder, nämligen
mitt folk Israel; de skola hava dig till besittning, och du
skall vara deras arvedel; och du skall icke vidare döda deras
barn.
13. Så säger Herren, HERREN: Eftersom man säger till dig: »Du är en
människoäterska, du har dödat ditt eget folks barn»,
14. därför skall du nu icke mer få äta upp människor och icke mer få
döda ditt folks barn, säger Herren, HERREN.
15. Jag skall icke mer låta dig höra smälek av folken, och du skall
icke mer nödgas bära folkslagens förakt; ej heller skall du mer
bringa ditt folk på fall, säger Herren, HERREN.

16. Och HERRENS ord kom till mig; han sade:
17. Du människobarn när Israels barn ännu bodde i sitt land, då
orenade de det genom sitt väsende och sina gärningar; såsom en
kvinnas orenhet var deras väsende för mig.
>Jes. 64,6.
18. Då utgöt jag min vrede över dem, för det blods skull som de hade
utgjutit över landet, och därför att de hade orenat det med sina
eländiga avgudar.
19. Jag förskingrade dem bland folken, och de blevo förströdda i
länderna; efter deras väsende och deras gärningar dömde jag dem.
20. Men till vilka folk de än kommo vanärade de mitt heliga namn, i
det att man sade om dem: »Detta är HERRENS folk, och de hava
likväl måst draga ut ur sitt land.
>Jes. 52,5. Rom. 2,24.
21. Då ville jag skona mitt heliga namn, som Israels barn vanärade
bland de folk till vilka de kommo.
22. Säg därför till Israels barn: Så säger Herren, HERREN: Icke för
eder skull gör jag detta, I Israels barn, utan för mitt heliga
namns skull, som I haven vanärat bland de folk till vilka I
haven kommit.
>Jes. 43,22 f. Hes. 28,25.
23. Jag vill nu helga mitt stora namn, som har blivit vanärat bland
folken, i det att I haven vanärat det bland dem; och folken
skola förnimma att jag är HERREN, säger Herren, HERREN, när jag
bevisar mig helig på eder inför deras ögon.
24. Ty jag skall hämta eder ifrån folken och församla eder ifrån
alla länder och föra eder till edert land.
25. Och jag skall stänka rent vatten på eder, så att I bliven rena;
jag skall rena eder från all eder orenhet och från alla edra
eländiga avgudar.
>Ps. 51,4, 9. Jes. 44,3. Sak. 13,1.
26. Och jag skall giva eder ett nytt hjärta och låta en ny ande
komma i edert bröst; jag skall taga bort stenhjärtat ur eder
kropp och giva eder ett hjärta av kött.
>Jer. 31,33 f. 32,39 f. Hes. 11,19 f. 18,31. Hebr. 10,16.
27. Jag skall låta min Ande komma i edert bröst och så göra, att I
vandren efter mina stadgar och hållen mina rätter och gören
efter dem.
28. Så skolen I få bo i det land som jag gav åt edra fäder, och I
skolen vara mitt folk, och jag skall vara eder Gud.
29. Och jag skall frälsa eder från all eder orenhet. Och jag skall
kalla fram säden och låta den bliva ymnig och skall icke mer
låta någon hungersnöd komma över eder.
>Hos. 2,21 f. Joel 2,21 f.
30. Ja, ymnig skall jag låta trädens frukt och markens gröda bliva,
för att I icke mer skolen lida hungersnödens smälek bland
folken.
>Hes. 34,29.
31. Då skolen I tänka på edra onda vägar och på edra gärningar, som
icke voro goda; och I skolen känna leda vid eder själva för edra
missgärningars och styggelsers skull.
>Hes. 6,9. 16,61. 20,43.
32. Men icke för eder skull gör jag detta, säger Herren, HERREN; det
vare eder kunnigt. I mån skämmas och blygas för edra vägar, I
Israels barn.

33. Så säger Herren, HERREN: När jag har renat eder från alla edra
missgärningar, då skall jag låta städerna ånyo bliva bebodda,
och då skola ruinerna åter byggas upp,
34. och det förödda landet skall åter bliva brukat, i stället för
att det har legat såsom en ödemark inför var man som har gått
där fram.
35. Och då skall man säga: »Det landet som var så förött har nu
blivit såsom Edens lustgård, och städerna som voro så ödelagda,
förödda och förstörda, de äro nu bebodda och befästa.»
36. Då skola de folk som äro kvar runt omkring eder förnimma att
jag, HERREN, nu åter har byggt upp det som var förstört och ånyo
planterat det som var förött. Jag, HERREN, har talat det, och
jag fullbordar det också.
>Hes. 17,24.

37. Så säger Herren, HERREN; Också på detta sätt vill jag bönhöra
Israels barn, så vill jag handla med dem: jag skall där föröka
människorna, så att de bliva såsom fårhjordar.
>Hes. 34,31.
38. Såsom hjordar av offerdjur, såsom fårhjordar i Jerusalem vid
dess högtider, så skola de hjordar av människor vara, som skola
uppfylla de ödelagda städerna. Och man skall förnimma att jag är
HERREN.
*26/37 Hesekiel, 37 Kapitlet
Hesekiel, 37 Kapitlet

De förtorkade benen som få liv. De två
stavarna som fogas tillhopa.

1. HERRENS hand kom över mig, och genom HERRENS Ande fördes jag
åstad och sattes ned mitt på slätten, som nu låg full med ben.
>Hes. 3,12, 22. 11,24.
2. Och han förde mig fram runt omkring dem, och jag såg att de lågo
där i stor myckenhet utöver dalen och jag såg att de voro
alldeles förtorkade.
3. Och han sade till mig: »Du människobarn, kunna väl dessa ben
åter bliva levande?» Jag svarade: »Herre, HERRE, du vet det.»
4. Då sade han till mig: »Profetera över dessa ben och säg till
dem: I förtorkade ben, hören HERRENS ord;
5. Så säger Herren, HERREN till dessa ben: Se, jag skall låta ande
komma in i eder, så att I åter bliven levande.
>1 Mos. 2,7. Ps. 104,30.
6. Jag skall fästa senor vid eder och låta kött växa på eder och
övertäcka eder med hud och giva eder ande, så att I åter bliven
levande; och I skolen förnimma att jag är HERREN.»

7. Och jag profeterade, såsom det hade blivit mig bjudet. Och när
jag nu profeterade, hördes ett rassel, och där blev ett gny, och
benen kommo åter tillhopa, så att det ena benet fogades till det
andra.
8. Och jag såg huru senor och kött växte på dem, och huru de
övertäcktes med hud därovanpå; men ingen ande var ännu i dem.
9. Då sade han till mig: »Profetera och tala till anden, ja,
profetera, du människobarn, och säg till anden: Så säger Herren,
HERREN: Kom, du ande, från de fyra väderstrecken[1] och blås på
dessa dräpta, så att de åter bliva levande.»
10. Och jag profeterade, såsom han hade bjudit mig. Då kom anden in
i dem, och de blevo åter levande och reste sig upp på sina
fötter, en övermåttan stor skara.
11. Och han sade till mig: »Du människobarn, dessa ben, de äro alla
Israels barn. Se, de säga: 'Våra ben äro förtorkade, vårt hopp
har blivit om intet, det är ute med oss.'
>Hes. 33,10.
12. Profetera därför och säg till dem: Så säger Herren, HERREN: Se,
jag vill öppna edra gravar och hämta eder, mitt folk, upp ur
edra gravar och låta eder komma till Israels land.
>Jes. 26,19.
13. Och I skolen förnimma att jag är HERREN, när jag öppnar edra
gravar och hämtar eder, mitt folk, upp ur edra gravar.
14. Och jag skall låta min ande komma in i eder, så att I åter
bliven levande, och jag skall låta eder få bo i edert land; och
I skolen förnimma att jag, HERREN, har tala det, och att jag
också har fullborda det, säger HERREN.»
>Hes. 36,26, 36.

15. Och HERRENS ord kom till mig han sade:
16. Du människobarn, tag dig en trästav och skriv på den: »För Juda
och hans fränder bland Israels barn.» Tag sedan en annan trästav
och skriv på den: »En stav för Josef, Efraim, och för hans
fränder av hela Israels hus.»
17. Foga dem sedan tillhopa med varandra till en enda stav, så att
de bliva förenade till ett i din hand.
18. När då dina landsmän säga till dig: »Förklara för oss vad du
menar härmed»,
>Hes. 24,19.
19. så svara dem: »Så säger Herren, HERREN: Se, jag vill taga Josefs
stav, den som är i Efraims hand, vilken stav ock gäller för de
stammar av Israel, som äro hans fränder, och intill denna vill
jag lägga Judas stav, båda tillhopa, och så göra dem till en
enda stav, så att de bliva ett i min hand.»
20. Och stavarna som du har skrivit på skall du hålla i din hand
inför deras ögon.
21. Och du skall tala till dem: Så säger Herren, HERREN: Se, jag
skall hämta Israels barn ut ifrån de folk till vilka de hava
måst vandra bort; jag skall samla dem tillhopa från alla håll
och föra dem in i deras land.
>Hes. 36,24 f.
22. Och jag skall göra dem till ett enda folk i landet, på Israels
berg; en och samma konung skola de alla hava; de skola icke mer
vara två folk och icke mer vara delade i två riken.
>Hos. 1,11. Joh. 10,16.

23. Sedan skola de icke mer orena sig med sina eländiga avgudar och
styggelser och med alla slags överträdelser. Och jag skall
frälsa dem och hämta dem från alla orter där de hava syndat, och
skall rena dem, så att de bliva mitt folk, och jag skall vara
deras Gud.
24. Och min tjänare David skall vara konung över dem, och de skola
så alla hava en och samma herde; och de skola vandra efter mina
rätter och hålla mina stadgar och göra efter dem.
>Jes. 40,11. Jer. 23,5 f. 30,9. Hes. 34,23 f. Joh. 10,11.
25. Så skola de få bo i det land som jag gav åt min tjänare Jakob,
det vari edra fäder bodde. De skola själva få bo där, så ock
deras barn och deras barnbarn till evig tid; och min tjänare
David skall vara deras hövding evinnerligen.
>Joh. 12,34.
26. Och jag skall med dem sluta ett fridsförbund; ett evigt förbund
med dem skall det vara. Jag skall insätta dem och föröka dem och
låta min helgedom stå bland dem evinnerligen.
>2 Krön. 6,16. Ps. 89,4. Jer. 31,31 f. Hes. 34,25.
27. Ja, min boning skall vara hos dem, och jag skall vara deras Gud,
och de skola vara mitt folk.
>3 Mos. 26,11 f. Hes. 11,20. 2 Kor. 6,16. Upp. 21,3.
28. Så skola folken förnimma att jag är HERREN, som helgar Israel,
då nu min helgedom förbliver ibland dem evinnerligen.

[1] Hebreiskans uttryck för ande betyder ock vind.
*26/38 Hesekiel, 38 Kapitlet
Hesekiel, 38 Kapitlet

Gogs härnadståg.

1. Och HERRENS ord kom till mig; han sade:
2. Du människobarn, vänd ditt ansikte mot Gog i Magogs land, mot
hövdingen över Ros, Mesek och Tubal, och profetera mot honom
>1 Mos. 10,2 f. Hes. 27,13 f. Upp. 20,8 f.
3. och säg: Så säger Herren, HERREN: Se, jag skall komma över dig,
Gog, du hövding över Ros, Mesek och Tubal.
>Hes. 39,1 f.
4. Jag skall locka dig åstad, jag skall sätta krokar i dina käftar
och föra dig ut med hela din här, hästar och ryttare,
allasammans i präktig rustning, en stor skara, väpnad med
skärmar och sköldar, och allasammans med svärd i hand.
>2 Kon. 19,28. Hes. 29,4.
5. Perser, etiopier och putéer är, med dem, allasammans med sköld
och hjälm,
6. Gomer och alla dess härskaror, Togarmas folk ifrån den yttersta
norden och alla dess härskaror; ja, många folk har du med dig.
7. Rusta dig och gör dig redo med alla de skaror som hava församlat
sig till dig; och bliv du deras hövitsman.
8. När lång tid har gått, skall du bliva uppbådad; i kommande år
skall du få tåga in i ett land som då har fått ro efter svärdet,
och vart folk då har blivit hopsamlat från många andra folk, ja,
upp till Israels berg, som så länge lågo öde, men vilkas folk då
har blivit hämtat fram ifrån de andra folken, så att alla nu bo
där i trygghet.
9. Dit skall du draga upp, du skall komma såsom ett oväder och vara
såsom ett moln som övertäcker landet, du med alla dina härskaror
och med många folk som följa dig.

10. Så säger Herren, HERREN: På den tiden skola planer uppstå i ditt
hjärta, och du skall tänka ut onda anslag.
11. Du skall säga: »Jag vill draga upp mot det obefästa landet, jag
vill komma över dessa säkra, som bo där i trygghet, ja, som
allasammans bo där utan murar och varken hava bommar eller
portar.»
12. Ty du vill taga rov och göra byte och vända din hand mot
ödemarker som nu åter äro bebyggda, och mot ett folk som har
blivit hopsamlat från hedningarna, och som nu förvärvar sig
boskap och gods, där det bor på jordens mittelhöjd.
13. Saba och Dedan och Tarsis' köpmän och alla dess unga lejon skola
då utfråga dig: »Har du kommit för att taga rov, har du
församlat dina skaror till att göra byte till att föra bort
silver och guld, till att taga boskap och gods, ja, till att
taga stort rov?»

14. Profetera därför, du människobarn och säg till Gog: Så säger
Herren HERREN: Se, på den tiden, när mitt folk Israel åter bor i
trygghet, då skall du förnimma det.
15. Du skall då komma från ditt land längst uppe i norr, du själv
och många folk med dig, allasammans ridande på hästar, en stor
skara, en talrik här.
16. Du skall draga upp mot mitt folk Israel och komma såsom ett moln
för att övertäcka landet. I kommande dagar skall detta ske; jag
skall då låta dig komma över mitt land, för att folken skola
lära känna mig, när jag inför deras ögon bevisar mig helig på
dig, du Gog.

17. Så säger Herren, HERREN: Du är ju den om vilken jag i forna
tider talade genom mina tjänare, Israels profeter, som i de
tiderna, år efter år, profeterade om att jag skulle låta dig
komma över dem.
>Joel 3,1 f Mik. 4,11 f. Sef. 3,8. Sak. 12,2 f. 14,1 f.

18. Men på den dagen, den dag då Gog kommer över Israels land, säger
Herren, HERREN, då skall jag giva luft åt min vrede.
19. Ja, i min nitälskan och min vredes eld betygar jag det: på den
dagen skall det förvisso bliva en stor jordbävning i Israels
land.
>Hes. 39,6 f. Matt. 24,7. Luk. 21,11.
20. Då skola de bäva för mig, både fiskarna i havet och fåglarna
under himmelen och djuren på marken och alla kräldjur som röra
sig på jorden och alla människor på jordens yta. Och bergen
skola slås ned och klipporna störta omkull och alla murar falla
till jorden.
21. Och jag skall båda upp svärd mot honom på alla mina berg, säger
Herren, HERREN; den enes svärd skall vara vänt mot den andres.
22. Och jag skall gå till rätta med honom medelst pest och blod; och
slagregn och hagelstenar, eld och svavel skall jag låta regna
över honom och hans härskaror och över de många folk som följa
honom.
>Ps. 11,6.
23. Så skall jag bevisa mig stor och helig och göra mig känd inför
många folks ögon; och de skola förnimma att jag är HERREN.
*26/39 Hesekiel, 39 Kapitlet
Hesekiel, 39 Kapitlet

Gogs undergång.

1. Och du, människobarn, profetera mot Gog och säg: Så säger
Herren, HERREN: Se, jag skall komma över dig, Gog, du hövding
över Ros, Mesek och Tubal.
>Hes. 38,2 f. Upp. 20,8 f.
2. Jag skall locka dig åstad och leda dig fram och föra dig från
landet längst uppe i norr och låta dig komma till Israels berg.
3. Där skall jag slå bågen ur din vänstra hand och låta pilarna
falla ur din högra hand.
4. På Israels berg skall du falla, med alla dina härskaror och med
de folk som följa dig; jag skall giva dig till mat åt rovfåglar
av alla slag och åt markens djur.
>Hes. 33,27.
5. Ute på marken skall du falla. Ty jag har talat, säger Herren,
HERREN.
6. Och jag skall sända eld över Magog och över dem som bo trygga i
havsländerna; och de skola förnimma att jag är HERREN.
7. Och jag skall göra mitt heliga namn kunnigt bland mitt folk
Israel, jag skall icke mer låta mitt heliga namn bliva ohelgat;
och folken skola förnimma att jag är HERREN, helig i Israel.
>Jes. 64,2. Hes. 36,20 f.
8. Se, det kommer, ja, det fullbordas! säger Herren, HERREN. Detta
är den dag om vilken jag har talat.
>Hes. 38,17.
9. Sedan skola invånarna i Israels städer gå ditut och taga
rustningar, sköldar och skärmar, bågar och pilar, handpåkar och
spjut såsom bränsle till att elda med, och de skola elda därmed
i sju år.
>Ps. 46,10. Jes. 9,4 f.
10. De skola icke behöva hämta trä från marken eller hugga ved i
skogarna, ty de skola elda med rustningarna. Så skola de taga
rov av sina rövare och plundra sina plundrare, säger Herren,
HERREN.

11. På den tiden skall jag där i Israel giva åt Gog en plats till
grav, nämligen »De framtågandes dal» öster om havet, och den
skall stänga vägen för andra som vilja tåga där fram. Där skall
man begrava Gog och hela hans larmande hop, och man skall kalla
den »Gogs larmande hops dal».
12. Och i sju månader skola Israels barn hålla på med att begrava
dem, för att rena landet.
>5 Mos. 21,23.
13. Allt folket i landet skall hålla på med begravandet, och detta
skall lända dem till berömmelse. Så skall ske på den tid då jag
förhärligar mig, säger Herren, HERREN.
14. Och man skall avskilja män som beständigt skola genomvandra
landet och begrava dem som tågade där fram, och som ännu ligga
kvar ovan jord, och de skola så rena landet; efter sju månaders
förlopp skola dessa begynna sitt letande.
15. När så någon av dessa män, som genomvandra landet, på sin färd
får se människoben, då skall han sätta upp en vård därbredvid,
till dess att dödgrävarna hinna begrava dem i »Gogs larmande
hops[1] dal».
16. Där skall ock finnas en stad med namnet Hamona. På detta sätt
skola de rena landet.

17. Du människobarn, så säger Herren, HERREN: Säg till alla slags
fåglar och till alla markens djur: Församlen eder och kommen
hit; samlen eder tillhopa från alla håll till mitt slaktoffer,
till ett stort slaktoffer som jag vill anställa åt eder på
Israels berg; I skolen få äta kött och dricka blod.
>Jes. 34,6. Upp. 19,17 f.
18. I skolen få äta kött av hjältar och dricka blod av jordens
hövdingar: av vädurar och lamm och bockar och tjurar,
allasammans gödda i Basan.
19. I skolen få äta eder mätta av fett och dricka eder druckna av
blod från det slaktoffer som jag anställer åt eder.
20. Ja, mätten eder vid mitt bord av ridhästar och vagnshästar, av
hjältar och allt slags krigsfolk, säger Herren, HERREN.

21. Och jag skall uppenbara min härlighet bland folken, så att alla
folk skola se den dom som jag har utfört, och se huru jag har
låtit min hand drabba dem.
22. Och Israels barn skola förnimma att jag, HERREN, är deras Gud,
från den dagen och allt framgent.
23. Och folken skola förnimma att Israels barn blevo bortförda i
fångenskap för sin missgärnings skull, eftersom de voro trolösa
mot mig, så att jag måste fördölja mitt ansikte för dem; och jag
gav dem då i deras ovänners hand, så att de allasammans föllo
för svärd.
>Hes. 36,17 f.
24. Efter deras orenhet och deras överträdelser handlade jag med dem
och fördolde mitt ansikte för dem.

25. Därför säger Herren, HERREN så: Nu skall jag åter upprätta Jakob
och förbarma mig över hela Israels hus och nitälska för mitt
heliga namn.
26. Och de skola förgäta sin skam och all den otrohet som de hava
begått mot mig, då de nu få bo i trygghet i sitt land, utan att
någon förskräcker dem.
27. Ja, när jag låter dem vända tillbaka ifrån folkslagen och
församlar dem från deras fienders länder, då skall jag bevisa
mig helig på dem inför många folks ögon.
28. Och de skola förnimma att jag är HERREN, deras Gud, ty om jag än
drev dem bort i fångenskap bland folken, så samlade jag dem
sedan tillhopa till deras land och lät ingen enda av dem bliva
kvar därute;
29. och jag skall därefter icke mer fördölja mitt ansikte för dem,
ty jag skall utgjuta min Ande över Israels hus, säger Herren,
HERREN'.
>Hes. 36,27. Joel 2,28. Apg. 2,17.

[1] Hebr. hamón.
*26/40 Hesekiel, 40 Kapitlet
Hesekiel, 40 Kapitlet

Det nya templet. Dess yttre portar och
förgårdar.

1. I det tjugufemte året sedan vi hade blivit bortförda i
fångenskap, vid årets begynnelse, på tionde dagen i månaden, i
det fjortonde året sedan staden hade blivit intagen, på just den
dagen kom HERRENS hand över mig, och han förde mig ditbort.
>2 Kon. 25,4. Hes. 33,21.
2. I en syn från Gud förde han mig till Israels land och satte mig
ned på ett mycket högt berg, och på detta var likasom en stad
byggd söderut.
>Jes. 2,2.
3. Och dit förde han mig, och se, där stod en man vilkens utseende
var såsom koppar; han hade ett linnesnöre i sin hand, så ock en
mätstång; och han stod vid porten.
>Sak. 2,1. Upp. 21,15.
4. Och mannen talade till mig: »Du människobarn, se med dina ögon
och hör med dina öron, och akta på allt som jag kommer att visa
dig, ty du har blivit förd hit, för att jag skall visa dig det;
förkunna för Israels hus allt vad du får se.»

5. Och jag såg att en mur gick utomkring huset, runt omkring det.
Och mätstången som mannen hade i sin hand var sex alnar lång,
var aln en handsbredd längre än en vanlig aln. Och han mätte
murbyggnadens bredd: den var en stång, och dess höjd: den var en
stång.
>Hes. 43,13. 2 Krön. 3,3.
6. Därefter gick han till en port som låg mot öster och steg uppför
dess trappsteg; och han mätte portens ena tröskel: den var en
stång bred och sedan den andra tröskeln: den var en stång bred.
7. Och var vaktkammare var en stång lång och en stång bred, och
avståndet mellan vaktkamrarna var fem alnar; och porttröskeln
invid portens förhus på inre sidan mätte en stång.
>Hes. 44,11.
8. Och han mätte upp portens förhus på inre sidan: det mätte en
stång.
9. Han mätte upp portens förhus det höll åtta alnar, och dess
murpelare: de höllo två alnar. Och portens förhus låg på inre
sidan.
10. Och vaktkamrarna i porten mot öster voro tre på var sida, alla
tre lika stora; och murpelarna på båda sidorna voro lika stora.
11. Och han mätte portöppningens bredd: den var tio alnar, och
portens längd: den var tretton alnar.
12. Och framför vaktkamrarna var en avskrankning, som höll en aln;
en aln höll ock avskrankningen på motsatta sidan; och var
vaktkammare, på vardera sidan, höll sex alnar.
13. Och han mätte porten från den ena vaktkammarens tak till den
andras: den var tjugufem alnar bred; och dörr låg mot dörr.
14. Och han tog upp murpelarna till sextio alnar; och intill
förgårdens murpelare sträckte sig porten runt omkring.
15. Och avståndet mellan ingångsportens framsida och förhusets
framsida vid den inre portöppningen var femtio alnar.
16. Och slutna fönster funnos till vaktkamrarna och till deras
murpelare invändigt i porten runt omkring, och likaledes i
förhusen; fönstren sutto runt omkring invändigt, och murpelarna
voro prydda med palmer.

17. Och han förde mig till den yttre förgården, och jag såg att där
voro tempelkamrar och ett stengolv, anlagt runt omkring
förgården; trettio tempelkamrar voro uppbyggda på stengolvet.
18. Och stengolvet gick utefter portarnas sidoväggar, så att det
motsvarade portarnas längd; detta var det nedre stengolvet.
19. Och han mätte avståndet från den nedre portens framsida till den
inre förgårdens yttre framsida: det var hundra alnar, både på
östra sidan och på norra.
20. Sedan mätte han ock längden och bredden på den port som låg mot
norr på den yttre förgården.
21. Också den hade tre vaktkamrar på var sida och likaledes
murpelare och förhus, lika stora som den förra portens; den var
femtio alnar lång och tjugufem alnar bred.
22. Och fönstren, förhuset och palmerna däri voro lika stora som i
den port som låg mot öster; och man steg upp till den på sju
trappsteg, och dess förhus låg framför dessa.
23. Och en port till den inre förgården fanns mitt emot denna port,
det var i norr såsom i öster; och han mätte avståndet från den
ena porten till den andra: det var hundra alnar.
24. Därefter lät han mig gå till södra sidan, och jag såg att också
på södra sidan fanns en port. Och han mätte dess murpelare och
förhus; de voro lika stora som de andra.
25. Och fönster funnos på den och på dess förhus runt omkring,
likadana som de andra fönstren. Den var femtio alnar lång och
tjugufem alnar bred.
26. Och trappan ditupp utgjordes av sju trappsteg, och dess förhus
låg framför dessa; och den var prydd med palmer på sina
murpelare, på båda sidor.
27. Och en port till den inre förgården fanns ock på södra sidan;
och han mätte avståndet från den ena porten till den andra på
södra sidan: det var hundra alnar.

28. Därefter förde han mig till den inre förgården genom södra
porten. Och han mätte den södra porten den var lika stor som de
andra
29. Och dess vaktkamrar, murpelare och förhus voro lika stora som de
andra, och fönster funnos på den och på dess förhus runt
omkring. Den var femtio alnar lång och tjugu fem alnar bred.
30. Och förhus funnos runt omkring tjugufem alnar långa och fem
alnar breda.
31. Och dess förhus låg utåt den yttre förgården, och dess murpelare
voro prydda med palmer; och uppgången därtill utgjordes av åtta
trappsteg.

32. Sedan förde han mig till den inre förgårdens östra sida och
mätte porten där; den var lika stor som de andra.
33. Och dess vaktkamrar, murpelare och förhus voro lika stora som de
andra, och fönster funnos på den och på dess förhus runt
omkring. Den var femtio alnar lång och tjugufem alnar bred.
34. Och dess förhus låg mot den yttre förgården, och dess murpelare
voro prydda med palmer på båda sidor; och uppgången därtill
utgjordes av åtta trappsteg.

35. Därefter förde han mig till den norra porten och mätte den; den
var lika stor som de andra.
36. Så ock dess vaktkamrar, murpelare och förhus, och fönster funnos
på den runt omkring. Den var femtio alnar lång och tjugufem
alnar bred.
37. Och dess murpelare stodo vid den yttre förgården, och dess
murpelare voro prydda med palmer på båda sidor; och uppgången
därtill utgjordes av åtta trappsteg.

38. Och en tempelkammare med sin ingång fanns vid murpelarna, i
portarna; där skulle man skölja brännoffren.
39. Och i portens förhus stodo två bord på var sida, och på dem
skulle man slakta brännoffers-, syndoffers- och
skuldoffersdjuren.
40. Och vid den yttre sidovägg som låg norrut, när man steg upp till
portens ingång, stodo två bord; och vid den andra sidoväggen på
porten förhus stodo ock två bord.
41. Alltså stodo vid portens sidoväggar fyra bord på var sida, eller
tillsammans åtta bord, på vilka man skulle slakta.
42. Och för brännoffret stodo där fyra bord av huggna stenar, en och
en halv aln långa, en och en halv aln breda och en aln höga; på
dessa skulle man lägga de redskap som man slaktade brännoffers-
och slaktoffersdjuren med.
43. Och dubbelkrokar, en handsbredd långa, voro fästa innantill runt
om kring; och på borden skulle offerköttet läggas.

44. Och utanför den inre porten funnos för sångarna, på den inre
gården, tempelkamrar, som lågo vid den norra portens sidovägg,
med sin framsida åt söder; och en annan låg vid den östra
portens sidovägg med sin framsida åt norr.
45. Och han talade till mig: »Denna tempelkammare, vars framsida
ligger mot söder, är för de präster som förrätta tjänsten inne i
huset.
46. Och den tempelkammare vars framsida ligger mot norr är för de
präster som förrätta tjänsten vid altaret, alltså för Sadoks
söner, vilka äro de av Levi barn, som få träda fram till HERREN
för att göra tjänst inför honom.»
>1 Sam. 2,35. 1 Kon. 2,35. Hes. 48,11.
47. Och han mätte förgården; den var hundra alnar lång och hundra
alnar bred, en liksidig fyrkant; och altaret stod framför huset.

Hesekiel, 41 Kapitlet

Tempelhuset.

48. Sedan förde han mig till huset förhus. Och han mätte för
husets murpelare: de höllo fem alnar var på sin sida, så ock
porten bredd: den var på var sida tre alnar.
49. Förhuset var tjugu alnar lång och elva alnar brett, nämligen vid
trappstegen på vilka man steg ditupp. Och vid murpelarna stodo
pelare, en på var sida.
*26/41 Hesekiel, 41 Kapitlet
1. Därefter förde han mig till tempelsalen. Och han mätte
murpelarna de voro sex alnar breda, var på sin sida --
tabernaklets bredd.
2. Och ingången var tio alnar bred, och sidoväggarna vid ingången
voro på var sida fem alnar. Sedan mätte han salens längd: den
var fyrtio alnar, och dess bredd: den var tjugu alnar.
>1 Kon. 6,2,17.

3. Därefter gick han in i det innersta rummet. Och han mätte
murpelarna vid ingången: de höllo två alnar, och ingången: den
höll sex alnar, och ingångens bredd: den var sju alnar.
4. Och han mätte dess längd: den var tjugu alnar, och dess bredd:
den var tjugu alnar, framför tempelsalen. Och han sade till mig:
»Detta är det allraheligaste.»
>1 Kon. 6,20.

5. Därefter mätte han husets mur: den höll sex alnar, och
sidokamrarnas bredd: den var fyra alnar, runt omkring hela
huset.
>1 Kon. 6,5 f.
6. Och sidokamrarna lågo den ena ovanför den andra, i trettiotre
omgångar; och på den mur som sträckte sig innanför sidokamrarna
runt omkring funnos avsatser, på vilka de skulle hava sitt
fäste; ty i själva husväggen skulle de icke vara infästa.
7. Härigenom blevo sidokamrarna, där de lågo kring huset, bredare
alltefter som de lågo högre upp. Ty husets kringbyggnad
sträckte sig med övervåning ovanpå övervåning runt omkring
huset. Därför växte bredden inåt, alltefter som våningen låg
högre upp. Och från den nedersta våningen steg man så upp i den
översta genom den mellersta.
8. Och jag såg att huset låg på en upphöjd fot, som sträckte sig
runt däromkring; sidokamrarnas grundvalar voro nämligen en hel
stång höga, sex alnar till kanten.
9. Sidokamrarnas yttermur var fem alnar tjock; och den plats som
blev fri tillhörde husets sidokamrar.
10. Och mellanrummet bort till tempelkamrarna var tjugu alnar brett
runt omkring hela huset.
11. Och ingångarna till sidokamrarna lågo utåt den fria platsen, en
ingång mot norr och en ingång åt söder; den fria platsen var fem
alnar bred, runt omkring.

12. Och den byggnad som låg invid den avsöndrade platsen på västra
sidan var sjuttio alnar bred, och byggnadens mur var fem alnar
tjock runt omkring och nittio alnar lång.

13. Och han mätte huset: det var hundra alnar långt. Och den
avsöndrade platsen jämte byggnaden med dess murar utgjorde en
längd av hundra alnar.
14. Och bredden på husets framsida jämte den avsöndrade platsen åt
öster utgjorde en längd av hundra alnar.
15. Och han mätte längden på den byggnad som låg invid den
avsöndrade platsen, på dennas baksida, och mätte avsatserna på
dess framvägg åt båda sidor -- de höllo hundra alnar -- vidare
det inre tempelrummet och förgårdsförhusen,
16. trösklarna och de slutna fönstren, avsatserna på framväggen runt
omkring, i deras tre våningar, platsen invid tröskeln -- som var
av polerat trä -- runt omkring,
17. så ock avståndet från marken upp till fönstren. Och fönstren
voro täckta. Men ovanför dörren, både in emot det inre rummet
och utåt, och eljest utefter hela väggen runt omkring, innantill
och utantill, funnos avmätta fält,
18. på vilka framställdes keruber och palmer, var palm mellan två
keruber. Och var kerub hade två ansikten:
19. ett människoansikte åt palmen på ena sidan, och ett lejonansikte
åt palmen på andra sidan; så var gjort på hela huset runt
omkring.
20. Från marken ända upp över ingången funnos keruber och palmer
framställda, så ock på tempelsalens väggar.
21. Tempelsalens dörröppning var fyrkantig, och framsidan av det
heligaste hade sitt givna utseende.
>1 Kon. 6,31.
22. Altaret var av trä, tre alnar högt och två alnar långt, och det
hade hörn; och dess långsidor och väggar voro av trä. Och han
talade till mig: »Detta är det bord som skall stå inför HERRENS
ansikte.»

23. Och både tempelsalen och det heligaste hade dubbeldörrar.
24. Och var dörr hade två dörrskivor, två vridbara dörrskivor: den
ena dörren hade två dörrskivor, och likaledes den andra två.
25. Och på dem, på dörrarna till tempelsalen, funnos framställda
keruber och palmer, likasom på väggarna; och på förhusets
framsida, utantill, var ett trapphus av trä.
>1 Kon. 7,6. Hes. 40,26.
26. Och slutna fönster och palmer funnos på förhusets sidoväggar, på
båda sidor, så ock i husets sidokamrar och i
trapphusen.
>Hes. 40,16.
*26/42 Hesekiel, 42 Kapitlet
Hesekiel, 42 Kapitlet

Templets omgivningar.

1. Och han lät mig gå ut på den yttre förgården den väg som gick åt
norr, och förde mig därefter till den byggnad med tempelkamrar,
som låg invid den avsöndrade platsen och tillika invid
murbyggnaden norrut,
2. till långsidan, som mätte hundra alnar, med sin ingång i norr;
men bredden var femtio alnar.
3. Ut emot den tjugu alnar breda platsen på den inre förgården och
ut emot stengolvet på den yttre förgården lågo avsatserna på det
ena husets framvägg mitt emot avsatserna på det andra husets
framvägg, i tre våningar.
4. Och framför tempelkamrarna gick en tio alnar bred gång till den
inre förgården, en alnsbred väg; och ingångarna lågo mot norr.
5. Men de översta tempelkamrarna voro mindre än de andra, ty
avsatserna på framväggen togo bort mer rum från dem än från de
nedersta och mellersta kamrarna i byggnaden.
6. Ty kamrarna lågo i tre våningar och hade inga pelare, såsom
förgårdarna hade; därför blevo de översta våningens kamrar mer
indragna än den nedersta och den mellersta våningens.
7. Och en yttre skiljemur gick utmed tempelkamrarna åt den yttre
förgården till, framför tempelkamrarna, och den var femtio alnar
lång.
8. Ty längden på tempelkammarbyggnaden utåt den yttre förgården var
femtio alnar, men åt templet till hundra alnar.
9. Och nedanför dessa tempelkamrar var ingången från öster, när man
ville komma till dem från den yttre förgården.

10. Där förgårdens skiljemur var som tjockast, lågo ock på östra
sidan tempelkamrar invid den avsöndrade platsen och tillika
invid murbyggnaden.
11. Och en väg gick framför dem, likadan som vägen framför
tempelkamrarna på norra sidan; och de hade samma längd och
bredd. Och alla utgångar här voro såsom där, både i fråga om
övriga anordningar och i fråga om själva dörröppningarna.
12. Och såsom det var med dörröppningarna på tempelkamrarna vid
södra sidan, så fanns också har en dörröppning, vid vilken en
väg begynte, en väg som gick utefter den behöriga skiljemuren,
och som låg österut, när man gick in i tempelkamrarna.

13. Och han sade till mig: »De norra och södra tempelkamrarna invid
den avsöndrade platsen skola vara de heliga tempelkamrar i vilka
prästerna, som få träda fram inför HERREN, skola äta det
högheliga; där skola de förvara det högheliga, såväl spisoffer
som syndoffer och skuldoffer ty det är en helig plats.
>3 Mos. 2,3, 10.
14. När prästerna -- som från helgedomen icke strax få begiva sig
till den yttre förgården -- hava kommit ditin, skola de där
lämna kvar de kläder i vilka de hava gjort tjänst, ty dessa äro
heliga; först när de hava iklätt sig andra kläder, få de träda
ut på den plats som är för folket.»

15. När han nu hade slutat uppmätningen av det inre huset, lät han
mig gå ut till den port som låg mot öster. Och han mätte platsen
runt omkring.
16. Han mätte med sin mätstång åt östra sidan: den höll efter
mätstången fem hundra stänger runt omkring.
17. Han mätte åt norra sidan: den höll efter mätstången fem hundra
stänger runt omkring.
18. Han mätte ock åt södra sidan: den höll efter mätstången fem
hundra stänger.
19. Han vände sig mot västra sidan och mätte med mätstången fem
hundra stänger.
20. Åt alla fyra sidorna mätte han platsen. Den var omgiven av en
mur, som utefter platsens längd höll fem hundra stänger och
utefter dess bredd fem hundra stänger. Och den skulle skilja det
heliga från det som icke var heligt.
*26/43 Hesekiel, 43 Kapitlet
Hesekiel, 43 Kapitlet

Herrens härlighet drager in i det nya
templet. Altaret och dess invigning.

1. Och han lät mig gå åstad till porten, den port som vette åt
öster.
2. Då såg jag Israels Guds härlighet komma österifrån, och dånet
därvid var såsom dånet av stora vatten, och jorden lyste av hans
härlighet.
3. Och den syn som jag då såg var likadan som den jag såg, när jag
kom för att fördärva staden; det var en syn likadan som den jag
såg vid strömmen Kebar. Och jag föll ned på mitt ansikte.
>Hes. 1,4 f. 10,18 f. 11,22 f.
4. Och HERRENS härlighet kom in i huset genom den port som låg mot
öster.
5. Och en andekraft lyfte upp mig och förde mig in på den inre
förgården, och jag såg att HERRENS härlighet uppfyllde huset.
>2 Mos. 40,34. 1 Kon. 8,10.
6. Då hörde jag en röst tala till mig från huset, under det att en
man stod bredvid mig.
7. Den sade till mig: Du människobarn, detta är den plats där min
tron är, den plats där mina fötter skola stå, där jag vill bo
ibland Israels barn evinnerligen. Och Israels hus skall icke mer
orena mitt eviga namn, varken de själva eller deras konungar,
med sin trolösa avfällighet, med sina konungars döda kroppar och
med sina offerhöjder:
>2 Kon. 21,18, 26.
8. de som satte sin tröskel invid min tröskel, och sin dörrpost vid
sidan av min dörrpost, så att allenast muren var mellan mig och
dem, och som så orenade mitt heliga namn med de styggelser de
bedrevo, varför jag ock förgjorde dem i min vrede.
9. Men nu skola de skaffa sin trolösa avfällighet och sina
konungars döda kroppar långt bort ifrån mig, så att jag kan bo
ibland dem evinnerligen.

10. Men du, människobarn, förkunna nu för Israels barn om detta hus,
på det att de må blygas för sina missgärningar. Må de mäta det
härliga byggnadsverket.
>Hes. 16,61 f.
11. Om de då blygas för allt vad de hava gjort, så kungör för dem
och teckna för deras ögon upp husets form och inredning, dess
utgångar och ingångar, alla dess former och alla stadgar därom,
alla dess former och alla lagar därom, så att de akta på hela
dess form och alla stadgar därom och göra efter dem.
12. Detta är lagen om huset: på toppen av berget skall hela dess
område runt omkring vara högheligt. Ja, detta är lagen om
huset.

13. Men dessa voro måtten på altaret i alnar, var aln en handsbredd
längre an en vanlig aln: Dess bottenram var en aln hög och en
aln bred, och kanten på ramen, runt omkring utmed randen, var
ett kvarter hög; detta var altarets underlag.
>Hes. 40,5.
14. Avståndet från bottenramen vid marken upp till den nedre
avsatsen var två alnar, och bredden var en aln. Avståndet från
den mindre avsatsen upp till den större var fyra alnar, och
bredden var en aln.
15. Altarhärden höll fyra alnar; och från altarhärden stodo de fyra
hornen uppåt.
16. Och altarhärden var tolv alnar lång och tolv alnar bred, så att
dess fyra sidor bildade en liksidig fyrkant.
17. Och avsatsen var fjorton alnar lång och fjorton alnar bred,
utefter sina fyra sidor. Kanten runt omkring den höll en halv
aln, och dess bottenram sträckte sig en aln runt omkring. Och
altarets trappsteg vette åt öster.

18. Och han sade till mig: »Du människobarn, så säger Herren,
HERREN: Dessa äro stadgarna om altaret för den dag då det bliver
färdigt, så att man kan offra brännoffer och stänka blod därpå.
19. Då skall du åt de levitiska prästerna giva en ungtjur till
syndoffer, åt dem som äro av Sadoks säd, och som få träda fram
till mig, säger Herren, HERREN, för att göra tjänst inför mig.
20. Och du skall taga något av dess blod och stryka på altarets fyra
hörn och på avsatsens fyra hörn och på kanten runt omkring; så
skall du rena det och bringa försoning för det.
>2 Mos. 29,16, 36.
21. Sedan skall du taga syndofferstjuren, och utanför helgedomen
skall den brännas upp på en därtill bestämd plats, som hör till
huset.
>3 Mos. 4,12. 16,27.
22. Och nästa dag skall du föra fram en felfri bock till syndoffer;
och man skall rena altaret med den, på samma sätt som man renade
det med tjuren.
23. När du så har fullbordat reningen, skall du föra fram en felfri
ungtjur och en felfri vädur av småboskapen.
24. Dem skall du föra fram inför HERREN, och prästerna skola strö
salt på dem och offra dem såsom brännoffer åt HERREN.
>3 Mos. 2,13.
25. Under sju dagar skall du dagligen offra en syndoffersbock; och
en ungtjur och en vädur av småboskapen, båda felfria, skall man
likaledes offra.
>2 Mos. 29,35.
26. Under sju dagar skall man sålunda bringa försoning för altaret
och rena det och inviga det.
27. Men sedan dessa dagar hava gått till ända, skola prästerna på
åttonde dagen och allt framgent offra på altaret edra brännoffer
och tackoffer; och jag skall då hava behag till eder, säger
Herren, HERREN».
>3 Mos. 8,33.
*26/44 Hesekiel, 44 Kapitlet
Hesekiel, 44 Kapitlet

Det nya templets tjänare. Deras
skyldigheter och rättigheter.

1. Därefter förde han mig tillbaka mot helgedomens yttre port, den
kom vette åt öster; den var nu stängd.
2. Och HERREN sade till mig: »Denna port skall förbliva stängd och
icke mer öppnas, och ingen skall gå in genom den, ty HERREN,
Israels Gud, har gått in genom den; därför skall den vara
stängd.
>Hes. 43,4.
3. Dock skall fursten, eftersom han är furste, få sitta där och
hålla måltid inför HERRENS ansikte; han skall då gå in genom
portens förhus, och samma väg skall han gå ut igen.»

4. Därefter förde han mig genom norra porten till platsen framför
huset; och jag fick se huru HERRENS härlighet uppfyllde HERRENS
hus. Då föll jag ned på mitt ansikte.
5. och HERREN sade till mig: Du människobarn, akta på och se med
dina ögon, och hör med dina öron allt vad jag nu talar med dig
om alla stadgar angående HERRENS hus och om alla lagar som röra
det; och giv akt på huru man går in i huset genom alla
helgedomens utgångar.
6. Och säg till Israels hus, det gensträviga: Så säger Herren,
HERREN: Nu må det vara nog med alla de styggelser I haven
bedrivit, I av Israels hus,
>4 Mos. 16,3, 7.
7. I som haven låtit främlingar med oomskuret hjärta och oomskuret
kött komma in i min helgedom och vara där, så att mitt hus har
blivit ohelgat, under det att I framburen min spis, fett och
blod. Så har mitt förbund blivit brutet, för att icke nämna alla
edra andra styggelser.
>4 Mos. 18,4. Jos. 9,27. Esr. 8,20.
8. I haven icke själva förrättat tjänsten vid mina heliga föremål,
utan haven satt andra till att åt eder förrätta tjänsten i min
helgedom.
9. Så säger Herren, HERREN: Ingen främling med oomskuret hjärta och
oomskuret kött får komma in i min helgedom, ingen av de
främlingar som finnas bland Israels barn.
10. Utan de leviter som gingo bort ifrån mig, när Israel for vilse
de som då själva foro vilse och gingo bort ifrån mig och följde
sina eländiga avgudar, de skola bära på sin missgärning
11. och skola i min helgedom bestrida vakttjänstgöringen vid husets
portar och annan tjänstgöring i huset; de skola slakta
brännoffer och slaktoffer åt folket, och skola stå inför dem
till att betjäna dem.
12. Eftersom de betjänade dem inför deras eländiga avgudar och så
blevo för Israels hus en stötesten till missgärning, därför
betygar jag om dem med upplyft hand, säger Herren, HERREN, att
de skola få bära på sin missgärning.
13. De skola icke få nalkas mig, till att förrätta prästerlig tjänst
inför mig, eller till att nalkas något av mina heliga föremål,
nämligen de högheliga, utan de skola bära på sin skam och på de
styggeliga synder som de hava bedrivit.
>4 Mos. 4,19. Hos. 4,6.
14. Och jag skall sätta dem till att förrätta tjänsten i huset vid
allt tjänararbete där, allt som där skall utföras.

15. Men de levitiska präster, nämligen Sadoks söner, som förrättade
tjänsten vid min helgedom, när de övriga israeliterna foro vilse
och gingo bort ifrån mig, de skola få träda fram till mig för
att göra tjänst inför mig; de skola stå inför mitt ansikte för
att offra åt mig fett och blod, säger Herren, HERREN.
>Hes. 40,46.
16. De skola gå in i min helgedom, och de skola träda fram till mitt
bord för att göra tjänst inför mig och förrätta vad som är att
förrätta åt mig.
>Hes. 41,22
17. Och när de komma in i den inre förgårdens portar, skola de
ikläda sig linnekläder; de få icke hava på sig något av ylle,
när de göra tjänst i den inre förgårdens portar och inne i
huset.
>2 Mos. 28,39 f.
18. De skola hava huvudbonader av linne på sina huvuden, och
benkläder av linne omkring sina länder; de skola icke omgjorda
sig med något som framkallar svett.
19. Och när de sedan gå ut på den yttre förgården, till folket på
den yttre förgården, skola de taga av sig de kläder i vilka de
hava gjort tjänst, och skola lämna dem kvar i helgedomens
tempelkamrar och ikläda sig andra kläder, för att de icke må
göra folket heligt med sina kläder.
>Hes. 42,14.
20. De skola icke raka huvudet, men skola icke heller låta håret
växa fritt, utan skola klippa sitt huvudhår kort.
>3 Mos. 21,5. 4 Mos. 6,5.
21. Och vin får ingen präst dricka, när han har kommit in på den
inre förgården.
>3 Mos. 10,9.
22. En änka eller en frånskild kvinna får han icke taga till hustru
åt sig, utan allenast en jungfru av Israels barns släkt; dock
får han taga en änka, om hon är änka efter en präst.
>3 Mos. 21,7, 13 f.
23. Och de skola lära mitt folk att skilja mellan heligt och oheligt
och undervisa dem om skillnaden mellan orent och rent.
>3 Mos. 10,10. Hes. 22,26.
24. Och i rättssaker skola de uppträda såsom domare och skola avdöma
dem efter mina rätter. Och mina lagar och stadgar skola de
iakttaga vid alla mina högtider, och mina sabbater skola de
hålla heliga.
>5 Mos. 17,8 f. 2 Krön. 19,10. Mal. 2,7.
25. Ingen av dem får orena sig genom att gå in till någon död
människa; allenast genom fader eller moder eller son eller
dotter eller broder, eller genom en syster som icke har tillhört
någon man må han ådraga sig orenhet.
>3 Mos. 21,1 f.
26. Men när han därefter har blivit ren, skall man räkna för honom
ytterligare sju dagar;
>4 Mos. 19,11 f.
27. och på den dag då han går in i- helgedomen, på den inre
förgården, för att göra tjänst i helgedomen, då skall han bära
fram ett syndoffer för sig, säger Herren, HERREN.
28. Och deras arvedel skall bestå däri att jag själv skall vara
deras arvedel. Och I skolen icke giva dem någon besittning i
Israel, ty jag själv är deras besittning.
>4 Mos. 18,20. 5 Mos. 10,9. 18,2. Jos. 13,14.
29. Spisoffret och syndoffret och skuldoffret få de äta, och allt
tillspillogivet i Israel skall höra dem till.
>3 Mos. 27,21.
30. Och det första av alla förstlingsfrukter av alla slag, och alla
offergärder av alla slag, vadhelst I frambären såsom offergärd,
detta skall höra prästerna till; och förstlingen av edert mjöl
skolen I giva åt prästen, för att du må bringa välsignelse över
ditt hus.
>2 Mos. 23,19. 4 Mos. 15,20 f. 18,12 f., 19. Neh. 10,37.
31. Intet självdött eller ihjälrivet djur, vare sig fågel eller
boskapsdjur, få prästerna äta.
>2 Mos. 22,31. 3 Mos. 22,8. Hes. 4,14.
*26/45 Hesekiel, 45 Kapitlet
Hesekiel, 45 Kapitlet

Avskiljande av land för helgedomen,
staden och fursten. Furstens
förpliktelser. Offergärder.
Högtidsoffer.

1. Och när I genom lottkastning fördelen landet till arvedel, då
skolen I åt HERREN giva en offergärd, en helig del av landet, i
längd tjugufem tusen alnar och i bredd tio tusen; detta stycke
skall vara heligt till hela sitt omfång runt omkring.
>Jos. 14,1 f. Hes. 47,18 f., 21. 48,8 f.
2. Härav skall tagas till helgedomen en liksidig fyrkant, fem
hundra alnar i längd och fem hundra i bredd, runt omkring, och
till utmark där runt omkring femtio alnar.
>Hes. 42,20.
3. Av det tillmätta stycket skall du alltså avmäta ett område,
tjugufem tusen alnar i längd och tio tusen i bredd; där skall
helgedomen, det högheliga, ligga.
4. Detta skall vara en helig del av landet, och det skall tillhöra
prästerna, som göra tjänst i helgedomen, dem som få träda fram
till att göra tjänst inför HERREN; detta skall vara en plats åt
dem för deras hus, så ock en helig plats för helgedomen.
5. Och ett stycke, tjugufem tusen alnar i längd och tio tusen i
bredd, skall tillhöra leviterna, som göra tjänst i huset, såsom
deras besittning, med tjugu tempelkamrar.
6. Och åt staden skolen I giva till besittning ett område, fem
tusen alnar i bredd och tjugufem tusen i längd, motsvarande det
heliga offergärdsområdet; det skall höra hela Israels hus till.
>Hes. 48,15 f.
7. Och fursten skall på båda sidor om det heliga offergärdsområdet
och stadens besittning få ett område, beläget invid det heliga
offergärdsområdet och stadens besittning, dels på västra sidan,
västerut, dels ock på östra sidan, österut, och I längd
motsvarande en stamlotts utsträckning från västra gränsen till
östra.
>Hes. 48,21.
8. Detta skall han hava till sitt land, till besittning i
Israel. Och mina furstar skola då icke mer förtrycka mitt folk,
utan skola låta Israels hus få behålla sitt land efter sina
stammar.

9. Så säger Herren, HERREN: Nu må det vara nog, I Israels furstar.
Skaffen bort våld och förtryck, och öven rätt och rättfärdighet;
hören upp att driva mitt folk ifrån hus och hem, säger Herren,
HERREN.
>3 Mos 19,35 f. Hes. 44,6.
10. Riktig våg, riktig efa, riktigt bat-mått skolen I hava.
11. Efan och bat-måttet skola hålla samma mått, så att bat-måttet
rymmer tiondedelen av en homer, och likaledes efan tiondedelen
av en homer; ty efter homern skall man bestämma måtten.
12. Sikeln skall innehålla tjugu gera; tjugu siklar, tjugufem
siklar, femton siklar skall minan innehålla hos eder.
>2 Mos. 30,13. 3 Mos. 27,25. 4 Mos. 3,47.

13. Detta är den offergärd I skolen giva: en sjättedels efa av var
homer vete och en sjättedels efa av var homer korn;
14. vidare den stadgade gärden av olja, räknat efter bat av olja: en
tiondedels bat av var kor (som är ett mått på tio bat och lika
med en homer, ty tio bat utgöra en homer);
15. vidare av småboskapen från Israels betesmarker ett djur på vart
tvåhundratal, till spisoffer, brännoffer och tackoffer, för att
bringa försoning för folket, säger Herren, HERREN.
16. Allt folket i landet skall vara förpliktat till denna offergärd
åt fursten i Israel.
17. Men fursten skall det åligga att frambära brännoffer, spisoffer
och drickoffer på festerna, nymånaderna och sabbaterna, vid alla
Israels hus' högtider. Han skall anskaffa syndoffer, spisoffer,
brännoffer och tackoffer till att bringa försoning för Israels
hus.

18. Så säger Herren, HERREN: På första dagen i första månaden skall
du taga en felfri ungtjur och rena helgedomen.
>3 Mos. 16,16, 29 f.
19. Och prästen skall taga något av syndoffrets blod och stryka på
husets dörrpost och på altaravsatsens fyra hörn och på
dörrposten till den inre förgårdens port.
20. Så skall du ock göra på sjunde dagen i månaden, om så är, att
någon har syndat ouppsåtligen och av fåkunnighet; på detta sätt
skolen I bringa försoning för huset.
>3 Mos. 4,2 f.
21. På fjortonde dagen i första månaden skolen I fira påskhögtid; i
sju dagar skolen I hålla högtid, och man skall då äta osyrat
bröd.
>2 Mos. 12,18 f. 4 Mos. 28,16 f.
22. På den dagen skall fursten för sig själv och för allt folket i
landet offra en tjur till syndoffer.
>Hes. 46,12.
23. Men sedan, under högtidens sju dagar, skall han dagligen under
de sju dagarna offra såsom brännoffer åt HERREN sju tjurar och
sju vädurar, alla felfria, och såsom syndoffer en bock dagligen.
24. Och såsom spisoffer skall han offra en efa till var tjur och en
efa till var vädur, jämte en hin olja till var efa.
25. På femtonde dagen i sjunde månaden skall han vid högtiden
frambära likadana offer under de sju dagarna, likadana
syndoffer, brännoffer och spisoffer och lika mycket olja.
>4 Mos. 29,12 f.
*26/46 Hesekiel, 46 Kapitlet
Hesekiel, 46 Kapitlet

Furstens offer. Det dagliga brännoffret.
Furstens arvsbesittning. Offerköken.

1. Så säger Herren, HERREN: Den inre förgårdens port, den som
vetter åt öster, skall vara stängd under de sex arbetsdagarna,
men på sabbatsdagen skall den öppnas; likaledes skall den öppnas
på nymånadsdagen.
2. Och då skall fursten utifrån gå in genom portens förhus och
ställa sig vid portens dörrpost; och när prästerna offra hans
brännoffer och hans tackoffer, skall han tillbedja på portens
tröskel och därefter gå ut. Men porten skall icke stängas förren
om aftonen.
>Hes. 45,17, 22.
3. Och folket i landet skall på sabbater och nymånader tillbedja
inför HERREN vid ingången till samma port.
4. Och brännoffret som fursten skall frambära åt HERREN skall på
sabbatsdagen utgöras av sex felfria lamm och en felfri vädur.
5. Och såsom spisoffer skall han frambära en efa till väduren, men
till lammen såsom spisoffer så mycket han vill giva, jämte en
hin olja till var efa.
6. Men på nymånadsdagen skall han frambära en felfri ungtjur, sex
lamm och en vädur, allasammans felfria.
>4 Mos. 28,11 f.
7. Och såsom spisoffer skall han offra en efa till tjuren och en
efa till väduren, och till lammen så mycket han vill anskaffa,
jämte en hin olja till var efa.
8. Och när fursten vill gå in, skall han gå in genom portens
förhus, och samma väg skall han gå ut igen.
>Hes. 44,3.
9. Men när folket i landet kommer inför HERRENS ansikte vid
högtiderna, då skall den som har gått in genom norra porten för
att tillbedja gå ut genom södra porten, och den som har gått in
genom södra porten skall gå ut genom norra porten; ingen skall
gå tillbaka genom samma port som han har kommit in igenom, utan
man skall gå ut genom den motsatta.
10. Och fursten skall gå in tillsammans med de andra, när de gå in;
och när de gå ut, skola de gå ut tillsammans.
11. Men vid fester och högtider skall spisoffret utgöras av en efa
till var tjur och en efa till var vädur, och till lammen av så
mycket han vill giva, jämte en hin olja till var efa.
>Hes. 45,24.
12. Och när fursten vill offra ett frivilligt offer, vare sig ett
brännoffer eller ett tackoffer såsom frivilligt offer åt HERREN,
då skall man öppna åt honom den port som vetter åt öster, och
han skall offra sitt brännoffer och sitt tackoffer alldeles så,
som han plägar offra på sabbatsdagen; och därefter skall han gå
ut och sedan han har gått ut, skall man stänga porten.

13. Du skall dagligen offra såsom brännoffer åt HERREN ett felfritt
årsgammalt lamm; var morgon skall du offra ett sådant.
>2 Mos. 29,38 f. 4 Mos. 28,3 f.
14. Och såsom spisoffer skall du därtill offra var morgon en
sjättedels efa, så ock en tredjedels hin olja för att fukta
mjölet -- detta såsom spisoffer åt HERREN, såsom evärdlig rätt
för beständigt.
15. I skolen offra lammet och spisoffret och oljan var morgon såsom
dagligt brännoffer.

16. Så säger Herren, HERREN: Om fursten giver någon av sina söner en
gåva, så bliver det dennes arvedel, det skall höra hans söner
till; de skola besitta det såsom arv.
17. Men om han av sin arvedel giver något såsom gåva åt någon av
sina tjänare, så skall detta tillhöra denne intill friåret; då
skall det återgå till fursten. Hans arvedel är det ju, och hans
söner skall det tillfalla.
>3 Mos. 25,10. 27,4.
18. Fursten må icke taga något av folkets arvedel och så kränka den
i deras besittningsrätt; allenast av sin egen besittning må han
giva arvedelar åt sina söner, för att ingen av mitt folk skall
bliva undanträngd från sin särskilda besittning.
>Hes. 45,8.
19. Och han förde mig genom den ingång som låg vid sidan av porten
till de heliga tempelkamrar som voro bestämda för prästerna, och
som vette åt norr; och jag såg att där var en plats längst uppe
i väster.
20. Och han sade till mig: »Detta är den plats där prästerna skola
koka skuldoffret och syndoffret, och där de skola baka
spisoffret, för att icke behöva bära ut det på den yttre
förgården och så göra folket heligt.»
21. Därefter lät han mig gå ut på den yttre förgården och förde mig
omkring till förgårdens fyra hörn; och jag såg då att i vart och
ett av förgårdens hörn fanns en gård.
22. I förgårdens fyra hörn funnos kringstängda gårdar, fyrtio alnar
långa och trettio alnar breda; dessa fyra hörngårdar voro lika
stora.
23. Och runt omkring inuti dem gick en mur, runt omkring i alla
fyra; och nedtill vid muren runt omkring hade man inrättat
eldstäder till kokning.
24. Och han sade till mig: »Detta är de kök i vilka husets tjänare
skola koka folkets slaktoffer.»
*26/47 Hesekiel, 47 Kapitlet
Hesekiel, 47 Kapitlet

Tempelkällan. Det heliga landets
gränser.

1. Därefter förde han mig tillbaka till husets ingång, och där fick
jag se vatten rinna fram under husets tröskel på östra sidan, ty
husets framsida låg mot öster; och vattnet flöt ned under husets
södra sidovägg, söder om altaret.
>Joel 3,18. Sak. 13,1. 14,8. Upp. 22,1 f.
2. Sedan lät han mig gå ut genom norra porten och förde mig omkring
på en yttre väg till den yttre porten, den som vette åt
öster. Där fick jag se vatten välla fram på södra sidan.
3. Sedan gick mannen, med ett mätsnöre i handen, ett stycke mot
öster och mätte därvid upp tusen alnar och lät mig så gå över
vattnet, och vattnet räckte mig där till fotknölarna.
4. Åter mätte han upp tusen alnar och lät mig så gå över vattnet,
och vattnet räckte mig där till knäna. Åter mätte han upp tusen
alnar och lät mig så gå över vattnet, som där räckte mig upp
till länderna.
5. Ännu en gång mätte han upp tusen alnar, och nu var det en ström
som jag icke kunde gå över. Ty vattnet gick så högt att man
måste simma; det var en ström som man icke kunde gå över.
6. Och han sade till mig: »Nu har du ju sett det, du människobarn?»
Sedan förde han mig tillbaka upp på strömmens strand.
7. Och när han hade fört mig dit tillbaka, fick jag se träd i stor
myckenhet stå på strömmens strand, på båda sidor.
8. Och han sade till mig: »Detta vatten rinner fram mot Östra
kretsen och flyter ned på Hedmarken och faller därefter ut i
havet. Vattnet som fick bryta fram går alltså till havet, och så
bliver vattnet där sunt.
9. Och överallt dit den dubbla strömmen kommer, där upplivas alla
levande varelser som röra sig i stim, och fiskarna bliva där
mycket talrika; ty när detta vatten kommer dit, bliver
havsvattnet sunt, och allt får liv, där strömmen kommer.
10. Och fiskare skola stå utmed den från En-Gedi ända till
En-Eglaim, och såsom ett enda fiskeläge skall den sträckan
vara. Där skola finnas fiskar av olika slag i stor myckenhet,
alldeles såsom i Stora havet.
11. Men gölar och dammar där skola icke bliva sunda, utan skola
tjäna till saltberedning.
12. Och vid strömmen, på dess båda stränder, skola allahanda
fruktträd växa upp, vilkas löv icke skola vissna, och vilkas
frukt icke skall taga slut, utan var månad skola träden bara ny
frukt, ty deras vatten kommer från helgedomen. Och deras frukter
skola tjäna till föda och deras löv till läkedom.»
>Upp. 22,2.

13. Så säger Herren, HERREN: Dessa äro de gränser efter vilka I
skolen utskifta landet såsom arvedel åt Israels tolv stammar
(varvid Josef får mer än en lott).
>1 Mos. 48,5. 4 Mos. 34,2 f. Jos. 17,17 f.
14. I skolen få det till arvedel, den ene såväl som den andre,
därför att jag med upplyft hand har lovat att giva det åt edra
fader; så skall nu detta land tillfalla eder såsom arvsegendom.
>1 Mos. 12,7. 17,8. 26,3. 28,13.
15. Detta skall vara landets gräns på norra sidan: från Stora havet
längs Hetlonsvägen, dit fram där vägen går till Sedad,
>Hes. 48,1.
16. Hamat, Berota, Sibraim, som ligger mellan Damaskus' och Hamat
områden, det mellersta Haser, som ligger invid Haurans område.
17. Så skall gränsen gå från havet till Hasar-Enon vid Damaskus'
område och vidare allt längre norrut och upp mot Hamats
område. Detta är norra sidan.
18. Och på östra sidan skall gränsen begynna mellan Hauran och
Damaskus och gå mellan Gilead och Israels land och utgöras av
Jordan; från nordgränsen nedåt, utmed Östra havet, skolen I mäta
ut den. Detta är östra sidan.
19. Och på sydsidan, söderut, skall gränsen gå från Tamar till
Meribots vatten vid Kades, till bäcken, fram till Stora
havet. Detta är sydsidan, söderut.
>4 Mos. 20,13. 27,14. Hes. 48,28.
20. Och på västra sidan skall gränsen utgöras av Stora havet och gå
från sydgränsen till en punkt mitt emot det ställe där vägen går
till Hamat. Detta är västra sidan.
21. Och I skolen utskifta detta land åt eder efter Israels stammar.
22. I skolen utdela det genom lottkastning till arvedel åt eder
själva och åt främlingarna som bo ibland eder och hava fött barn
ibland eder. Ty de skola av eder hållas lika med infödda
israeliter; de skola tillfalla eder såsom en arvedel bland
Israels stammar.
>3 Mos. 19,34.
23. I den stam där främlingen bor, där skolen I giva honom hans
arvedel, säger Herren, HERREN.
*26/48 Hesekiel, 48 Kapitlet
Hesekiel, 48 Kapitlet

De tolv stammarnas områden samt
offergärdsområdet med stadens och
furstens besittningar. Stadens omfång
och dess portars namn.

1. Och dessa äro namnen på stammarna. Vid norra gränsen längs efter
Hetlonsvägen, dit fram där vägen går till Hamat, vidare bort mot
Hasar-Enan -- med Damaskus' område jämte Hamat i norr -- där
skall Dan hava en lott, så att hela sträckan från östra sidan
till västra tillhör honom.
>Hes. 47,15 f.
2. Och närmast Dans område skall Aser hava en lott, från östra
sidan till västra.
3. Och närmast Asers område skall Naftali hava en lott, från östra
sidan till västra.
4. Och närmast Naftalis område skall Manasse hava en lott, från
östra sidan till västra.
5. Och närmast Manasses område skall Efraim hava en lott, från
östra sidan till västra.
6. Och närmast Efraims område skall Ruben hava en lott, från östra
sidan till västra.
7. Och närmast Rubens område skall Juda hava en lott, från östra
sidan till västra.

8. Och närmast Juda område skall från östra sidan till västra
sträcka sig det offergärdsområde som I skolen giva såsom gärd,
tjugufem tusen alnar i bredd, och i längd lika med en stamlotts
längd från östra sidan till västra; och helgedomen skall ligga
där i mitten.
>Hes. 45,1 f.
9. Det offergärdsområde som I skolen giva såsom gärd åt HERREN
skall vara i längd tjugufem tusen alnar och i bredd tio tusen.
10. Och av detta heliga offergärdsområde skall ett stycke tillhöra
prästerna, i norr tjugufem tusen alnar, i väster tio tusen i
bredd, i öster likaledes tio tusen i bredd och i söder tjugufem
tusen i längd; och HERRENS helgedom skall ligga där i mitten.
11. Det skall tillhöra prästerna, dem som hava blivit helgade bland
Sadoks söner, dem som hava förrättat tjänsten åt mig, och som
icke, såsom leviterna gjorde, foro vilse, när de övriga
israeliterna foro vilse.
>Hes. 44,15 f.
12. Därför skall en särskild offergärdsdel av den från landet
avtagna offergärden tillhöra dem såsom ett högheligt område
invid leviternas.
13. Men leviterna skola få ett område motsvarande prästernas, i
längd tjugufem tusen alnar och i bredd tiotusen -- längden
överallt tjugufem tusen och bredden tio tusen.
14. Och de få icke sälja något därav; det bästa landet må man icke
byta bort eller eljest överlåta åt någon annan, ty det är helgat
åt HERREN.
15. Men de fem tusen alnar som bliva över på bredden invid de
tjugufem tusen skola utgöra ett icke heligt område för staden,
dels till att bo på, dels såsom utmark; och staden skall ligga
där i mitten.
>Jer. 31,38 f.
16. Och detta är måttet på den: norra sidan fyra tusen fem hundra
alnar, södra sidan fyra tusen fem hundra, på östra sidan fyra
tusen fem hundra, och västra sidan fyra tusen fem hundra.
17. Och staden skall hava en utmark, som norrut är två hundra femtio
alnar, söderut två hundra femtio, österut två hundra femtio och
västerut två hundra femtio.
18. Och vad som bliver över på långsidan utmed det heliga
offergärdsområdet, nämligen tio tusen alnar österut och tio
tusen västerut -- ty det skall sträcka sig utmed det heliga
offergärdsområdet -- av detta skall avkastningen tjäna till föda
åt stadens bebyggare.
19. Alla stadens bebyggare från alla Israels stammar skola bruka
det.
20. Hela offergärdsområdet skall alltså vara tjugufem tusen alnar i
längd och tjugufem tusen i bredd; det heliga offergärdsområde
som I given såsom gärd skall bilda en fyrkant, stadens
besittning inberäknad.
21. Och fursten skall få vad som bliver över på båda sidor om det
heliga offergärdsområdet och stadens besittning, nämligen landet
invid det tjugufem tusen alnar breda offergärdsområdet, ända
till östra gränsen, och likaledes västerut landet utefter det
tjugufem tusen alnar breda området, ända till västra
gränsen. Dessa områden, motsvarande stamlotterna, skola tillhöra
fursten. Och det heliga offergärdsområdet med det heliga huset
skall ligga mitt emellan dem.
22. Med sin gräns å ena sidan mot leviternas besittning, å andra
sidan mot stadens, skall detta område ligga mitt emellan
furstens besittningar. Och furstens besittningar skola ligga
mellan Juda område och Benjamins område.

23. Därefter skola de återstående stammarna komma. Först skall
Benjamin hava en lott från östra sidan till västra.
24. Och närmast Benjamins område skall Simeon hava en lott, från
östra sidan till västra.
25. Och närmast Simeons område skall Isaskar hava en lott, från
östra sidan till västra.
26. Och närmast Isaskars område skall Sebulon hava en lott, från
östra sidan till västra.
27. Och närmast Sebulons område skall Gad hava en lott, från östra
sida till västra.
28. Och närmast Gads område, på dess sydsida, söderut, skall gränser
gå från Tamar över Meribas vatten vid Kades till bäcken, fram
emot Stora havet.
>Hes. 47,19.
29. Detta är det land som I genom lottkastning skolen utdela åt
Israels stammar till arvedel; och detta skall vara deras
stamlotter, säger Herren, HERREN.

30. Och följande utgångar skall staden hava: På norra sidan skall
den hålla ett mått av fyra tusen fem hundra alnar,
31. och av stadens portar, uppkallade efter Israels stammars namn,
skola tre ligga i norr: den första Rubens port, den andra Juda
port, den tredje Levi port.
>Upp. 21,12 f.
32. Och på östra sidan skall den ock. hålla fyra tusen fem hundra
alnar och hava tre portar: den första Josefs port, den andra
Benjamins port, den tredje Dans port.
33. Sammalunda skall ock södra sidan hålla ett mått av fyra tusen
fem hundra alnar och hava tre portar: den första Simeons port,
den andra Isaskars port, den tredje Sebulons port.
34. Västra sidan skall hålla fyra tusen fem hundra alnar och hava
tre portar: den första Gads port, den andra Asers port, den
tredje Naftali port.
35. Runt omkring skall den hålla aderton tusen alnar. Och stadens
namn skall allt framgent vara: Här är HERREN.
>Ps. 68,17. Jes. 60,14.
@c -*- 1917 -*-
*27/ Daniel
*27/01 Daniel, 1 Kapitlet
Daniel, 1 Kapitlet

Daniels och hans medbröders fångenskap
och uppfostran i Babel.

1. I Jojakims, Juda konungs, tredje regeringsår kom Nebukadnessar,
konungen i Babel, mot Jerusalem och belägrade det.
>2 Krön. 36,6 f.
2. Och Herren gav Jojakim, Juda konung, i hans hand, så ock en del
av kärlen i Guds hus; och han förde dem till Sinears land, in i
sin guds hus. Och kärlen förde han in i sin guds skattkammare.
>1 Mos. 10,10.

3. Och konungen befallde Aspenas, sin överste hovman, att han
skulle av Israels barn taga till sig ynglingar av konungslig
släkt eller av förnäm börd,
>2 Kon. 20,18. Jes. 39,7.
4. sådana som icke hade något lyte, utan voro fagra att skåda och
utrustade med förstånd till att inhämta allt slags visdom, kloka
och läraktiga ynglingar, som kunde bliva dugliga att tjäna i
konungens palats; dem skulle han låta undervisa i kaldéernas
skrift och tungomål.
5. Och konungen bestämde åt dem ett visst underhåll för var dag, av
konungens egen mat och av det vin han själv drack, och befallde
att man skulle uppfostra dem i tre år; när den tiden vore
förliden, skulle de få göra tjänst hos konungen.

6. Bland dessa voro nu Daniel, Hananja, Misael och Asarja, av Juda
barn.
7. Men överste hovmannen gav dem andra namn: Daniel kallade han
Beltesassar, Hananja Sadrak, Misael Mesak och Asarja Abed-Nego.
>Dan. 4,5.

8. Men Daniel lät sig angeläget vara att icke orena sig med
konungens mat eller med vinet som denne drack av; och han bad
överste hovmannen att han icke skulle nödgas orena sig.
>Tob. 1,10 f.
9. Och Gud lät Daniel finna nåd och barmhärtighet inför överste
hovmannen.
>1 Mos. 39,21.
10. Men överste hovmannen sade till Daniel: »Jag fruktar att min
herre, konungen, som har beställt om eder mat och dryck, då
skall finna edra ansikten magrare än de ynglingars som äro
jämnåriga med eder, och att I så skolen draga skuld över mitt
huvud inför konungen.»

11. Då sade Daniel till hovmästaren som av överste hovmannen hade
blivit satt till att hava uppsikt över Daniel, Hananja, Misael
och Asarja:
12. »Gör ett försök med dina tjänare i tio dagar, och låt giva oss
grönsaker att äta och vatten att dricka.
13. Sedan må du jämföra vårt utseende med de ynglingars som hava
ätit av konungens mat; och efter vad du då anser må du göra med
dina tjänare.»

14. Och han lyssnade till denna deras begäran och gjorde ett försök
med dem i tio dagar.
15. Och efter de tio dagarnas förlopp befunnos de vara fagrare att
skåda och stadda vid bättre hull än alla de ynglingar som hade
ätit av konungens mat.
16. Då lät hovmästaren dem allt fortfarande slippa den mat som hade
varit bestämd för dem och det vin som de skulle hava druckit,
och gav dem grönsaker.

17. Åt dessa fyra ynglingar gav nu Gud kunskap och insikt i allt
slags skrift och visdom; och Daniel fick förstånd på alla slags
syner och drömmar.
18. Och när den tid var förliden, efter vilken de, enligt konungens
befallning, skulle föras fram för honom, blevo de av överste
hovmannen förda inför Nebukadnessar
19. När då konungen talade med dem, fanns bland dem alla ingen som
kunde förliknas med Daniel, Hananja, Misael och Asarja; och de
fingo så göra tjänst hos konungen.
20. Och närhelst konungen tillfrågade dem i en sak som fordrade
vishet i förståndet, fann han dem vara tio gånger klokare än
någon av de spåmän och besvärjare som funnos i hela hans rike.
21. Och Daniel fortfor så intill konung Kores' första regeringsår.
>Dan. 6,28. 10,1.
*27/02 Daniel, 2 Kapitlet
Daniel, 2 Kapitlet

Nebukadnessars dröm om de fyra
världsrikena.

1. I sitt andra regeringsår hade Nebukadnessar drömmar av vilka han
blev orolig till sinnes, och sömnen vek bort ifrån honom.
>1 Mos. 41,1, 8.
2. Då lät konungen tillkalla sina spåmän, besvärjare, trollkarlar
och kaldéer[1], för att de skulle giva konungen till känna vad
han hade drömt, och de kommo och trädde fram för konungen.
>Jes. 47,12 f.

3. Och konungen sade till dem: »Jag har haft en dröm, och jag är
orolig till sinnes och ville veta vad jag har drömt.»
4. Då talade kaldéerna till konungen på arameiska: »Må du leva
evinnerligen, o konung! Förtälj drömmen för dina tjänare, så
skola vi meddela uttydningen.»
>Dan. 3,9. 5,10. 6,6,21.
5. Konungen svarade och sade till kaldéerna: »Nej, mitt oryggliga
beslut är, att om I icke sägen mig drömmen och dess uttydning,
skolen I huggas i stycken, och edra hus skola göras till platser
för orenlighet.
>2 Kon. 10,27. Esr. 6,11. Dan. 3,29.
6. Men om I meddelen drömmen och dess uttydning, så skolen I få
gåvor och skänker och stor ära av mig. Meddelen mig alltså nu
drömmen och dess uttydning.»
7. De svarade för andra gången och sade: »Konungen må förtälja
drömmen för sina tjänare, så skola vi meddela uttydningen.»
8. Konungen svarade och sade: »Jag märker nogsamt att I viljen
vinna tid, eftersom I sen att mitt beslut är oryggligt,
9. att om I icke sägen mig drömmen, domen över eder icke kan bliva
annat än en. Ja, I haven kommit överens om att inför mig föra
lögnaktigt och bedrägligt tal, i hopp att tiderna skola förändra
sig. Sägen mig alltså nu vad jag har drömt, så märker jag att I
ock kunnen meddela mig uttydningen därpå.»
10. Då svarade kaldéerna konungen och sade: »Det finnes ingen
människa på jorden, som förmår meddela konungen det som han vill
veta; aldrig har ju heller någon konung, huru stor och mäktig
han än var, begärt sådant som detta av någon spåman eller
besvärjare eller kaldé.
11. Ty det som konungen begär är alltför svårt, och ingen finnes,
som kan meddela konungen det, förutom gudarna; och de hava icke
sin boning ibland de dödliga.

12. Då blev konungen vred och mycket förtörnad och befallde att man
skulle förgöra alla de vise i Babel.
13. När alltså påbudet härom hade blivit utfärdat och man skulle
döda de vise, sökte man ock efter Daniel och hans medbröder för
att döda dem.
14. Då vände sig Daniel med kloka och förståndiga ord till Arjok,
översten för konungens drabanter, vilken hade dragit ut för att
döda de vise i Babel.
15. Han tog till orda och frågade Arjok, konungens hövitsman:
»Varför har detta stränga påbud blivit utfärdat av konungen?» Då
omtalade Arjok för Daniel vad som var på färde.
16. Och Daniel gick in och bad konungen att tid måtte beviljas
honom, så skulle han meddela konungen uttydningen.
17. Därefter gick Daniel hem och omtalade för Hananja, Misael och
Asarja, sina medbröder, vad som var på färde,
18. och han uppmanade dem att bedja himmelens Gud om förbarmande, så
att denna hemlighet bleve uppenbarad, på det att icke Daniel och
hans medbröder måtte förgöras tillika med de övriga vise Babel.

19. Då blev hemligheten uppenbarad för Daniel i en syn om
natten. Och Daniel lovade himmelens Gud därför;
20. Daniel hov upp sin röst och sade: »Lovat vare Guds namn från
evighet till evighet! Ty vishet och makt höra honom till.
>Ps. 113,2.
21. Han låter tider och stunder omskifta, han avsätter konungar och
tillsätter konungar, han giver åt de visa deras vishet och åt de
förståndiga deras förstånd.
>Job 32,8.
22. Han uppenbarar det som är djupt och förborgat, han vet vad i
mörkret är, och hos honom bor ljuset.
>Ps. 104,2. 1 Kor. 2,10.
23. Dig, mina fäders Gud, tackar och prisar jag för att du har givit
mig vishet och förmåga, och för att du nu har uppenbarat för mig
det vi bådo dig om; ty det som konungen ville veta har du
uppenbarat för oss.»

24. I följd härav gick Daniel in till Arjok, som av konungen hade
fått befallning att förgöra de vise i Babel; han gick åstad och
sade till honom så: »De vise i Babel må du icke förgöra. För mig
in till konungen, så skall jag meddela konungen uttydningen.»
25. Då förde Arjok med hast Daniel inför konungen och sade till
honom så: »Jag har bland de judiska fångarna funnit en man som
kan säga konungen uttydningen.»
26. Konungen svarade och sade till Daniel, som hade fått namnet
Beltesassar: »Förmår du säga mig den dröm som jag har haft och
dess uttydning?»
>Dan. 1,7.
27. Daniel svarade konungen och sade:

»Den hemlighet som konungen begär att få veta kunna inga vise,
besvärjare, spåmän eller stjärntydare meddela konungen.
28. Men det finnes en Gud i himmelen, som kan uppenbara hemligheter,
och han har låtit konung Nebukadnessar veta vad som skall ske i
kommande dagar. Detta var din dröm och den syn du hade på ditt
läger:

29. När du, o konung, låg på ditt läger, uppstego hos dig tankar på
vad som skall ske i framtiden; och han som uppenbarar
hemligheter lät dig veta vad som skall ske.
30. Och för mig har denna hemlighet blivit uppenbarad, icke i kraft
av någon vishet som jag äger framför alla andra levande
varelser, utan på det att uttydningen må bliva kungjord för
konungen, så att du förstår ditt hjärtas tankar.
>1 Mos. 41,16.

31. Du, o konung, såg i din syn en stor bildstod stå framför dig,
och den stoden var hög och dess glans övermåttan stor, och den
var förskräcklig att skåda.
32. Bildstodens huvud var av bästa guld, dess bröst och armar voro
av silver, dess buk och länder av koppar; dess ben voro av järn,
33. dess fötter delvis av järn och delvis av lera.
34. Medan du nu betraktade den, blev en sten lösriven, dock icke
genom människohänder, och den träffade bildstoden på fötterna,
som voro av järn och lera, och krossade dem.
35. Då blev på en gång alltsammans krossat, järnet, leran, kopparen,
silvret och guldet, och det blev såsom agnar på en tröskloge om
sommaren, och vinden förde bort det, så att man icke mer kunde
finna något spår därav. Men av stenen som hade träffat
bildstoden blev ett stort berg, som uppfyllde hela jorden.

36. Detta var drömmen; och vi vilja nu säga konungen uttydningen:
37. Du, o konung, konungarnas konung, åt vilken himmelens Gud har
givit rike, väldighet, makt och ära,
>Hes. 26,7 f. Dan. 4,19. 5,18.
38. och i vilkens hand han har givit människors barn och djuren på
marken och fåglarna under himmelen, varhelst varelser bo, och
som han har satt till herre över allasammans, du är det gyllene
huvudet.
>Jer. 27,6. 28,14.
39. Men efter dig skall uppstå ett annat rike, ringare än ditt, och
därefter ännu ett tredje rike, ett som är av koppar, och det
skall råda över hela jorden.
40. Ett fjärde rike skall ock uppstå och vara starkt såsom järn, ty
järnet krossar och sönderslår ju allt; och såsom järnet förstör
allt annat, så skall ock detta krossa och förstöra.
41. Men att du såg fötterna och tårna vara delvis av krukmakarlera
och delvis av järn, det betyder att det skall vara ett söndrat
rike, dock så att det har något av järnets fasthet, ty du såg ju
järn vara där, blandat med lerjord.
42. Och att tårna på fötterna voro delvis av järn och delvis av
lera, det betyder att riket skall vara delvis starkt och delvis
svagt.
43. Och att du såg järnet vara blandat med lerjord, det betyder att
väl en beblandning där skall äga rum genom människosäd, men att
delarna likväl icke skola hålla ihop med varandra, lika litet
som järn kan förbinda sig med lera.

44. Men i de konungarnas dagar skall himmelens Gud upprätta ett rike
som aldrig i evighet skall förstöras och vars makt icke skall
bliva överlämnad åt något annat folk. Det skall krossa och göra
en ände på alla dessa andra riken, men självt skall det bestå
evinnerligen;
>Ps. 2,8 f. 110,1 f., 6. Dan. 7,14, 27. Mik. 4,7.
>Luk. 1,33. 1 Kor. 15,24.
45. ty du såg ju att en sten blev lösriven från berget, dock icke
genom människohänder, och att den krossade järnet, kopparen,
leran, silvret och guldet.

Så har en stor Gud uppenbarat för konungen vad som skall ske i
framtiden, och drömmen är viss, och dess uttydning är
tillförlitlig.»

46. Då föll konung Nebukadnessar på sitt ansikte och tillbad inför
Daniel, och befallde att man skulle offra åt honom spisoffer och
rökoffer.
>Apg. 14,1l f.
47. Och konungen svarade Daniel och sade: »I sanning, eder Gud är en
Gud över andra gudar och en herre över konungar och en
uppenbarare av hemligheter, eftersom du har kunnat uppenbara
denna hemlighet.»
>2 Mos. 15,11. Ps. 86,8. 1 Tim. 6,15.

48. Därefter upphöjde konungen Daniel och gav honom många stora
skänker och satte honom till herre över hela Babels hövdingdöme
och till högste föreståndare för alla de vise i Babel.
>1 Mos. 41,41.
49. Och på Daniels bön förordnade konungen Sadrak, Mesak och
Abed-Nego att förvalta Babels hövdingdöme; men Daniel själv
stannade vid konungens hov.
>Dan. 1,7. 3,12, 30.

[1] Se Kaldéer i Ordförkl.
*27/03 Daniel, 3 Kapitlet
Daniel, 3 Kapitlet

De tre männen i den brinnande ugnen.

1. Konung Nebukadnessar lät göra en gyllene bildstod, sextio alnar
hög och sex alnar bred; den lät han ställa upp på Duraslätten i
Babels hövdingdöme.
2. Och konung Nebukadnessar sände åstad och lät församla satraper,
landshövdingar och ståthållare, fogdar, skattmästare, domare,
lagtolkare och alla andra makthavande i hövdingdömena, för att
de skulle komma till invigningen av den bildstod som konung
Nebukadnessar hade låtit ställa upp.
3. Då församlade sig satraperna, landshövdingarna och ståthållarna,
fogdarna, skattmästarna, domarna, lagtolkarna och alla andra
makthavande i hövdingdömena till invigningen av den bildstod som
konung Nebukadnessar hade låtit ställa upp och när de så stodo
framför den bildstod som Nebukadnessar hade låtit ställa upp,
4. utropade en härold med hög röst: »Detta vare eder befallt, I folk
och stammar och tungomål:
5. När I hören ljudet av horn, pipor, cittror, sambukor, psaltare,
säckpipor och allahanda andra instrumenter, skolen I falla ned
och tillbedja den gyllene bildstod som konung Nebukadnessar har
låtit ställa upp.
>Vish. 14,16.
6. Men den som icke faller ned och tillbeder, han skall i samma
stund kastas i den brinnande ugnen.»
>Jer. 29,22. Upp. 13,15.

7. Så snart nu allt folket hörde ljudet av horn, pipor, cittror,
sambukor, psaltare och allahanda andra instrumenter, föllo de
alltså ned, alla folk och stammar och tungomål, och tillbådo den
gyllene bildstod som konung Nebukadnessar hade låtit ställa upp.

8. Men strax därefter kommo några kaldeiska män fram och anklagade
judarna.
9. De togo till orda och sade till konung Nebukadnessar: Må du leva
evinnerligen, o konung!
>Dan. 2,4. 5,10. 6,6, 21.
10. Du, o konung, har givit befallning att alla människor, när de
hörde ljudet av horn, pipor, cittror, sambukor, psaltare,
säckpipor och allahanda andra instrumenter, skulle falla ned och
tillbedja den gyllene bildstoden,
11. och att var och en som icke fölle ned och tillbåde skulle kastas
i den brinnande ugnen.
12. Men nu äro här några judiska män, Sadrak, Mesak och Abed-Nego,
vilka du har förordnat att förvalta Babels hövdingdöme. Dessa
män hava icke aktat på dig, o konung. De dyrka icke dina gudar;
och den gyllene bildstod som du har låtit ställa upp tillbedja
de icke.»
>Dan 2,49.

13. Då befallde Nebukadnessar i vrede och förbittring att man skulle
föra fram Sadrak, Mesak och Abed-Nego. Och när man hade fört
fram männen inför konungen,
14. talade Nebukadnessar till dem och sade: »Är det av förakt som I,
Sadrak, Mesak och Abed-Nego, icke dyrken mina gudar och icke
tillbedjen den gyllene bildstod som jag har låtit ställa upp?
15. Välan, allt må vara gott, om I ären redo, att när I hören ljudet
av horn, pipor, cittror, sambukor, psaltare, säckpipor och
allahanda andra instrumenter, falla ned och tillbedja den
bildstod som jag har låtit göra. Men om I icke tillbedjen, då
skolen I i samma stund bliva kastade i den brinnande ugnen; och
vilken är väl den gud som då kan rädda eder ur min hand?»
16. Då svarade Sadrak, Mesak och Abed-Nego och sade till konungen:
»O Nebukadnessar, vi behöva icke giva dig något svar på detta.
17. Om vår Gud, den som vi dyrka, förmår rädda oss, så skall han ock
rädda oss ur den brinnande ugnen och ur din hand, o konung.
>Ps. 66,12. 68,21.
18. Men om han icke vill det, så må du veta, o konung, att vi ändå
icke dyrka dina gudar, och att vi icke vilja tillbedja den
gyllene bildstod som du har låtit ställa upp.»
>2 Mos. 20,4 f. 23,24.

19. Då uppfylldes Nebukadnessar av vrede mot Sadrak, Mesak och
Abed-Nego, så att hans ansikte förvandlades. Och han hov upp sin
röst och befallde att man skulle göra ugnen sju gånger hetare,
än man någonsin hade sett den vara.
20. Och några handfasta män i hans här fingo befallning att binda
Sadrak, Mesak och Abed-Nego och kasta dem i den brinnande ugnen.
21. Så blevo dessa med sina underkläder, livrockar, mössor och andra
kläder bundna och kastade i den brinnande ugnen.
22. Men eftersom konungens befallning hade varit så sträng, och
ugnen därför hade blivit så övermåttan starkt upphettad, blevo
de män som förde Sadrak, Mesak och Abed-Nego ditupp själva
dödade av eldslågorna,
23. vid det att de tre männen Sadrak, Mesak och Abed-Nego bundna
kastades ned i den brinnande ugnen.

24. Då blev konung Nebukadnessar förskräckt och stod upp med hast
och frågade sina rådsherrar och sade: »Var det icke tre män som
vi läto kasta bundna i elden? De svarade och sade till konungen:
»Jo förvisso, o konung.»
25. Han fortfor och sade: »Och ändå ser jag nu fyra män, som gå lösa
och lediga inne i elden, och ingen skada har skett dem; och den
fjärde ser så ut, som vore han en gudason.»
26. Därefter trädde Nebukadnessar fram till öppningen på den
brinnande ugnen och hov upp sin röst och sade: »Sadrak, Mesak
och Abed-Nego, I den högste Gudens tjänare kommen hitut.» Då
gingo Sadrak, Mesak och Abed-Nego ut ur elden.
27. Och satraperna, landshövdingarna och ståthållarna och konungens
rådsherrar församlade sig där, och fingo då se att elden icke
hade haft någon makt över männens kroppar, och att håret på
deras huvuden icke var svett, och att deras kläder icke hade
blivit skadade; ja, man kunde icke ens känna lukten av något
bränt på dem.
>Jes. 43,2. Hebr. 11,34.

28. Då hov Nebukadnessar upp sin röst och sade: »Lovad vare Sadraks,
Mesaks och Abed-Negos Gud, som sände sin ängel och räddade sina
tjänare, vilka så förtröstade på honom, att de överträdde
konungens befallning och vågade sina liv för att icke nödgas
dyrka eller tillbedja någon annan gud än sin egen Gud!
>Apg. 5,29.
29. Och härmed giver jag nu befallning att vilken som helst av alla
folk och stammar och tungomål, som säger något otillbörligt om
Sadraks, Mesaks och Abed-Negos Gud, han skall huggas i stycken,
och hans hus skall göras till en plats för orenlighet; ty ingen
gud finnes, som så kan hjälpa som denne.
>Esr. 6,11. Dan. 2.5.

30. Därefter lät konungen Sadrak, Mesak och Abed-Nego komma till
stor ära och makt i Babels hövdingdöme.
>Dan. 2,49.

Daniel, 4 Kapitlet

Skrivelse från konung Nebukadnessar
rörande hans dröm om det avhuggna
trädet.

31. Konung Nebukadnessar till alla folk och stammar och tungomål som
finnas på hela jorden. Mycken frid vare med eder!
>Dan. 6,25.

32. Jag har funnit för gott att härmed kungöra de tecken och under
som den högste Guden har gjort med mig.
33. Ty stora äro förvisso hans tecken, och mäktiga äro hans
under. Hans rike är ett evigt rike, och hans välde varar från
släkte till släkte.
>Ps. 93,1 f. Dan. 6,27. 7,14.
*27/04 Daniel, 4 Kapitlet
1. Jag, Nebukadnessar, satt i god ro i mitt hus och levde lycklig i
mitt palats.
2. Då hade jag en dröm som förskräckte mig; jag ängslades genom
drömbilder på mitt läger och genom en syn som jag såg.
3. Därför gav jag befallning att man skulle hämta alla de vise i
Babel till mig, för att de skulle säga mig drömmens uttydning.
4. Så kommo nu spåmännen, besvärjarna, kaldéerna och stjärntydarna,
och jag förtäljde drömmen för dem, men de kunde icke säga mig
dess uttydning.
5. Slutligen kom ock Daniel inför mig, han som hade fått namnet
Beltesassar efter min guds namn, och i vilken heliga gudars ande
är; och jag förtäljde drömmen för honom sålunda:
>Dan. 1,7. 5,11,14.

6. »Beltesassar, du som är den överste bland spåmännen, du om
vilken jag vet att heliga gudars ande är i dig, och att ingen
hemlighet är dig för svår, säg mig vad jag såg i min dröm, och
vad den betyder.
>Hes. 28,3.

7. Detta var den syn jag hade på mitt läger: Jag såg i min syn ett
träd stå mitt på jorden, och det var mycket högt.
>Hes. 31,3 f.
8. Ja, stort och väldigt var trädet, och så högt att det räckte upp
till himmelen och syntes allt intill jordens ända.
9. Dess lövverk var skönt, och de bar mycken frukt, så att det hade
föda åt alla. Markens djur funno skugga därunder, och himmelens
fåglar bodde på dess grenar, och allt kött hade sin föda därav.
>Hes. 17,23. 31,6.
10. Vidare såg jag, i den syn jag hade på mitt läger, huru en helig
ängel steg ned från himmelen.
11. Han ropade med hög röst och sade: 'Huggen ned trädet och skären
av dess grenar, riven bort dess lövverk och förströn dess frukt,
så att djuren som ligga därunder fara sin väg och fåglarna flyga
bort ifrån dess grenar.
12. Dock må stubben med rötterna lämnas kvar i jorden, bunden med
kedjor av järn och koppar, bland markens gräs; av himmelens dagg
skall han vätas och hava sin lott med djuren bland markens
örter.
13. Hans hjärta skall förvandlas, så att det icke mer är en
människas, och ett djurs hjärta skall givas åt honom, och sju
tider skola så gå fram över honom.
14. Så är det förordnat genom änglarnas rådslut, och så är det
befallt om denna sak av de heliga, för att de levande skola
besinna att den Högste råder över människors riken och giver dem
åt vem han vill, ja, upphöjer den lägste bland människor till
att härska över dem.'
>1 Sam. 16,1, 12. 1 Kon 22,19. Job 1,6. Dan. 2,21. 5,21.
>Luk. 1,52.

15. Sådan var den dröm som jag, konung Nebukadnessar, hade. Och du,
Beltesassar, må nu säga uttydningen; ty ingen av de vise i mitt
rike kan säga mig uttydningen, men du kan det väl, ty heliga
gudars ande är i dig.»

16. Då stod Daniel, som också hade namnet Beltesassar, en stund
häpen, uppfylld av oroliga tankar. Men konungen tog åter till
orda och sade: »Beltesassar, låt icke drömmen och vad den
betyder förskräcka dig. Beltesassar svarade och sade:
»Min herre, o att drömmen gällde dem som hata dig, och dess
betydelse dina fiender!
17. Trädet som du såg, vilket var så stort och väldigt och så högt
att det räckte upp till himmelen och syntes över hela jorden,
18. och som hade ett så skönt lövverk och bar mycken frukt, så att
det hade föda åt alla, trädet under vilket markens djur bodde,
och på vars grenar himmelens fåglar hade sina nästen,
19. det är du själv, o konung, du som har blivit så stor och väldig,
du vilkens storhet har vuxit, till dess att den har nått upp
till himmelen, och vilkens välde sträcker sig till jordens ända.
>Dan. 2,37.
20. Men att konungen såg en helig ängel stiga ned från himmelen,
vilken sade: 'Huggen ned trädet och förstören det; dock må
stubben med rötterna lämnas kvar i jorden, bunden med kedjor av
järn och koppar, bland markens gräs; av himmelens dagg skall han
vätas och hava sin lott med markens djur, till dess att sju
tider hava gått fram över honom',
21. detta betyder följande, o konung, och detta är den Högstes
rådslut, som har drabbat min herre konungen:
22. Du skall bliva utstött från människorna och nödgas bo ibland
markens djur och äta gräs såsom en oxe och vätas av himmelens
dagg; och sju tider skola så gå fram över dig, till dess du
besinnar att den Högste råder över människors riken och giver
dem åt vem han vill.
>Jes. 37,16. Dan. 5,21.
23. Men att det befalldes att trädets stubbe med rötterna skulle
lämnas kvar, det betyder att du skall återfå ditt rike, när du
har besinnat att det är himmelen som har makten.

24. Därför, o konung, må du låta mitt råd täckas dig: gör dig fri
ifrån dina synder genom att göra gott, och ifrån dina
missgärningar genom att öva barmhärtighet mot de fattiga, om
till äventyrs din lycka så kunde bliva beståndande.»
>Ords. 16,6. Tob. 4,10. Syr. 3,30 f. 29,12.

25. Allt detta drabbade också konung Nebukadnessar.
26. Tolv månader därefter, när konungen en gång gick omkring på
taket av det kungliga palatset i Babel,
27. hov han upp sin röst och sade: »Se, detta är det stora Babel,
som jag har byggt upp till ett konungasäte genom min väldiga
makt, min härlighet till ära!»
28. Medan ordet ännu var i konungens mun, kom en röst från himmelen:
»Dig, konung Nebukadnessar, vare det sagt: Ditt rike har blivit
taget ifrån dig;
29. du skall bliva utstött från människorna och nödgas bo ibland
markens djur och äta gräs såsom en oxe; och sju tider skola så
gå fram över dig, till dess du besinnar att den Högste råder
över människors riken och giver dem åt vem han vill.»
30. I samma stund gick det ordet i fullbordan på Nebukadnessar; han
blev utstött från människorna och måste äta gräs såsom en oxe,
och av himmelens dagg vättes hans kropp, till dess att hans hår
växte och blev såsom örnfjädrar, och till dess att hans naglar
blevo såsom fågelklor.

31. Men när tiden var förliden, upplyfte jag, Nebukadnessar, mina
ögon till himmelen och fick åter mitt förstånd. Då lovade jag
den Högste, jag prisade och ärade honom som lever evinnerligen,
honom vilkens välde är ett evigt välde, och vilkens rike varar
från släkte till släkte,
>Dan. 7,14.
32. honom mot vilken alla som bo på jorden äro att akta såsom intet,
ty han gör vad han vill både med himmelens här och med dem som
bo på jorden, och ingen kan stå emot hans hand eller säga till
honom: »Vad gör du?»
>Job 9,12. Jes. 24,21. 40,17. 43,13. Vish. 12,12.

33. Så fick jag då på den tiden åter mitt förstånd, och jag fick
tillbaka min härlighet och glans, mitt rike till ära; och mina
rådsherrar och stormän sökte upp mig. Och jag blev åter insatt i
mitt rike, och ännu större makt blev mig given.
34. Därför prisar nu jag, Nebukadnessar, och upphöjer och ärar
himmelens konung, ty alla hans gärningar äro sanning, och hans
vägar äro rätta, och dem som vandra i högmod kan han ödmjuka.
>Dan. 5,20. 1 Petr. 5,5 f.
*27/05 Daniel, 5 Kapitlet
Daniel, 5 Kapitlet

Belsassars gästabud.

1. Konung Belsassar gjorde ett stort gästabud för sina tusen
stormän och höll dryckeslag med de tusen.
2. Medan nu Belsassar var under vinets välde, befallde han att man
skulle bära fram de kärl av guld och silver, som hans fader
Nebukadnessar hade tagit ur templet i Jerusalem; ur dem skulle
så konungen och hans stormän, hans gemåler och bihustrur dricka.
>2 Kon. 25,15. 2 Krön. 36,18. Dan. 1,2.
3. Då bar man fram de gyllene kärl som hade blivit tagna ur
tempelsalen i Guds hus i Jerusalem; och konungen och hans
stormän, hans gemåler och bihustrur drucko ur dem.
4. Medan de så drucko vin, prisade de sina gudar av guld och
silver, av koppar, järn, trä och sten.

5. Då visade sig i samma stund fingrar såsom av en människohand,
vilka mitt emot den stora ljusstaken skrevo på den vitmenade
väggen i konungens palats; och konungen såg handen som skrev.
6. Då vek färgen bort ifrån konungens ansikte, och han uppfylldes
av oroliga tankar, så att hans länder skälvde och hans knän
slogo emot varandra.
7. Och konungen ropade med hög röst och befallde att man skulle
hämta besvärjarna, kaldéerna ock stjärntydarna. Och konungen lät
säga så till de vise i Babel: »Vemhelst som kan läsa denna
skrift och meddela mig dess uttydning, han skall bliva klädd i
purpur, och den gyllene kedjan skall hängas om hans hals, och
han skall bliva den tredje herren i riket.»
>1 Mos. 41,42.

8. Då kommo alla konungens vise tillstädes, men de kunde icke läsa
skriften eller säga konungen dess uttydning.
9. Då blev konung Belsassar ännu mer förskräckt, och färgen vek
bort ifrån hans ansikte, och hans stormän stodo bestörta.
10. Men när konungens och hans stormäns tal kom för konungamodern,
begav hon sig till gästabudssalen; där tog hon till orda och
sade: »Må du leva evinnerligen, o konung! Låt icke oroliga
tankar uppfylla dig, och må färgen icke vika bort ifrån ditt
ansikte.
>Dan. 2,4. 3,9. 6,6, 21.
11. I ditt rike finnes en man i vilken heliga gudars ande är. I din
faders dagar befanns han hava insikt och förstånd och vishet,
lik gudars vishet; och din fader, konung Nebukadnessar, satte
honom till den överste bland spåmännen, besvärjarna, kaldéerna
och stjärntydarna; ja, detta gjorde din fader konungen,
>Dan. 1,17. 2,48. 4,5.
12. eftersom en övermåttan hög ande och klokhet och förstånd och
skicklighet att uttyda drömmar och lösa gåtor och reda ut
invecklade ting fanns hos denne Daniel, åt vilken konungen hade
givit namnet Beltesassar. Låt därför nu tillkalla Daniel; han
skall meddela uttydningen.»
>Dan. 1,17

13. När så Daniel hade blivit hämtad till konungen, talade denne
till Daniel och sade: »Du är ju Daniel, en av de judiska fångar
som min fader konungen förde hit från Juda?
>Dan. 1,6.
14. Jag har hört sägas om dig att gudars ande är i dig, och att du
har befunnits hava insikt och förstånd och övermåttan stor
vishet.
15. Nu är det så, att de vise och besvärjarna hava blivit hämtade
hit till mig för att läsa denna skrift och säga mig dess
uttydning; men de kunna icke meddela mig någon uttydning därpå.
16. Men om dig har jag hört att du kan giva uttydningar och reda ut
invecklade ting. Om du alltså nu kan läsa skriften och säga mig
dess uttydning, så skall du bliva klädd i purpur, och den
gyllene kedjan skall hängas om din hals, och du skall bliva den
tredje herren i riket.»

17. Då svarade Daniel och sade till konungen:

»Dina gåvor må du själv behålla, och dina skänker må du giva åt
en annan; dem förutan skall jag läsa skriften för konungen och
säga honom uttydningen:

18. Åt din fader Nebukadnessar, o konung, gav den högste Guden rike,
storhet, ära och härlighet;
>Dan. 2,37. 4,19.
19. och för den storhets skull som han hade givit honom darrade alla
folk och stammar och tungomål, i förskräckelse för honom. Vem
han ville dödade han, och vem han ville lät han leva; vem han
ville upphöjde han, och vem han ville ödmjukade han.
20. Men när hans hjärta förhävde sig och hans ande blev stolt och
övermodig, då störtades han från sin konungatron, och hans ära
togs ifrån honom.
>Dan. 4,27, 34.
21. Han blev utstött från människors barn, och hans hjärta blev likt
ett djurs, och han måste bo ibland vildåsnor och äta gräs såsom
en oxe, och av himmelens dagg vättes hans kropp -- detta till
dess han besinnade att den högste Guden råder över människors
riken och upphöjer vem han vill till att härska över dem.
>Dan. 4,22, 30.
22. Men du, Belsassar, hans son, som har vetat allt detta, har ändå
icke ödmjukat ditt hjärta,
23. utan förhävt dig mot himmelens Herre och låtit bära fram inför
dig kärlen från hans hus; och du och dina stormän, dina gemåler
och bihustrur haven druckit vin ur dem och du har därunder
prisat dina gudar av silver och guld, av koppar, järn, trä och
sten, som varken se eller höra eller veta något. Men den Gud som
har i sitt våld din ande och alla dina vägar, honom har du icke
ärat.
>5 Mos. 4,28 Ps. 115,4 f. 135,15 f. Upp. 9,20.

24. Därför har nu av honom denna hand blivit sänd och denna skrift
blivit tecknad.
25. Och så lyder den skrift som här är tecknad: Mene mene tekel
u-farsin.
26. Och detta är uttydningen därpå: Mene, det betyder: Gud har
räknat[1] ditt rikes dagar och gjort ände på det
27. Tekel, det betyder: du är vägd[2] på en våg och befunnen för
lätt.
28. Peres, det betyder: ditt rike har blivit styckat[3] och givet åt
meder och perser[4].»

29. Då befallde Belsassar att man skulle kläda Daniel i purpur, och
att den gyllene kedjan skulle hängas om hans hals, och att man
skulle utropa om honom att han skulle vara den tredje herren i
riket.
>1 Mos. 41,42.

30. Samma natt blev Belsassar, kaldéernas konung, dödad.

Daniel, 6 Kapitlet

Daniel i lejongropen.

31. Och Darejaves av Medien mottog riket, när han var sextiotvå år
gammal.

[1] På arameiska mená.
[2] På arameiska tekiltá.
[3] På arameiska perisát.
[4] På arameiska u-farás.
*27/06 Daniel, 6 Kapitlet
1. Darejaves fann för gott att sätta över riket ett hundra tjugu
satraper, för att sådana skulle finnas överallt i riket.
2. Och över dem satte han tre furstar, av vilka Daniel var en;
inför dessa skulle satraperna avlägga räkenskap, så att konungen
icke lede något men.
3. Men Daniel gjorde sig bemärkt framför de andra furstarna och
satraperna, ty en övermåttan hög ande var i honom, och konungen
var betänkt på att sätta honom över hela riket.

4. Då sökte de andra furstarna och satraperna att finna någon sak
mot Daniel i det som angick riket. Men de kunde icke finna någon
sådan sak eller något som var orätt, eftersom han var trogen i
sin tjänst; ingen försummelse och intet orätt var att finna hos
honom.
5. Då sade männen: »Vi lära icke finna någon sak mot denne Daniel,
om vi icke till äventyrs kunna finna en sådan i hans
gudsdyrkan.»

6. Därefter skyndade furstarna och satraperna in till konungen och
sade till honom så: »Må du leva evinnerligen, konung Darejaves!
>Dan. 2,4. 3,9. 6,10.
7. Alla rikets furstar, landshövdingarna och satraperna,
rådsherrarna och ståthållarna hava rådslagit om att en kunglig
förordning borde utfärdas och ett förbud stadgas, av det
innehåll att vilken som helst som under trettio dagar vänder sig
med bön till någon annan, vare sig gud eller människa, än till
dig, o konung, han skall kastas i lejongropen.
8. Så låt nu, o konung, härom utfärda ett förbud och sätta upp en
skrivelse, som efter Mediens och Persiens oryggliga lag icke kan
återkallas.»
>Est. 1,19. 8,8.
9. I överensstämmelse härmed lät då konung Darejaves sätta upp en
skrivelse och utfärda ett förbud.

10. Men så snart Daniel hade fått veta att skrivelsen var uppsatt,
gick han in i sitt hus, varest han i sin övre sal hade fönster
som voro öppna i riktning mot Jerusalem. Där föll han tre gånger
om dagen ned på sina knän och bad och tackade sin Gud, såsom han
förut hade plägat göra.
>1 Kon. 8,44, 48. Ps. 55,18.
11. När männen nu skyndade till, funno de Daniel bedjande och
åkallande sin Gud.
12. Därefter gingo de till konungen och frågade honom angående det
kungliga förbudet: »Har du icke låtit sätta upp ett förbud, av
det innehåll att vilken som helst som under trettio dagar vänder
sig med bön till någon annan, vare sig gud eller människa, än
till dig, o konung, han skall kastas i lejongropen?» Konungen
svarade och sade: »Jo, och det påbudet står fast efter Mediens
och Persiens oryggliga lag.»
>Dan. 3,10 f.
13. Då svarade de och sade till konungen: »Daniel, en av de judiska
fångarna, aktar varken på dig eller på det förbud som du har
låtit sätta upp, utan förrättar sin bön tre gånger om dagen.»
14. När konungen hörde detta, blev han mycket bedrövad och gjorde
sig bekymmer över huru han skulle kunna rädda Daniel; ända till
solnedgången mödade han sig med att söka en utväg att hjälpa
honom.
15. Då skyndade männen till konungen och sade till honom: »Vet, o
konung, att det är en Mediens och Persiens lag att intet förbud
och ingen förordning som konungen utfärdar kan återkallas.»
16. Då lät konungen hämta Daniel och kasta honom i lejongropen och
konungen talade till Daniel och sade: »Din Gud, den som du så
oavlåtligen dyrkar, han må rädda dig.»
17. Och man förde fram en sten och lade den över gropens öppning,
och konungen förseglade den med sitt eget och med sina stormäns
signet, för att ingen förändring skulle kunna göras i det som nu
hade skett med Daniel.
>Matt. 27,60, 66.

18. Därefter gick konungen hem till sitt palats och tillbragte hela
natten under fasta och lät inga kvinnor komma inför sig; och
sömnen flydde honom.
19. Sedan om morgonen, när det dagades, stod konungen upp och gick
med hast till lejongropen.
20. Och när han hade kommit nära intill gropen, ropade han på Daniel
med ängslig röst; konungen talade till Daniel och sade: »Daniel,
du den levande Gudens tjänare, har väl din Gud, den som du så
oavlåtligen dyrkar, kunnat rädda dig från lejonen?»
>1 Mack. 2,60.
21. Då svarade Daniel konungen: »Må du leva evinnerligen, o konung!
22. Min Gud har sänt sin ängel och tillslutit lejonens gap, så att
de icke hava gjort mig någon skada. Ty jag har inför honom
befunnits oskyldig; ej heller har jag förbrutit mig mot dig, o
konung.
>Ps. 34,8. 91,10 f. Dan. 3,28.

23. Då blev konungen mycket glad, och befallde att man skulle taga
Daniel upp ur gropen. Och när Daniel hade blivit tagen upp ur
gropen, kunde man icke upptäcka någon skada på honom; ty han
hade trott på sin Gud.
24. Sedan lät konungen hämta de män som hade anklagat Daniel, och
han lät kasta dem i lejongropen, med deras barn och hustrur; och
innan de ännu hade hunnit till bottnen i gropen, föllo lejonen
över dem och krossade alla deras ben.

25. Därefter lät konung Darejaves skriva till alla folk och stammar
och tungomål som funnos på hela jorden: »Mycken frid vare med
eder!
>Dan. 3,31 f.
26. Härmed giver jag befallning att man inom mitt rikes hela område
skall bäva och frukta för Daniels Gud. Ty han är den levande
Guden, som förbliver evinnerligen; och hans rike är sådant att
det icke kan förstöras, och hans välde består intill änden.
>Dan. 2,44. 4,31. 7,14.
27. Han är en räddare och hjälpare, och han gör tecken och under i
himmelen och på jorden, han som har räddat Daniel ur lejonens
våld.»

28. Och denne Daniel steg i ära och makt under Darejaves' och under
persern Kores' regeringar.
>Dan. 1,21.
*27/07 Daniel, 7 Kapitlet
Daniel, 7 Kapitlet

De fyra djuren och människosonen.

1. I den babyloniske konungen Belsassars första regeringsår hade
Daniel en dröm och såg en syn på sitt läger. Sedan tecknade han
upp drömmen och meddelade huvudsumman av dess innehåll.
2. Detta är Daniels berättelse:

Jag hade en syn om natten, och såg i den huru himmelens fyra
vindar stormade fram mot det stora havet.
3. Och fyra stora djur stego upp ur havet, det ena icke likt det
andra.

4. Det första liknade ett lejon, men det hade vingar såsom en
örn. Medan jag ännu såg härpå, rycktes vingarna av djuret, och
det restes upp från jorden, så att det blev ställt på två fötter
såsom en människa, och ett mänskligt hjärta blev givet åt det.
>Jer 48,40. 49,19, 22. 50,17. Hes. 17,8, 7. Hab. 1,8.

5. Sedan fick jag se ännu ett djur, det andra i ordningen; det var
likt en björn, och det reste upp sin ena sida, och det hade tre
revben i sitt gap, mellan tänderna. Och till det djuret blev så
sagt: »Stå upp och sluka mycket kött.»

6. Därefter fick jag se ett annat djur, som liknade en panter, men
på sina sidor hade det fyra fågelvingar; och djuret hade fyra
huvuden, och välde blev givet åt det.

7. Därefter fick jag i min syn om natten se ett fjärde djur,
övermåttan förskräckligt, fruktansvärt och starkt; det hade
stora tänder av järn, det uppslukade och krossade, och vad som
blev kvar trampade det under fötterna; det var olikt alla de
förra djuren och hade tio horn.
8. Men under det att jag betraktade hornen, fick jag se huru mellan
dem ett annat horn sköt upp, ett litet, för vilket tre av de
förra hornen blevo bortstötta; och se, det hornet hade ögon lika
människoögon, och en mun som talade stora ord.
>Upp. 13,5.

9. Medan jag ännu såg härpå, blevo troner framsatta, och en som var
gammal satte sig ned. Hans klädnad var snövit, och håret på hans
huvud var såsom ren ull; hans tron var av eldslågor, och hjulen
därpå voro av flammande eld.
>Upp. 1,14. 4,2 f.
10. En flod av eld strömmade ut från honom, tusen gånger tusen voro
hans tjänare, och tio tusen gånger tio tusen stodo där till hans
tjänst. Så satte man sig ned till doms, och böcker blevo
upplåtna.
>Ps. 68,18. 97,3. 103,20 f. Upp. 5,11. 20,12.
11. Medan jag nu såg härpå, skedde det att, för de stora ords skull
som hornet talade -- medan jag ännu såg härpå -- djuret dödades
och dess kropp förstördes och kastades i elden för att brännas
upp.
12. Från de övriga djuren togs ock deras välde, ty deras livslängd
var bestämd till tid och stund.

13. Sedan fick jag, i min syn om natten, se huru en som liknade en
människoson kom med himmelens skyar; och han nalkades den gamle
och fördes fram inför honom.
>Matt. 16,27. 24,30. 25,31. 26,64. Mark. 14,62. Upp. 1,7. 14,14.
14. Åt denne gavs välde och ära och rike, och alla folk och stammar
och tungomål måste tjäna honom. Hans välde är ett evigt välde,
som icke skall tagas ifrån honom, och hans rike skall icke
förstöras.
>Ps. 45,7 f. Dan. 2,44. 3,33. 4,31. 6,26. Mik. 4,7. Luk. 1,33.
>Hebr 1,8.

15. Då kände jag, Daniel, min ande oroas i sin boning, och den syn
som jag hade haft förskräckte mig.
16. Jag gick fram till en av dem som stodo där och bad honom om en
tillförlitlig förklaring på allt detta Och han svarade mig och
sade mig uttydningen därpå:
17. »De fyra stora djuren betyda att fyra konungar skola uppstå på
jorden.
18. Men sedan skola den Högstes heliga undfå riket och taga det i
besittning för evig tid, ja, för evigheters evighet.»

19. Därefter ville jag hava tillförlitlig förklaring angående det
fjärde djuret, som var olikt alla de andra, det som var så
övermåttan förskräckligt och hade tänder av järn och klor av
koppar, det som uppslukade och krossade och sedan trampade under
fötterna vad som blev kvar;
20. så ock angående de tio hornen på dess huvud, och angående det
nya hornet, det som sedan sköt upp, och för vilket tre andra
föllo av, det hornet som hade Ögon, och en mun som talade stora
ord, det som var större att skåda än de övriga,
21. det hornet som jag ock hade sett; föra krig mot de heliga och
bliva dem övermäktigt,
>Upp. 13,7.
22. till dess att den gamle kom och rätt blev skipad åt den Högstes
heliga och tiden var inne, då de heliga fingo taga riket i
besittning.

23. Då svarade han så: »Det fjärde djuret betyder att ett fjärde
rike skall uppstå på jorden, ett som är olikt alla de andra
rikena. Det skall uppsluka hela jorden och förtrampa och krossa
den.
24. Och de tio hornen betyda att tio konungar skola uppstå i det
riket; och efter dem skall uppstå en annan, som skall vara olik
de förra, och som skall slå ned tre konungar.
>Upp. 17,12.
25. Och denne skall upphäva sitt tal mot den Högste och föröda den
Högstes heliga; han skall sätta sig i sinnet att förändra heliga
tider och lagar; och de skola givas i hans hand under en tid,
och tider, och en halv tid.
>Dan. 11,36. 12,7. 1 Mack. 1,44 f. Upp. 12,14.
26. Men dom skall bliva hållen, och hans välde skall tagas ifrån
honom och fördärvas och förgöras i grund.
27. Men rike och välde och storhet, utöver alla riken under
himmelen, skall givas åt den Högstes heligas folk. Dess rike
skall vara ett evigt rike, och alla välden skola tjäna och lyda
det.»

28. Här slutar berättelsen. Men jag, Daniel, uppfylldes av många
oroliga tankar, och färgen vek bort ifrån mitt ansikte; men jag
bevarade i mitt hjärta vad som hade hänt.
>Dan. 5,6. 10,8.
*27/08 Daniel, 8 Kapitlet
Daniel, 8 Kapitlet

Väduren och bocken.

1. I konung Belsassars tredje regeringsår såg jag, Daniel, en syn,
en som kom efter den jag förut hade sett.
>Dan. 7,1 f.
2. Då jag nu i denna syn såg till, tyckte jag mig vara i Susans
borg i hövdingdömet Elam; och då jag vidare såg till i synen,
fann jag mig vara vid floden Ulai.
3. Och när jag lyfte upp mina ögon, fick jag se en vädur stå
framför floden, och han hade två horn; och båda hornen voro
höga, men det ena var högre än det andra, och detta som var
högre sköt sist upp.
4. Jag såg väduren stöta med hornen västerut och norrut och
söderut, och intet djur kunde stå honom emot, och ingen kunde
rädda ur hans våld; han for fram såsom han ville och företog sig
stora ting.

5. Och när jag vidare gav akt, fick jag se en bock komma
västerifrån och gå fram över hela jorden, dock utan att röra vid
jorden; och bocken hade ett ansenligt horn i pannan.
6. Och han nalkades väduren med de båda hornen, den som jag hade
sett stå framför floden, och sprang emot honom i väldig vrede.
7. Jag såg honom komma ända inpå väduren och störta över honom i
förbittring, och han stötte till väduren och krossade hans båda
horn, så att väduren icke hade någon kraft att stå emot
honom. Sedan slog han honom till jorden och trampade på honom;
och ingen fanns, som kunde rädda väduren ur hans våld.

8. Och bocken företog sig mycket stora ting. Men när han hade
blivit som starkast, brast det stora hornet sönder, och fyra
andra ansenliga horn sköto upp i dess ställe, åt himmelens fyra
väderstreck.
9. Och från ett av dem gick ut ett nytt horn, i begynnelsen litet,
och det växte övermåttan söderut och österut och åt »det härliga
landet» till.
>Jer. 3,19. Hes. 20,6, 15. Dan. 11,16, 41.
10. Och det växte ända upp till himmelens härskara och kastade några
av denna härskara, av stjärnorna, ned till jorden och trampade
på dem.
>Job 20,6. Jes 14,13. 2 Mack. 9,10.
11. Ja, till och med mot härskarornas furste företog han sig stora
ting: han tog bort ifrån honom det dagliga offret, och hans
helgedoms boning slogs ned.
>4 Mos. 28,3 f. 1 Mack. 1,23.
12. Jämte det dagliga offret bliver ock en härskara prisgiven, för
överträdelses skull. Och det slår sanningen ned till jorden och
lyckas väl i vad det företager sig.

13. Sedan hörde jag en av de heliga tala, och en annan helig frågade
denne som talade: »Huru lång tid avser synen om det dagliga
offret, och om överträdelsen som kommer åstad förödelse, och om
förtrampandet av både helgedom och härskara?»
14. Då svarade han mig: »Två tusen tre hundra aftnar och morgnar;
därefter skall helgedomen komma till sin rätt igen.»

15. När nu jag, Daniel, hade sett denna syn och sökte att förstå
den, fick jag se en som såg ut såsom en man stå framför mig.
16. Och mitt över Ulai hörde jag rösten av en människa som ropade
och sade: »Gabriel, uttyd synen för denne.»
17. Då kom han intill platsen där jag stod, men jag blev förskräckt,
när han kom, och föll ned på mitt ansikte. Och han sade till
mig: »Giv akt härpå, du människobarn; ty synen syftar på ändens
tid.»
18. Medan han så talade med mig, låg jag i vanmakt, med mitt ansikte
mot jorden; men han rörde vid mig och reste upp mig igen.
>Dan. 10,9 f., 16 f.

19. Därefter sade han: »Se, jag vill kungöra för dig vad som skall
ske, när det lider mot slutet med vreden ty på ändens tid syftar
detta.
20. Väduren som du såg, han med de två hornen, betyder Mediens och
Persiens konungar.
21. Men bocken är Javans konung, och det stora hornet i hans panna
är den förste konungen.
22. Men att det brast sönder, och att fyra andra uppstodo i dess
ställe, det betyder att fyra riken skola uppstå av hans folk,
dock icke jämlika med honom i kraft.
23. Och vid slutet av deras välde, när överträdarna hava fyllt sitt
mått, skall en fräck och arglistig konung uppstå;
24. han skall bliva stor i kraft, dock icke jämlik med den förre i
kraft och han skall komma åstad så stort fördärv att man måste
förundra sig; och han skall lyckas väl och få fullborda sitt
uppsåt. Ja, han skall fördärva många, och jämväl de heligas
folk.
25. Därigenom att han är så klok, skall han lyckas så väl med sitt
svek, han skall föresätta sig stora ting, oförtänkt skall han
fördärva många. Ja, mot furstarnas furste skall han sätta sig
upp; men utan människohand skall han då varda krossad.
>2 Mack. 9,5 f.
26. Och synen angående aftnarna och morgnarna, varom nu är talat, är
sanning. Men göm du den synen, ty den syftar på en avlägsen
framtid.»
27. Men jag, Daniel, blev maktlös och låg sjuk en tid. Sedan stod
jag upp och förrättade min tjänst hos konungen; och jag var
häpen över synen, men ingen förstod den.
*27/09 Daniel, 9 Kapitlet
Daniel, 9 Kapitlet

Daniels bön. De sjuttio årsveckorna.

1. I Darejaves', Ahasveros' sons, första regeringsår -- hans som
var av medisk släkt, men som hade blivit upphöjd till konung
över kaldéernas rike --
2. i dennes första regeringsår kom jag, Daniel, att i skrifterna
lägga märke till det antal år, som HERREN hade angivit för
profeten Jeremia, när han sade att han ville låta sjuttio år gå
till ända, medan Jerusalem låg öde.
>Jer. 25,11 f. 29,10.
3. Då vände jag mitt ansikte till Herren Gud med ivrig bön och
åkallan, och fastade därvid i säck och aska.
>Matt. 11,21.
4. Jag bad till HERREN, min Gud, och bekände och sade:
»Ack Herre, du store och fruktansvärde Gud, du som håller
förbund och bevarar nåd mot dem som älska dig och hålla dina
bud!
>5 Mos. 7,8 f. Neh. 1,5.
5. Vi hava syndat och gjort illa och varit ogudaktiga och
avfälliga; vi hava vikit av ifrån dina bud och rätter.
>Ps. 106,6.
6. Vi hava icke hörsammat dina tjänare profeterna, som talade i
ditt namn till våra konungar, furstar och fader och till allt
folket i landet.
7. Du, Herre, är rättfärdig, men vi måste blygas, såsom vi ock nu
göra, vi Juda man och Jerusalems invånare, ja, hela Israel, både
de som bo nära och de som bo fjärran i alla andra länder dit du
har fördrivit dem, därför att de voro otrogna mot dig.
>Esr. 9,6 f. Bar. 1,15 f. 2,6.
8. Ja, Herre, vi med våra konungar, furstar och fäder måste blygas,
därför att vi hava syndat mot dig.
>Neh. 9,34. Jer. 2,26. 44,17.
9. Men hos Herren, vår Gud, är barmhärtighet och förlåtelse. Ty vi
voro avfälliga från
>Ps. 130,4, 7. Klag. 3,22 f.
10. och hörde icke HERRENS, vår Guds, röst, så att vi vandrade efter
hans lagar, dem som han förelade oss genom sina tjänare
profeterna.
>2 Krön. 36,15 f.
11. Nej, hela Israel överträdde din lag och vek av, utan att höra
din röst. Därför utgöt sig ock över oss den förbannelse som han
hade svurit att sända, och som står skriven i Moses, Guds
tjänares, lag; ty vi hade ju syndat mot honom.
>3 Mos. 26,14 f. 5 Mos. 27,15 f. 28,15 f. 29,20. 30,17 f.
12. Han höll sina ord, vad han hade talat mot oss, och mot domarna
som dömde oss; och han lät en så stor olycka komma över oss, att
ingenstädes under himmelen något sådant har skett, som det som
nu har skett i Jerusalem.
>Klag. 2,17. Bar. 2,1 f.
13. I enlighet med vad som står skrivet i Moses lag kom all denna
olycka över oss, men ändå sökte vi icke att blidka HERREN, vår
Gud, genom att omvända oss från våra missgärningar och akta på
din sanning.
14. Därför vakade ock HERREN över att olyckan drabbade oss; ty
HERREN, vår Gud, är rättfärdig i alla de gärningar som han gör,
men hörde icke hans röst.
>Neh. 9,33. Ps. 119,137. Jer. 1,12. 44,27. Bar. 2,9 f.
>Upp. 16,5.

15. Och nu, Herre, vår Gud, du som förde ditt folk ut ur Egyptens
land med stark hand, och så gjorde dig ett namn, som är detsamma
än i dag! Vi hava syndat, vi hava varit ogudaktiga.
>2 Mos. 12,41. 13,9. Neh. 9,10. Jer. 32,20. Bar. 2,11 f.
16. Men Herre, låt, för all din rättfärdighets skull, din vrede och
förtörnelse vända sig ifrån din stad Jerusalem, ditt heliga
berg; ty genom våra synder och genom våra faders missgärningar
hava Jerusalem och ditt folk blivit till smälek för alla som bo
omkring oss.
17. Och hör nu, du vår Gud, din tjänares bön och åkallan, och låt
ditt ansikte lysa över din ödelagda helgedom, för Herrens skull.
18. Böj, min Gud, ditt öra härtill och hör; öppna dina ögon och se
vilken förödelse som har övergått oss, och se till staden som är
uppkallad efter ditt namn. Ty icke i förlitande på vad
rättfärdigt vi hava gjort bönfalla vi inför dig, utan i
förlitande på din stora barmhärtighet.
>Jes. 37,17. Tit. 3,5.
19. O Herre, hör, o Herre, förlåt; o Herre, akta härpå, och utför
ditt verk utan att dröja -- för din egen skull, min Gud, ty din
stad och ditt folk äro uppkallade efter ditt namn.»

20. Medan jag ännu så talade och bad och bekände min egen och mitt
folk Israels synd och inför HERREN, min Gud, frambar min förbön
för min Guds heliga berg --
21. medan jag alltså ännu så talade i min bön, kom Gabriel till mig
i flygande hast, den man som jag förut hade sett i min syn; och
det var vid tiden för aftonoffret.
>4 Mos. 28,4, 8. Dan. 8,16 f.
22. Han undervisade mig och talade till mig och sade:

»Daniel, jag har nu begivit mig hit för att lära dig förstånd.
23. Redan när du begynte din bön, utgick befallning, och jag har
kommit för att giva dig besked, ty du är högt benådad. Så giv nu
akt på ordet, och akta på synen.
>Jes. 65,24. Dan. 10,12.

24. Sjuttio veckor äro bestämda över ditt folk och över din heliga
stad, innan en gräns sättes för överträdelsen och synderna få en
ände och missgärningen varder försonad och en evig rättfärdighet
framhavd, och innan syn och profetia beseglas och en höghelig
helgedom bliver smord.
25. Så vet nu och förstå: Från den tid då ordet om att Jerusalem
åter skulle byggas upp utgick, till dess en smord, en furste,
kommer, skola sju veckor förgå; och under sextiotvå veckor skall
det åter byggas upp med sina gator och sina vallgravar, om ock i
tider av trångmål.
26. Men efter de sextiotvå veckorna skall en som är smord förgöras,
utan att någon efterföljer honom. Och staden och helgedomen
skall en anryckande furstes folk förstöra; men själv skall denne
få sin ände i störtfloden. Och intill änden skall strid vara;
förödelse är oryggligt besluten.
27. Och han skall med många sluta ett starkt förbund för en vecka,
och för en halv vecka skola genom honom slaktoffer och spisoffer
vara avskaffade; och på styggelsens vinge skall förödaren
komma. Detta skall fortgå, till dess att förstöring och
oryggligt besluten straffdom utgjuter sig över förödaren.»
>Jes. 28,22. Dan. 11,31. Matt. 21,15. Mark. 13,14.
*27/10 Daniel, 10 Kapitlet
Daniel, 10 Kapitlet

Uppenbarelsen vid floden Hiddekel
(Tigris).

1. I den persiske konungen Kores' tredje regeringsår fick Daniel,
som ock kallades Beltesassar, en uppenbarelse; den uppenbarelsen
är sanning och bådar stor vedermöda. Och han aktade på
uppenbarelsen och lade märke till synen.
>Dan. 1,7.

2. Jag, Daniel, hade då gått sörjande tre veckors tid.
3. Jag åt ingen smaklig mat, kött och vin kommo icke i min mun, ej
heller smorde jag min kropp med olja, förrän de tre veckorna
hade gått till ända.
4. På tjugufjärde dagen i första månaden, när jag var vid stranden
av den stora floden, nämligen Hiddekel,
>1 Mos. 2,14.
5. fick jag, då jag lyfte upp mina ögon, se en man stå där, klädd i
linnekläder och omgjordad kring sina länder med ett bälte av
guld från Ufas.
>Jer. 10,9. Dan. 12,6. Upp. 1,13 f.
6. Hans kropp var såsom av krysolit hans ansikte liknade en
ljungeld hans ögon voro såsom eldbloss, han armar och fötter
såsom glänsande koppar; och ljudet av hans tal var såsom ett
väldigt dån.
7. Och jag, Daniel, var den ende som såg synen; de män som voro med
mig sågo den icke, men en stor förskräckelse föll över dem, så
att de flydde bort och gömde sig.
>Apg. 9,7.
8. Så blev jag allena kvar, och när jag såg den stora synen,
förgick all min kraft; färgen vek bort ifrån mitt ansikte, så
att det blev dödsblekt, och jag hade ingen kraft mer kvar.
>Dan. 7,28.

9. Då hörde jag ljudet av hans tal; och på samma gång jag hörde
ljudet av hans tal, där jag låg i vanmakt på mitt ansikte, med
ansiktet mot jorden,
>Dan. 8,18. Matt. 17,6.
10. rörde en hand vid mig och hjälpte mig, så att jag skälvande
kunde resa mig på mina knän och händer.
11. Sedan sade han till mig: »Daniel, du högt benådade man, giv akt
på de ord som jag vill tala till dig, och res dig upp på dina
fötter; ty jag har nu blivit sänd till dig.» När han så talade
till mig, reste jag mig bävande upp.
>Dan. 9,22 f.
12. Och han sade till mig: »Frukta icke, Daniel, ty redan ifrån
första dagen, då när du vände ditt hjärta till att söka förstånd
och till att ödmjuka dig inför din Gud, hava dina ord varit
hörda; och jag har nu kommit för dina ords skull.
>Luk. 1,13.
13. Fursten för Persiens rike stod mig emot under tjuguen dagar; men
då kom Mikael, en av de förnämsta furstarna, mig till hjälp,
under det att jag förut hade stått där allena mot Persiens
konungar.
>Dan. 12,1. Syr. 17,17. Judas v. 9. Upp. 12,7.
14. Och nu har jag kommit för att undervisa dig om vad som skall
hända ditt folk i kommande dagar; ty också detta är en syn som
syftar på framtiden.»
>Dan. 8,26.

15. Under det han så talade till mig, böjde jag mitt ansikte mot
jorden och var stum.
16. Men se, han som var lik en människa rörde vid mina läppar. Då
upplät jag min mun och talade och sade till honom som stod
framför mig: »Min herre, vid den syn jag såg har jag känt mig
gripen av vånda, och jag har ingen kraft mer kvar.
17. Huru skulle också min herres tjänare, en sådan som jag, kunna
tala med en sådan som min herre är? Jag har nu ingen kraft mer i
mig och förmår icke mer att andas.»
18. Då rörde han som såg ut såsom en människa åter vid mig och
styrkte mig.
19. Han sade: »Frukta icke, du högt benådade man; frid vare med dig,
var stark, ja, var stark.» När han så talade med mig, kände jag
mig styrkt och sade: »Tala, min herre, ty du har nu styrkt mig.»
20. Då sade han: »Kan du nu förstå varför jag har kommit till dig?
Men jag måste strax vända tillbaka för att strida mot fursten
för Persien, och när jag är fri ifrån honom, kommer fursten för
Javan.
21. Dock vill jag förkunna för dig vad som är upptecknat i
sanningens bok. Och ingen enda står mig bi mot dessa, förutom
Mikael, eder furste.
11:1. [1]

[1] Dan 11:1 hör egentligen hit, men återfinns nedan. --Red för
den elektroniska utgåvan.
*27/11 Daniel, 11 Kapitlet
1. Och jag stod vid hans sida såsom hans stöd och värn i medern
Darejaves' första regeringsår.

Daniel, 11 Kapitlet

Fortsättning av föregående uppenbarelse:
Persiens, Javans (Greklands),
Söderlandets (Egyptens) och Nordlandets
(Syriens) konungavälden. Hemsökelser
över »det härliga landet» (Palestina).

2. Och nu skall jag förkunna för dig vad visst är.

Se, ännu tre konungar skola uppstå i Persien, och den fjärde
skall förvärva sig större rikedomar än någon av de andra, och
när han har blivit som starkast genom sina rikedomar, skall han
uppbjuda all sin makt mot Javans rike.
3. Sedan skall en väldig konung uppstå, och han skall härska med
stor makt och göra vad han vill.
4. Men knappt har han uppstått, så skall hans rike brista sönder
och bliva delat efter himmelens förra väderstreck; och det skall
icke tillfalla hans avkomlingar eller förbliva lika mäktigt som
när han hade makten; ty hans rike skall omstörtas och tillfalla
andra än dem.
>Dan. 8,8, 22.

5. Och konungen i Söderlandet skall bliva mäktig, så ock en av hans
furstar; ja, denne skall bliva en ännu mäktigare härskare än han
själv, och hans herradöme skall bliva stort.
6. Och efter några år skola de förbinda sig med varandra, och
Söderlandskonungens dotter skall draga till konungen i
Nordlandet för att komma åstad förlikning. Men hon skall icke
kunna behålla den makt hon vinner, ej heller skall han och hans
makt bliva beståndande; utan hon skall bliva given till pris,
hon jämte dem som läto henne draga dit, både hennes fader och
den man som i sin tid tog henne till sig.

7. Men av telningarna från hennes rot skall en stiga upp på hans
plats; denne skall draga mot Nordlandskonungens här och tränga
in i hans fäste och göra med folket vad han vill och behålla
övermakten.
8. Deras gudar och beläten och deras dyrbara håvor, både silver och
guld, skall han ock föra såsom byte till Egypten. Sedan skall
han i några år lämna Nordlandskonungen i ro.
9. Däremot skall denne tränga in i Söderlandskonungens rike, men
han skall få vända tillbaka till sitt land igen.

10. Och hans söner skola rusta sig till strid och samla en väldig
krigs här; och den skall rycka fram och svämma över och utbreda
sig; och den skall komma igen, och striden skall föras ända fram
till hans fäste.
11. Då skall konungen i Söderlandet resa sig i förbittring och draga
ut och strida mot konungen i Nordlandet; och denne skall ställa
upp en stor härskara, men den härskaran skall varda given i den
andres hand.
12. När då härskaran är sin kos, växer hans övermod; men om han än
han slagit ned tiotusenden, får han dock icke makten.
13. Konungen i Nordlandet skall ställa upp en ny härskara, större än
den förra; och efter en tid av några år skall han komma med en
stor krigshär och stora förråd.
14. Vid samma tid skola många andra resa sig mot konungen i
Söderlandet; våldsmän av ditt eget folk skola ock upphäva sig,
för att synen skall fullbordas; men dessa skola falla.
15. Och konungen i Nordlandet skall rycka an och kasta upp vallar
och intaga en välbefäst stad; och Söderlandets makt skall icke
kunna hålla stånd, dess utvalda krigsfolk skall icke hava någon
kraft till motstånd.
16. Och han som rycker emot honom skall göra vad han vill, och ingen
skall kunna stå emot honom; han skall sätta sig fast i »det
härliga landet», och förstöring skall komma genom hans hand.
17. Han skall rycka an med hela sitt rikes makt; dock är han hågad
för förlikning, och en sådan skall han komma åstad. En av sina
döttrar skall han giva åt honom till hustru, henne till
fördärv. Men detta skall icke hava något bestånd och icke vara
honom till gagn.
18. Därefter skall han vända sig mot öländerna och intaga många; men
en härförare skall göra slut på hans smädelser, ja, låta hans
smädelser vända tillbaka över honom själv.
19. Då skall han vända sig till sitt eget lands fästen; men han
skall vackla och falla och sedan icke mer finnas till.
20. Och på hans plats skall uppstå en annan, en som låter en fogde
draga igenom det land som är hans rikes prydnad; men efter några
dagar skall han störtas, dock icke genom vrede, ej heller i
krig.
>Hes. 20,6. 2 Mack. 3,7 f.

21. Och på hans plats skall uppstå en föraktlig man, åt vilken
konungavärdighet icke var ämnad; oförtänkt skall han komma och
bemäktiga sig riket genom ränker.
>2 Mack. 4,34.
22. Och översvämmande härar skola svämmas bort för honom och
krossas, så ock förbundets furste.
23. Från den stund då man förbinder sig med honom skall han bedriva
svek. Han skall draga åstad och få övermakten, med allenast
litet folk.
24. Oförtänkt skall han falla in i landets bördigaste trakter, och
skall göra ting som hans fäder och hans fäders fäder icke hade
gjort; byte och rov och gods skall han strö ut åt sitt folk; och
mot fästena skall han förehava anslag, intill en viss tid.
>1 Mack. 3,30.

25. Och han skall uppbjuda sin kraft; och sitt mod emot konungen i
Söderlandet och komma med en stor här, men konungen i
Söderlandet skall ock rusta sig till strid, med en mycket stor
och talrik här; dock skall han icke kunna hålla stånd, för de
anslags skull som göras mot honom.
>1 Mack. 1,16.
26. De som äta hans bröd skola störta honom. Och hans här skall
svämma över, och många skola bliva slagna och falla.
27. Båda konungarna skola hava ont i sinnet, där de sitta tillhopa
vid samma bord, skola de tala lögn, men det skall icke hava
någon framgång; ty ännu dröjer änden, intill den bestämda tiden.
28. Han skall vända tillbaka till sitt land med stora förråd, och
han skall lägga planer mot det heliga förbundet; och när han har
fullbordat dem, skall han vända tillbaka till sitt land.
>1 Mack. 1,21 f.

29. På bestämd tid skall han sedan åter draga åstad mot Söderlandet,
men denna senare gång skall det ej gå såsom den förra.
30. Ty skepp från Kittim skola komma emot honom, och han skall
förlora modet. Då skall han vända om och rikta sin vrede mot det
heliga förbundet och giva den fritt lopp. Och när han har kommit
hem, skall han lyssna till dem som hava övergivit det heliga
förbundet.
31. Och härar, utsända av honom, skola komma och oskära helgedomens
fäste och avskaffa det dagliga offret och ställa upp förödelsens
styggelse[1].
>4 Mos. 28,4. Dan. 8,11. 9,27. 1 Mack. 1,30 f., 46 f., 54 f.
>Matt. 24,15.
32. Och dem som hava kränkt förbundet skall han med hala ord locka
till helt avfall; men de av folket, som känna sin Gud, skola stå
fasta och hålla ut.
33. Och de förståndiga bland folket skola lära många insikt; men de
skola bliva hemsökta med svärd och eld, med fångenskap och
plundring, till en tid;
>Dan. 12,3.
34. dock skall under hemsökelsen en liten seger beskäras dem, och
många skola då av skrymteri sluta sig till dem.
35. Hemsökelsen skall träffa somliga av de förståndiga, för att en
luttring skall ske bland dem, så att de varda renade och tvagna
till ändens tid; ty ännu dröjer denna, intill den bestämda
tiden.
>Dan. 12,10. 1 Petr. 1,7.

36. Och konungen skall göra vad han vill och skall förhäva sig och
uppträda stormodigt mot allt vad gud heter; ja, mot gudars Gud
skall han tala sådant att man måste förundra sig. Och allt skall
lyckas honom väl, till dess att vredens tid är ute, då när det
har skett, som är oryggligt beslutet.
>Dan. 7,8. 2 Tess. 2,4. Upp. 13,5.
37. På sina fäders gudar skall han icke akta, ej heller skall han
akta på den som är kvinnors lust eller på någon annan Gud, utan
han skall uppträda stormodigt mot dem alla.
>Hes. 8,14.
38. Men fästenas gud skall han i stället ära; en gud som hans fäder
icke hava känt skall han ära med guld och silver och ädla stenar
och andra dyrbara ting.
39. Och mot starka fästen skall han med en främmande guds hjälp göra
vad honom lyster; dem som erkänna denne skall han bevisa stor
ära, han skall sätta dem att råda över många, och han skall
utskifta jord åt dem till belöning.

40. Men på ändens tid skall konungen i Söderlandet drabba samman med
honom; och konungen i Nordlandet skall storma fram mot denne med
vagnar och ryttare och många skepp, och skall falla in i
främmande länder och svämma över och utbreda sig.
41. Han skall ock falla in i »det härliga landet», och många andra
länder skola bliva hemsökta; men dessa skola komma undan hans
hand: Edom och Moab och huvuddelen av Ammons
barn.
>Dan. 8,9. 11,16.
42. Ja, han skall uträcka sin hand mot främmande länder, och
Egyptens land skall icke slippa undan;
43. han skall bemäktiga sig skatter av guld och silver och allahanda
dyrbara ting i Egypten; och libyer och etiopier skola följa
honom åt.
44. Då skall han från öster och norr få höra rykten som förskräcka
honom; och kan skall draga ut i stor vrede för att förgöra många
och giva dem till spillo.
45. Och sina palatstält skall han slå upp mellan havet och
helgedomens härliga berg. Men han går till sin undergång, och
ingen skall finnas, som hjälper honom.»

[1] Se Förödelsens styggelse i Ordförkl.
*27/12 Daniel, 12 Kapitlet
Daniel, 12 Kapitlet

Fortsättning av föregående uppenbarelse:
Mikaels strid för Israel; uppståndelsen
och ändens tid.

1. På den tiden skall Mikael träda upp, den store fursten som står
såsom försvarare för dina landsmän; och då kommer en tid av nöd,
vars like icke har funnits, allt ifrån den dag då människor
blevo till och ända till den tiden. Men på den tiden skola av
ditt folk alla de varda frälsta, som finnas skrivna i boken.
>Jes. 4,3. Dan. 10,13, 20. Ob. v. 17. Matt. 24,21. Mark. l3,19.
2. Och många av dem som sova i mullen skola uppvakna, somliga till
evigt liv, och somliga till smälek och evig blygd.
>Jes. 66,24. 2 Mack. 7,9. Matt. 25,46. Joh. 5,28 f.
3. De förståndiga skola då lysa, såsom fästet lyser, och de som
hava fört de många till rättfärdighet såsom stjärnor, alltid och
evinnerligen.
>Hes. 3,18 f. Dan. 11,33. Vish. 3,7. Matt. 13,43.
>1 Kor. 15,41 f.

4. Men du, Daniel, må gömma dessa ord och försegla denna skrift
intill ändens tid; många komma att rannsaka den, och insikten
skall så växa till.»
>Dan. 8,26.

5. När nu jag, Daniel, såg till, fick jag se två andra stå där, en
på flodens ena strand, och en på dess andra strand.
6. Och en av dem sade till mannen som var klädd i linnekläder, och
som stod ovanför flodens vatten: »Huru länge dröjer det, innan
änden kommer med dessa förunderliga ting?»
>Dan. 10,5.
7. Och jag hörde på mannen som var klädd i linnekläder, och som
stod ovanför flodens vatten, och han lyfte sin högra hand och
sin vänstra hand upp mot himmelen och svor vid honom som lever
evinnerligen att efter en tid, och tider, och en halv tid, och
när det heliga folkets makt hade blivit krossad i grund, då
skulle allt detta varda fullbordat.
>5 Mos. 32,40. Dan. 7,25 f. Upp. 10,5 f. 12,14.
8. Och jag hörde detta, men förstod det icke; och jag frågade: »Min
herre, vad bliver slutet på allt detta?»
9. Då sade han: »Gå, Daniel, ty dessa ord skola förbliva gömda och
förseglade intill ändens tid.
10. Många skola varda renade och tvagna och luttrade, men de
ogudaktiga skola öva sin ogudaktighet, och ingen ogudaktig skall
förstå detta; men de förståndiga skola förstå det.
>Dan. 11,35.
11. Och från den tid då det dagliga offret bliver avskaffat och
förödelsens styggelse[1] uppställd skola ett tusen två hundra
nittio dagar förgå.
>Dan. 8,14. 11,31.
12. Säll är den som förbidar och hinner fram till ett tusen tre
hundra trettiofem dagar.
13. Men gå du åstad mot ändens tid; sedan du har vilat, skall du
uppstå till din del, vid dagarnas ände.»

[1] Se Förödelsens styggelse i Ordförkl.
@c -*- 1917 -*-
*28/ Hosea
*28/01 Hosea, 1 Kapitlet
Hosea, 1 Kapitlet

Förebildlig framställning av Israels
avfall, straff och benådning.

1. Detta är HERRENS ord som kom till Hosea, Beeris son, i Ussias,
Jotams, Ahas' och Hiskias, Juda konungars, tid, och i Jerobeams,
Joas' sons, Israels konungs, tid.

2. När HERREN först begynte tala genom Hosea, sade HERREN till
honom: »Gå åstad och skaffa dig en trolös hustru och barn -- av
en trolös moder; ty i trolös avfällighet löper landet bort ifrån
HERREN.
>Dom. 8,33. Ps. 73,27. Hes. 16,15 f.

3. Då gick han åstad och tog Gomer, Diblaims dotter; och hon blev
havande och födde honom en son.
4. Och HERREN sade till honom: »Giv denne namnet Jisreel; ty när
ännu en liten tid har förgått, skall jag hemsöka Jisreels
blodskulder på Jehus hus och göra slut på konungadömet i
Israels hus.
>1 Kon. 21,1 f. 2 Kon. 9,8 f.
5. Och det skall ske på den dagen att jag skall bryta sönder
Israels båge i Jisreels dal.»

6. Och hon blev åter havande och födde en dotter. Då sade han till
honom: »Giv denna namnet Lo-Ruhama[1]; ty jag vill icke vidare
förbarma mig över Israels hus, så att jag förlåter dem.
7. Men över Juda hus vill jag förbarma mig, och jag skall giva dem
frälsning genom HERREN, deras Gud; icke genom båge och svärd och
vad till kriget hör skall jag frälsa dem, icke genom hästar och
ryttare.
>Ps. 20,8. 33,16 f. 76,4. Jes. 30,15 f.

8. Och när hon hade avvant Lo-Ruhama, blev hon åter havande och
födde en son.
9. Då sade han: »Giv denne namnet Lo-Ammi[2]; ty I ären icke mitt
folk, ej heller vill jag höra eder till.»

10. Men antalet av Israels barn skall bliva
såsom havets sand,
som man icke kan mäta,
ej heller räkna;
och det skall ske, att i stället för att det sades till dem:
»I ären icke mitt folk»,
skola de kallas »den levande Gudens barn».
>1 Mos. 32,12. Hos. 2,23. Rom. 9,25 f. 1 Petr. 2,10.
11. Och Juda barn och Israels barn
skola samla sig tillhopa,
och skola sätta över sig
ett gemensamt huvud,
och skola draga upp ur landet;
ty stor skall Jisreels dag vara.
>Jer. 3,18. Hes 34,23 f. 37,22. Joh. 10,16. Ef. 1,22.
2:1. [3]

[1] D. ä. hon som icke finner förbarmande.
[2] D. ä. icke mitt folk.
[3] Hos 2:1 hör egentligen hit, men återfinns nedan. --Red för
den elektroniska utgåvan.
*28/02 Hosea, 2 Kapitlet
1. Kallen då edra bröder Ammi[1] och edra systrar Ruhama[2].

Hosea, 2 Kapitlet

Israels trolöshet, Herrens trofasthet.

2. Gån till rätta med eder moder, gån till rätta;
ty hon är icke min hustru,
och jag är icke hennes man.
Må hon skaffa bort det lösaktiga väsendet från sitt ansikte
och otuktsväsendet från sin barm.
>Jer. 13,27.
3. Varom icke, skall jag kläda av henne, så att hon ligger naken,
jag skall låta henne stå där sådan hon var den dag då hon föddes.
Jag skall göra henne lik en öken
och låta henne bliva såsom ett torrt land
och låta henne dö av törst.
>Hes. 16,39.
4. Och mot hennes barn skall jag icke visa något förbarmande,
eftersom de äro barn av en trolös moder;
5. ty deras moder var en trolös kvinna,
ja, hon som födde dem bedrev skamliga ting.
Hon sade ju: »Jag vill följa efter mina älskare,
som giva mig min mat och min dryck,
min ull och mitt lin,
min olja och mitt vin.»
>Hes. 16,15 f.

6. Se, därför skall jag nu ock
stänga din väg med törnen.
Ja, en mur skall jag resa framför henne,
så att hon ej skall finna någon stig.
7. När hon då löper efter sina älskare,
skall hon icke få dem fatt;
när hon söker dem,
skall hon ej finna dem.
Då skall hon säga:
»Jag vill gå tillbaka till min förste man
ty bättre var mig då än nu.»

8. Men hon har icke förstått
att det var jag som skänkte åt henne
både säden och vinet och oljan,
och att det var jag som gav henne så mycket silver,
så ock guld, varav de gjorde sin Baalsbild.
9. Därför skall jag taga tillbaka
min säd, när tiden är inne,
och mitt vin, när stunden kommer;
jag skall taga bort min ull och mitt lin,
det varmed hon skulle skyla sin blygd.
10. Ja, nu skall jag blotta hennes skam
inför hennes älskares ögon,
och ingen skall rädda henne ur min hand.
11. Och jag skall göra slut på all hennes fröjd,
på hennes fester, nymånader och sabbater
och på alla hennes högtider.
12. Jag skall föröda hennes vinträd och fikonträd,
dem om vilka hon sade: »De äro en lön
som mina älskare hava givit mig.»
och jag skall göra därav en vildmark,
och markens djur skola äta därav.
>5 Mos. 23,17 f. Ps. 80,13 f. Jes. 5,5 f.
13. Så skall jag hemsöka henne för hennes Baalsdagar,
då hon tände offereld åt Baalerna
och prydde sig med ring och bröstspänne
och följde efter sina älskare,
men glömde mig, säger HERREN.
>Jer. 44,18.

14. Se, fördenskull vill jag
locka henne bort
och föra henne ut i öknen
och tala ljuvligt till henne.
>Jes. 40,1 f.
15. Därefter skall jag
giva henne tillbaka hennes vingårdar
och göra Akors dal
till en hoppets port.
Då skall hon sjunga
såsom i sin ungdoms dagar,
och såsom på den dag då hon drog upp
ur Egyptens land.
>2 Mos. 15,1 f. Jos. 7,24 f. Jes. 65,10.
16. Och det skall ske på den dagen, säger HERREN,
att du skall ropa: »Min man!»,
och icke mer ropa till mig: »Min Baal!»
17. Ja, Baalernas namn
skall jag skaffa bort ur hennes mun,
så att de icke mer
skola nämnas vid namn.
>2 Mos. 23,13. Ps. 16,4. Sak. 13,2.
18. Och jag skall på den dagen
för deras räkning sluta ett förbund
med djuren på marken
och med fåglarna under himmelen
och med kräldjuren på jorden.

Och båge och svärd och vad till kriget hör
skall jag bryta sönder och skaffa bort ur landet
och låta dem bo där i trygghet.
>Job 5,22 f. Jes. 11,6. 65,25. Hes. 34,25, 28.
19. Och jag skall trolova mig med dig för evig tid;
jag skall trolova mig med dig rättfärdighet och rätt,
i nåd och barmhärtighet.
20. Ja, i trofasthet skall jag trolova mig med dig,
och du skall så lära känna HERREN.
>Jer. 31,34.

21. Och det skall ske på den dagen
att jag skall bönhöra, säger HERREN,
jag skall bönhöra himmelen,
och den skall bönhöra jorden,
22. och jorden skall bönhöra säden,
så ock vinet och oljan,
och de skola bönhöra Jisreel.
23. Och jag skall plantera[3] henne åt mig i landet
och förbarma mig över Lo-Ruhama
och säga till Lo-Ammi: »Du är mitt folk.»
Och det skall svara: »Du är min Gud.»
>Hos. 1,10. Sak. 13,9. Rom. 9,25. 1 Petr. 2,10.

[1] D. ä. mitt folk.
[2] D. ä. hon som finner förbarmande.
[3] Namnet Jisreel kan översättas med Guds plantering.
*28/03 Hosea, 3 Kapitlet
Hosea, 3 Kapitlet

Förebildlig framställning av Israels
straff- och väntetid.

1. Och HERREN sade till mig: »Gå ännu en gång åstad och giv din
kärlek åt en kvinna som har en älskare och är en
äktenskapsbryterska; likasom HERREN älskar Israels barn, fastän
de vända sig till andra gudar och älska druvkakor.»

2. Och jag köpte henne åt mig och gav för henne femton siklar
silver och en homer korn, och därutöver en letek korn.
3. Sedan sade jag till henne: »I lång tid skall du bliva sittande
för min räkning, utan att få bedriva någon otukt, och utan att
hava att skaffa med någon man; och jag skall bete mig sammalunda
mot dig.

4. Ja, i lång tid
skola Israels barn
få sitta utan konung och furste,
utan offer och stoder
och utan efod och husgudar.
5. Sedan skola Israels barn omvända sig
och söka HERREN, sin Gud,
och David, sin konung;
med fruktan skola de söka HERREN och hans goda,
i kommande dagar.
>Jes. 2,2 f. Jer. 30,9. 31,12. Hes. 34,23. Mik. 4,1 f.
>Sak. 8,20 f.
*28/04 Hosea, 4 Kapitlet
Hosea, 4 Kapitlet

Straffpredikan mot folk och präster.

1. Hören HERRENS ord,
I Israels barn.
Ty HERREN har sak
med landets inbyggare,
eftersom ingen sanning och ingen kärlek
och ingen Guds kunskap finnes i landet.
2. Man svär och ljuger,
man mördar och stjäl
och begår äktenskapsbrott;
man far fram på våldsverkares vis,
och blodsdåd följer på blodsdåd.
>Jer. 7,9.
3. Därför ligger landet sörjande,
och allt som lever där försmäktar
både djuren på marken
och fåglarna under himmelen;
själva fiskarna i havet förgås.
>Jer. 12,4. Sef. 1,3.

4. Dock bör man icke så mycket gå till rätta med någon annan eller
förebrå honom, eller förebrå ditt folk, som man bör gå till
rätta med prästen.

5. Ja, du skall komma på fall om dagen,
på fall skall ock profeten komma
jämte dig om natten,
jämväl din moder skall jag förgöra.
6. Det är förbi med mitt folk,
därför att det ej får någon kunskap.
Men eftersom du har förkastat kunskap,
därför skall ock jag förkasta dig,
så att du upphör att vara min präst.
Och såsom du har förgätit din Guds lag,
så skall ock jag förgäta dina barn.
>2 Mos. 20,6.
7. Ju mer de hava fått växa till,
dess mer hava de syndat mot mig;
men deras ära skall jag förbyta i skam.
8. Av mitt folks synd föda de sig,
och till dess missgärning står deras begår.
9. Men nu skall det gå prästen och folket lika:
jag skall hemsöka dem för deras vägar,
och för deras gärningar skall jag vedergälla dem.
>Jes. 24,2.
10. När de äta, skola de icke bliva mätta,
och genom sitt lösaktiga leverne skola de ej föröka sig;
de hava ju upphört att hålla sig till HERREN.
>3 Mos. 26,26. Mik. 6,14. Hagg. 1,6.
11. Lösaktighet och vin och must taga bort förståndet.
>Ords. 20,1.

12. Mitt folk frågar sin stock till råds
och vill hämta besked av sin stav;
ty en trolöshetens ande har fört dem vilse,
så att de i trolös avfällighet hava lupit bort ifrån sin Gud.
>Hos. 5,4.
13. På bergens toppar frambära de offer,
och på höjderna tända de offereld,
under ekar, popplar och terebinter,
eftersom skuggan där är så god.
Så bliva edra döttrar skökor,
och edra söners hustrur äktenskapsbryterskor.
>Jes. 57,5 f. Hes. 6,13.
14. Dock kan jag icke straffa edra döttrar för att de äro skökor,
eller edra söners hustrur för att de äro äktenskapsbryterskor,
ty männen själva gå ju avsides med skökor,
och offra med tempeltärnor.
Så löper folket, som intet förstår, till sin undergång.
>6 Mos. 23,17.

15. Om nu du Israel vill bedriva din otukt,
så må dock Juda icke ådraga sig skuld.
Kommen då icke till Gilgal,
dragen ej upp till Bet-Aven,
och svärjen icke: »Så sant HERREN lever.»
>5 Mos. 6,13. 1 Kon. 12,29. Hos. 9,15. 10,5. 12,11. Am. 5,5.

16. Om Israel spjärnar emot
såsom en obändig ko,
månne HERREN ändå skall föra dem i bet
såsom lamm i vida öknen
17. Nej, Efraim står i förbund
med avgudar;
må han då fara!
18. Deras dryckenskap är omåttlig.
hejdlöst bedriva de sin otukt;
de som skulle vara landets sköldar
älska vad skamligt är.
19. Men en stormvind skall fatta dem
med sina vingar,
och de skola komma på skam med sina offer.
*28/05 Hosea, 5 Kapitlet
Hosea, 5 Kapitlet

Israel och Juda hotas med undergång.

1. Hören detta, I präster,
akten härpå, I av Israels hus,
och I av konungens hus, lyssnen härtill;
ty eder gäller domen.
Ty I haven varit en snara för Mispa
och ett nät, utbrett på Tabor.
>1 Kon. 12,32.

2. Mitt under sitt offrande har man sjunkit allt djupare,
men jag skall bliva ett tuktoris för allasammans.

3. Jag känner Efraim,
och Israel är icke fördold för mig.
Du Efraim, du har ju nu blivit en sköka,
Israel har orenat sig.
4. De lägga sig icke vinn om
att vända tillbaka till sin Gud,
ty en trolöshetens ande bor i deras bröst,
och HERREN känna de icke.

5. Men Israels stolthet vittnar emot honom,
och Israel och Efraim komma på fall genom sin missgärning;
Juda kommer ock på fall jämte dem.
>Hos. 7,10.
6. Om de än med får och fäkreatur
gå åstad för att söka HERREN,
så finna de honom ändå icke;
han har dragit sig undan från dem.
7. Mot HERREN hava de handlat trolöst,
ja, de hava fött barn som icke äro hans.
Därför skall nu en nymånadsdag förtära dem,
jämte det som de fingo på sin del.
>Hos. 2,4.

8. Stöten i basun i Gibea,
i trumpet i Rama,
blåsen larmsignal i Bet-Aven.
Fienden är efter dig, Benjamin!
9. Efraim skall varda ödelagt
på straffets dag;
mot Israels stammar
kungör jag vad visst är.
10. Juda furstar hava blivit
råmärkflyttares likar;
över dem skall jag utgjuta
min vrede såsom vatten.
>5 Mos. 19,14. 27,17.

11. Efraim lider förtryck,
och hans rätt våldföres,
ty han har tagit sig till att vandra
efter tomma stadgar.
12. Därför är jag nu för Efraim såsom mal
och för Juda hus såsom röta i benen.
13. Och Efraim har märkt sin sjukdom
och Juda sitt sår;
därför har Efraim gått till Assur
och sänt bud till Jarebs-konungen.
Men denne skall icke kunna hela eder;
edert sår skall icke bliva läkt.
>2 Kon. 15,19. 16,7. Hos. 10,6. 12,1.

14. Ty jag skall vara såsom ett lejon mot Efraim
och såsom ett ungt lejon mot Juda hus.
Själv griper jag mitt rov och går bort därmed;
jag släpar det bort utan räddning.
>Hos. 13,7.
15. Jag vill gå min väg, tillbaka till min boning,
till dess att de hava fått lida vad de hava förskyllt
och begynna söka mitt ansikte.
*28/06 Hosea, 6 Kapitlet
Hosea, 6 Kapitlet

Herrens lust till barmhärtighet. Israels
trolöshet.

1. Ja, i sin nöd skola de söka mig:
»Kommen, låtom oss vända om till HERREN.
Ty han har sargat oss, han skall ock hela oss.
Han har slagit oss, han skall ock förbinda oss.
>5 Mos. 32,39. 1 Sam. 2,6. Job 5,18. Jes. 26,16.
2. Han skall om två dagar åter göra oss helbrägda;
ja, på tredje dagen skall han låta oss stå upp,
så att vi få leva inför honom.
3. Så låtom oss lära känna HERREN,
ja, låtom oss fara efter att lära känna honom.
Hans uppgång är så viss som morgonrodnadens,
och han skall komma över oss lik ett regn,
lik ett vårregn, som vattnar jorden.»

4. Vad skall jag taga mig till med dig Efraim?
Vad skall jag taga mig till med dig, Juda?
Eder kärlek är ju lik morgonskyn,
lik daggen, som tidigt försvinner.
>Hos. 13,3.
5. Därför har jag utdelat mina hugg genom profeterna,
därför har jag dräpt dem genom min muns tal;
så skall domen över dig stå fram i ljuset.
6. Ty jag har behag till kärlek och icke till offer,
och till Guds kunskap mer än till brännoffer.
>1 Sam. 15,22. Ps. 50,13 f. Matt. 9,13. 12,7.

7. Men dessa hava på människovis överträtt förbundet;
däri hava de handlat trolöst mot mig.
8. Gilead är en stad av ogärningsmän,
den är full med blodiga spår.
>Hos. 12,11.
9. Och lik en rövarskara, som ligger i försåt för människor,
är prästernas hop.
De mörda på vägen till Sikem,
ja, vad skändligt är göra de.
10. I Israels hus
har jag sett gruvliga ting;
där bedriver Efraim sin otukt,
där orenar sig Israel.
>1 Kon. 12,28 f. 2 Kon. 17,7 f.

11. Också för dig, Juda,
är en skördetid bestämd,
när jag åter upprättar mitt folk.
*28/07 Hosea, 7 Kapitlet
Hosea, 7 Kapitlet

Efraims och Samariens ondska.

1. När jag vill hela Israel,
då uppenbarar sig Efraims missgärning
och Samariens ondska.
Ty de öva falskhet,
tjuvar göra inbrott,
rövarskaror plundra på vägarna.
2. Och de betänka icke i sina hjärtan
att jag lägger all deras ondska på minnet.
De äro nu kringrända av sina egna gärningar,
ty dessa hava kommit inför mitt ansikte.

3. Med sin ondska bereda de konungen glädje
och med sina lögner furstarna.
4. Allasammans äro de äktenskapsbrytare;
de likna en ugn,
upphettad av bagaren,
som när han har knådat degen,
underlåter att elda,
till dess att degen är syrad.
5. På vår konungs dag
drucko sig furstarna
febersjuka av vin;
själv räckte han
bespottarna handen.
>Jes. 5,11.
6. När de med sina anslag hava eldat upp sitt hjärta
likasom en ugn,
sover bagaren
hela natten;
men om morgonen brinner elden
i ljus låga.
7. Allasammans äro de heta såsom en ugn
och förbränna så sina domare;
ja, alla deras konungar falla,
ty bland dem finnes ingen som åkallar mig.

8. Efraim beblandar sig
med andra folk;
Efraim har blivit lik
en ovänd kaka.
>Ps. 106,35
9. Främlingar hava förtärt hans kraft,
men han förstår intet;
fastän han har fått grå hår,
förstår han ändå intet.
10. Men Israels stolthet vittnar emot honom;
de vända icke om till HERREN, sin Gud,
och de söka honom ej, allt detta oaktat.
>Hos. 5,5.
11. Efraim har blivit lik en duva,
enfaldig, utan förstånd.
Egypten påkalla de,
till Assur gå de;
>2 Kon. 15,19. 16,7. 17,4 f. Hos. 5,13. 12,1.
12. men bäst de gå där,
breder jag ut mitt nät över dem
och drager dem ned,
såsom vore de fåglar under himmelen.
Ja, jag skall tukta dem,
såsom det redan har sports i deras församling.

13. Ve över dem,
ty de hava flytt bort ifrån mig!
Fördärv över dem,
ty de hava avfallit från mig!
Och jag skulle förlossa dem,
dem som föra mot mig
så lögnaktigt tal!
>5 Mos. 28,15 f.
14. De ropa icke till mig av hjärtat,
allenast jämra sig på sina läger;
de hava ångest för sin säd och sitt vin,
men de äro gensträviga mot mig.
15. Det var jag som undervisade dem och stärkte deras armar,
men de hava ont i sinnet mot mig.
16. De vända om, men icke till den som är därovan;
de äro lika en båge som sviker.
Deras furstar skola falla genom svärd,
därför att deras tungor äro så hätska.
Då skall man bespotta dem
i Egyptens land.
>Ps. 78,57. Kol. 3,1.
*28/08 Hosea, 8 Kapitlet
Hosea, 8 Kapitlet

Fienden skall komma över Israel.

1. Sätt basunen för din mun!
»Såsom en örn kommer fienden över HERRENS hus,
eftersom de hava överträtt mitt förbund
och avfallit från min lag.
>5 Mos. 28,49 f. Jes. 58,1. Jer. 4,13. 48,40. 49,22.
2. De ropa till mig: »Min Gud!
Vi känna dig, vi av Israel.»
3. Men eftersom Israel har förkastat vad gott är,
skall fienden jaga honom.

4. Själva valde de sig konungar,
som icke kommo från mig;
de tillsatte furstar,
utan att jag fick veta något därom
av sitt silver och guld
gjorde de sig avgudar,
ty det skulle ju förstöras.
>Hos. 2,8.

5. En styggelse är din kalv, Samarien!
Min vrede är upptänd mot dessa människor;
huru länge skola de kunna undgå straff?
>1 Kon. 18,28 f.
6. Från Israel har ju kalven kommit;
en konstarbetare har gjort honom,
och en gud är han icke.
Nej, Samariens kalv skall bliva krossad till smulor.
>2 Mos. 32,20.

7. Ty vind så de,
och storm skola de skörda.
Säd skola de icke få,
deras gröda skall icke
giva någon föda,
och giver den någon,
skola främlingar uppsluka den.
>Hagg. 1,6. Gal 6,7.

8. Uppslukad varder Israel! Redan aktas de bland hedningarna såsom
ett värdelöst ting.
9. Ty väl hava de dragit åstad upp till Assur, lika vildåsnor som
gå sin egen väg, ja, väl vill Efraim köpslå om älskog;
>Job 39,8 f.
10. men huru de än köpslå bland hedningarna, skall jag dock nu
tränga dem tillhopa och låta dem begynna en tid av ringhet,
under överkonungens förtryck.

11. Eftersom Efraim har gjort sig så många altaren till synd, skola
ock hans altaren bliva honom till synd.
>Hos. 10,1.
12. Om jag än skriver mina lagar för honom i tiotusental, så räknas
de ju dock för en främlings lagar.
13. Såsom slaktoffergåvor åt mig offrar man kött som man sedan äter
upp; HERREN har intet behag till sådana. Nu kommer han ihåg
deras missgärning och hemsöker deras synder; till Egypten skola
de få vända tillbaka.
>Ords. 15,8. 21,27. Jes. 1,11. 66,3 f. Jer. 14,10. Hos. 9,9.
>Am. 6,22.

14. Och eftersom Israel har förgätit sin skapare och byggt sig
palatser, och eftersom Juda har uppfört så många befästa städer,
skall jag sända en eld mot hans städer, och den skall förtära
palatsen i dem.
*28/09 Hosea, 9 Kapitlet
Hosea, 9 Kapitlet

Stora synder. Svåra straff.

1. Gläd dig icke, Israel,
så att du jublar såsom andra folk,
du som i trolös avfällighet har lupit bort ifrån din Gud,
du som har haft ditt behag i skökolön
på alla sädeslogar.
2. Logen och vinpressen skola icke föda dem,
och vinet skall slå fel för dem.
>Am. 5,11. Sef. 1,13.
3. De skola icke få bo i HERRENS land;
Efraim måste vända tillbaka till Egypten,
och i Assyrien skola de nödgas äta vad orent är.
>5 Mos. 28,68. 2 Kon. 25,26. Dan. 1,6.
4. De skola ej få offra vin till drickoffer åt HERREN
och skola icke vinna hans välbehag.
Deras slaktoffer skola vara för dem såsom sorgebröd;
alla som äta därav skola bliva orena.
Ty det bröd de få stillar allenast deras hunger,
det kommer icke in i HERRENS hus.
>Jer. 16,7.

5. Vad skolen I då göra, när en högtidsdag kommer,
en HERRENS festdag?
6. Ty se, om de undgå förödelsen,
bliver det Egypten som får församla dem,
Mof som får begrava dem.
Deras silver, som är dem så kärt,
skola nässlor taga i besittning;
törne skall växa i deras hyddor.
>Jes. 32,13. 34,13 f. Jer. 42,16 f.

7. De komma, hemsökelsens dagar!
De komma, vedergällningens dagar!
Israel skall förnimma det.
Såsom en dåre står då profeten,
såsom en vanvetting andans man,
för din stora missgärnings skull;
ty stor har din hätskhet varit.
>Mik. 3,7.
8. Ja, en lurande fiende är Efraim mot min Gud;
för profeten sättas fällor på alla hans vägar
och utläggas snaror i hans Guds hus.
>Hos. 5,1.
9. I djupt fördärv äro de nedsjunkna,
nu såsom i Gibeas dagar.
Men han kommer ihåg deras missgärning,
han hemsöker deras synder.
>Dom. 19,22 f. 20,1 f. Hos. 8,13. 10,9.

10. Såsom druvor i öknen
fann jag Israel;
jag såg edra fäder
såsom förstlingsfrukter på ett fikonträd,
då det begynner bära frukt.
Men när de kommo till Baal-Peor,
invigde de sig åt skändlighetsguden
och blevo en styggelse
lika honom som de älskade.
>4 Mos. 25,3. Ps. 106,28. Jer. 3,24.

11. Efraims härlighet
skall flyga sin kos såsom en fågel;
ingen skall där föda barn eller gå havande,
ingen bliva fruktsam.
12. Och om de än få uppföda barn åt sig,
skall jag taga dessa ifrån dem,
så att ingen människa bliver kvar.
Ja, ve dem själva,
när jag viker ifrån dem!

13. Väl är Efraim nu
vad jag har sett Tyrus vara,
en plantering på ängen;
men Efraim skall en gång få föra ut
sina söner till bödeln.

14. Giv dem, HERRE,
vad du bör giva dem.
Giv dem ofruktsamma moderssköten
och försinade bröst.

15. All deras ondska är samlad i Gilgal;
ja, där fick jag hat till dem
För deras onda väsendes skull
vill jag driva dem ut ur mitt hus.
Jag skall icke längre bevisa dem kärlek;
alla deras styresmän äro ju upprorsmän.
>Jes. 1,23. Hos. 4,15. 12,11.
16. Efraim skall bliva nedbruten;
deras rot skall förtorkas,
de skola ej bära någon frukt.
Om de ock föda barn,
skall jag döda deras livsfrukt,
huru kär den än är dem.
17. Ja, min Gud skall förkasta dem,
eftersom de icke ville höra honom;
de skola bliva flyktingar bland hedningarna.
*28/10 Hosea, 10 Kapitlet
Hosea, 10 Kapitlet

Dom över Israels forna och nuvarande
synder.

1. Israel var ett frodigt vinträd,
som satte frukt.
Men ju mer frukt han fick,
dess flera altaren gjorde han åt sig;
ju bättre det gick hans land,
dess präktigare stoder reste han.
>Hos. 8,11.
2. Deras hjärtan voro hala;
nu skola de lida vad de hava förskyllt.
Han skall själv bryta ned deras altaren,
förstöra deras stoder.
3. Ja, nu skola de få säga:
»Vi hava blivit utan konung,
därför att vi icke fruktade HERREN.
Dock, en konung,
vad skulle nu han kunna göra för oss?»

4. De tala tomma ord,
de svärja falska eder,
de sluta förbund;
men såsom en bitter planta skjuter domen upp
ur markens fåror.
5. För kalvarna i Bet-Aven
skola Samariens inbyggare få bekymmer;
ja, för en sådan skall hans folk hava sorg,
och hans präster skola skria för hans skull,
när hans skatter föras bort från honom.
>Hos. 8,5.
6. Också han själv skall bliva släpad till Assyrien
såsom en skänk åt Jarebs-konungen.
>Hos. 5,13.

Skam skall Efraim uppbära,
Israel skall komma på skam med sina rådslag.
7. Det är förbi med Samariens konung;
såsom ett spån på vattnet far han hän.
8. Ödelagda bliva Avens offerhöjder,
som Israel så har försyndat sig med;
törne och tistel
skall skjuta upp på deras altaren.
Då skall man säga till bergen: »Skylen oss»,
och till höjderna: »Fallen över oss.»
>Jes. 2,19. Luk. 23,30. Upp. 6,16.

9. Israels synd når tillbaka
ända till Gibeas dagar;
där hava de förblivit stående.
Icke skulle hämndekriget mot de orättfärdiga
kunna nå dem i deras Gibea?
>Dom. 19,22 f. 1 Sam. 8,6 f. 15,34 f. Hos. 9,9. 13,10 f.
10. Jo, när mig så lyster, tuktar jag dem;
då skola folken församlas mot dem
och oka dem ihop med deras båda missgärningsverk.
>1 Kon. 12,28 f. Am. 8,14.

11. Efraim har varit en hemtam kalv,
som fann behag i att gå på trösklogen;
och jag har skonat
hans frodiga hals.
Nu skall jag spänna Efraim i oket,
Juda skall gå för plogen,
Jakob för harven.
>5 Mos. 25,4. 1 Kor. 9,9.

12. Sån ut åt eder i rättfärdighet,
skörden efter kärlekens bud,
bryten eder ny mark;
ty det är tid att söka HERREN,
för att han skall komma och låta rättfärdighet regna över eder.
>Jer. 4,3.

13. I haven plöjt ogudaktighet,
orättfärdighet haven I skördat,
I haven ätit lögnaktighets frukt,
i förlitande på eder väg,
på edra många hjältar.
14. Men ett stridslarm skall uppstå bland edra stammar,
och alla edra fästen skola ödeläggas,
såsom Bet-Arbel ödelades av Salman
på stridens dag,
då man krossade både mödrar och barn.

15. Sådant skall Betel tillskynda eder,
för eder stora ondskas skull.
När morgonrodnaden går upp, är det förbi,
förbi med Israels konung!
*28/11 Hosea, 11 Kapitlet
Hosea, 11 Kapitlet

Guds hjärtelag mot det avfälliga Israel.

1. När Israel var ung, fick jag honom kär,
och ut ur Egypten kallade jag min son.
>2 Mos. 3,8. 4,22 f. Matt. 2,15.
2. Men ju mer de hava blivit kallade,
dess mer hava de dragit sig undan;
de frambära offer åt Baalerna,
och åt belätena tända de offereld.
3. Och likväl var det jag som lärde Efraim att gå,
och som tog dem upp i mina armar.
Men de förstodo icke att jag ville hela dem.
>2 Mos. 13,21. 5 Mos. 1,31.
4. Med lena band drog jag dem,
med kärlekens tåg;
jag lättade oket över deras halsar,
jag sänkte mig ned till dem och gav dem föda.

5. Borde de då icke få vända tillbaka till Egyptens land
eller få Assur till sin konung,
eftersom de icke vilja omvända sig?
6. Ja, svärdet skall rasa i deras städer
och förstöra deras bommar och frossa omkring sig,
för deras anslags skull.
7. Ty mitt folks håg står till avfall från mig;
och huru mycket man än kallar dem till den som är därovan,
så höjer sig ändå ingen.

8. Men huru skall jag kunna giva dig till pris, Efraim,
och låta dig fara, Israel?
Icke kan jag giva dig till pris såsom Adma
och låta det gå dig såsom Seboim?
Mitt hjärta vänder sig i mig,
all min barmhärtighet vaknar.
>5 Mos. 29,23.
9. Jag vill icke låta dig känna
min vredes glöd,
jag skall icke vidare
fördärva Efraim.
Ty jag är Gud
och icke en människa;
helig är jag bland eder,
och med vrede vill jag ej komma.
>4 Mos. 23,19. 1 Sam. 15,29. Hes. 18,23. 33,11.

10. Efter HERREN skola de så draga åstad,
och han skall ryta såsom ett lejon;
ja, han skall upphäva ett rytande,
och hans barn skola då med bävan
samlas västerifrån;
>Joel 3,16. Am. 1,2.
11. såsom fåglar skola de med bävan komma från Egypten
och såsom duvor från Assurs land.
Och sedan skall jag låta dem bo kvar i sina hus,
säger HERREN.

Hosea, 12 Kapitlet

Efraims trolöshet. Drag ur hans
stamfaders historia.

12. Efraim har omvärvt mig med lögn
och Israels hus med svek
Juda är alltjämt trolös mot Gud,
mot den Helige, den Trofaste.
*28/12 Hosea, 12 Kapitlet
1. Efraim jagar efter vind
och far efter östanväder;
beständigt går han framåt
i lögn och våld.
Med Assur sluter man förbund,
och olja för man till Egypten.
>Jes. 57,9. Hos. 5,13. 7,11.
2. Men HERREN skall gå till rätta med Juda
och hemsöka Jakob, såsom hans vägar förtjäna;
efter hans gärningar skall han vedergälla honom.

3. I moderlivet grep han sin broder i hälen,
och i sin mandomskraft kämpade han med Gud.
>1 Mos. 25,26. 32,24 f.
4. Ja, han kämpade med ängeln och vann seger,
han grät och bad honom om nåd.
I Betel mötte han honom,
och där talade han med oss.
>1 Mos. 28,19. 35,7.
5. Och HERREN, härskarornas Gud,
»HERREN» är hans namn.
>2 Mos. 3,14. Ps. 83,19. Jes. 42,8.

6. Så vänd nu om till din Gud;
håll fast vid kärlek och rätt,
och förbida din Gud beständigt.

7. Kanaans folk går
med falsk våg i sin hand,
det älskar orättrådig vinning;
8. så säger ock Efraim:
»Jag har ju blivit rik,
jag har förvärvat mig gods;
vad jag än gör,
skall det ej draga över mig skuld
som kan räknas för synd.»
>Upp. 3,17.
9. Men jag som är HERREN, din Gud,
alltsedan du var i Egyptens land,
jag skall återigen låta dig bo i tält,
likasom vid eder högtid.
>Hos. 13,4.

10. Jag har talat till profeterna,
jag har låtit dem skåda mångahanda syner,
och genom profeterna har jag talat i liknelser.
>Hebr. 1,1.
11. Är nu Gilead ett ogärningsnäste,
där allenast falskhet råder,
och offrar man tjurar i Gilgal,
så skola ock deras altaren bliva lika stenrösen
vid markens fåror.
>Hos 4,15. 6,8.

12. Och Jakob flydde till Arams mark
Israel tjänade för en kvinna,
för en kvinnas skull vaktade han hjorden.
>Mos. 27,48. 28,5. 29,20 f.
13. Men genom en profet förde HERREN
Israel upp ur Egypten,
och genom en profet blev folket bevarat.
>2 Mos. 12,37 f. 14,26 f. Ps. 77,21. Vish. 11,1.

14. Efraim har uppväckt bitter förtörnelse;
hans Herre skall låta hans blodskulder drabba honom
och låta hans smädelser falla tillbaka på honom själv.
*28/13 Hosea, 13 Kapitlet
Hosea, 13 Kapitlet

Israels avguderi och otacksamhet. Dess
dom.

1. Så ofta Efraim tog till orda, uppstod skräck;
högt tronade han i Israel.
Men han ådrog sig skuld genom Baal och måste så dö.
2. Och ännu fortgå de i sin synd;
av sitt silver göra de sig gjutna beläten,
avgudar efter sitt eget förstånd,
alltsammans konstarbetares verk.
Till sådana ställa de sina böner;
under det att de slakta människor,
giva de sin hyllningskyss åt kalvar.
>Hos. 2,8. 8,4.
3. Därför skola de bliva lika morgonskyn,
lika daggen som tidigt försvinner,
lika agnar som blåsa bort ifrån tröskplatsen
och lika rök som flyr hän ur ett rökfång.
>Ps. 1,4. Dan. 2,35. Hos. 6,4.

4. Men jag är HERREN, din Gud,
alltsedan du var i Egyptens land;
utom mig vet du ej av någon Gud,
och ingen annan frälsare finnes än jag.
>2 Sam. 22,32. Ps. 18,32. Jes. 43,11. 45,18. Hos. 12,9.
5. Det var jag som lät mig vårda om dig i öknen,
i den brännande torkans land.
>5 Mos. 8,15. 32,10 f.
6. Men ju bättre bete de fingo, dess mättare blevo de,
och när de voro mätta till fyllest, blevo deras hjärtan högmodiga;
och så glömde de mig.
>5 Mos. 8,12 f. 32,15.

7. Då blev jag mot dem såsom ett lejon;
lik en panter lurar jag nu vid vägen.
>Klag. 3,10 f. Hos. 5,14.
8. Jag kommer över dem såsom en björninna
från vilken man har tagit ungarna,
jag river sönder deras hjärtans hölje;
jag uppslukar dem på stället, lik en lejoninna,
lik ett vilddjur som söndersliter dem.
>2 Sam. 17,8. Ords. 17,12. Jer. 5,6.

9. Det har blivit ditt fördärv, o Israel,
att du satte dig upp mot mig som var din hjälp.
10. Var är nu din konung,
som skulle bereda dig frälsning i alla dina städer?
Och var har du dina domare, du som sade:
»Låt mig få konung och furstar»?
>1 Sam. 8,5 f.
11. Ja, en konung skall jag giva dig i min vrede,
och i min förgrymmelse skall jag åter taga honom bort.
>1 Sam. 8,7.

12. Efraims missgärning är samlad såsom i en pung,
och hans synd är i förvar.
>5 Mos. 32,34.
13. En barnaföderskas vånda
skall komma över honom.
Han är ett oförnuftigt foster,
som icke kommer fram i födseln.
när tiden är inne.
>2 Kon. 19,3. Jes. 37,3.
14. Skulle jag förlossa sådana ur dödsrikets våld,
köpa dem fria ifrån döden?
-- Var har du dina hemsökelser, du död?
Var har du din pest, du dödsrike?
Ånger må vara fördold för mina ögon.

15. Bäst han står där frodig bland sina bröder
skall en östanvind komma,
ett HERRENS väder,
som stiger upp från öknen;
då skall hans brunn komma på skam
och hans källa sina ut.
Den vinden rycker bort de skatter han har samlat
av alla slags dyrbara håvor.
>Hes. 19,12.
14:1. [1]

[1] Hos 14:1 hör egentligen hit, men återfinns nedan. --Red för
den elektroniska utgåvan.
*28/14 Hosea, 14 Kapitlet
1. Samarien skall lida vad det har förskyllt
genom sin gensträvighet mot sin Gud.
Inbyggarna skola falla för svärd,
deras späda barn skola bliva krossade
och deras havande kvinnor skall man upprista.

Hosea, 14 Kapitlet

Förmaning till omvändelse. Löfte om nåd.

2. Vänd om, o Israel,
till HERREN, din Gud;
ty genom din missgärning har du
kommit på fall.
>Joel 2,12. Sak. 1,3 f. Mal. 3,7.
3. Tagen med eder böneord,
och vänden så åter till HERREN;
sägen till honom:
»Skaffa bort all missgärning,
och tag fram goda håvor,
så vilja vi hembära dig våra läppars offer,
såsom man offrar tjurar.
>Hebr. 13,15.
4. Hos Assur skola vi ej mer söka vår frälsning,
vi skola icke vidare stiga till häst.
våra händers verk skola vi icke mer
kalla för vår Gud.
Ty hos dig är det som den faderlöse
undfår barmhärtighet.»

5. Ja, deras avfällighet vill jag hela,
jag vill bevisa dem kärlek av hjärtat,
ty min vrede har vänt sig ifrån dem.
6. Jag skall bliva för Israel såsom dagg,
han skall blomstra såsom en lilja,
och såsom Libanons skog skall han skjuta rötter.
7. Telningar skola utgå från honom,
han skall bliva lik ett olivträd i fägring
och doft skall han sprida såsom Libanon.
>Ps. 52,10. Höga V. 4,11.
8. De som bo i hans skugga
skola åter få odla säd
och skola grönska såsom vinträd;
hans namn skall vara såsom Libanons vin.
>Ps. 91,1. Höga V. 1,2. Jes. 4,6.
9. Men vad har jag då mer att skaffa med avgudarna, du Efraim!
Jag själv vill ju giva bönhörelse och se till honom.
Ja, lik en grönskande cypress vill jag bliva;
hos mig skall finnas frukt att hämta för dig.

10. Den som är vis, han akte härpå;
den som är förståndig, han besinne detta.
Ty HERRENS vägar äro rätta,
och på dem vandra de rättfärdiga,
men överträdarna komma där på fall.
>5 Mos. 10,12. Ps. 25,9 f. 107,48. Jes. 8,14.
@c -*- 1917 -*-
*29/ Joel
*29/01 Joel, 1 Kapitlet
Joel, 1 Kapitlet

Gräshoppor hava förött landet. Bot
påbjudes.

1. Detta är HERRENS ord som kom till Joel, Petuels son.

2. Hören detta, I gamle,
och lyssnen härtill, I landets alla inbyggare.
Har något sådant skett förut i edra dagar
eller i edra fäders dagar?
3. Nej, om detta mån I förtälja för edra barn,
och edra barn må förtälja därom för sina barn,
och deras barn för ett kommande släkte.

4. Vad som blev kvar efter gräsgnagarna,
det åto gräshopporna upp;
och vad som blev kvar efter gräshopporna,
det åto gräsbitarna upp;
och vad som blev kvar efter gräsbitarna
det åto gräsfrätarna upp.

5. Vaknen upp, I druckne, och gråten;
ja, jämren eder, alla I som dricken vin,
över att druvsaften är ryckt undan eder mun.
6. Ty ett folk har dragit upp över mitt land,
ett mäktigt, ett som ingen kan räkna;
det har tänder likasom lejon,
och dess kindtänder likna lejoninnors.
7. Mina vinträd har det förött,
och mina fikonträd har det brutit ned
det har skalat dem nakna och kastat dem undan;
vitnade äro deras rankor.

8. Klaga likasom en jungfru som bär sorgdräkt
efter sin ungdoms brudgum
9. Spisoffer och drickoffer äro försvunna
ifrån HERRENS hus;
prästerna sörja,
HERRENS tjänare.
>2 Mos. 29,41.
10. Fälten äro förödda,
marken ligger sörjande,
ty säden är förödd,
vinet borttorkat,
oljan utsinad.
11. Åkermännen stå med skam,
vingårdsmännen jämra sig,
över vetet och över kornet;
ty skörden på marken är förstörd.
>Jes. 16,10. Jer. 48,33.
12. Vinträden äro förtorkade
och fikonträden försmäkta;
granatträden och palmerna och äppelträden
och alla andra träd på marken hava torkat bort.
Ja, all fröjd har vissnat
och flytt ifrån människors barn.

13. Kläden eder i sorgdräkt och klagen, I präster;
jämren eder, I som tjänen vid altaret;
gån in och sitten i sorgdräkt natten igenom,
I min Guds tjänare,
eftersom eder Gud hus måste sakna
spisoffer och drickoffer
14. Pålysen en helig fasta,
lysen ut en högtidsförsamling;
församlen de gamla,
ja, alla landets inbyggare,
till HERRENS, eder Guds, hus;
och ropen så till HERREN.
>Joel 2,15.

15. Ve oss, vilken dag!
ty HERRENS dag är nära,
och såsom våld från den Allsvåldige kommer den.
>Jes. 13,6, 9. Joel 2,1.
16. Har icke vår bärgning blivit förstörd
mitt för våra ögon?
har icke glädje och fröjd försvunnit
ifrån var Guds hus?
17. Utsädet ligger förtorkat
under mullen,
förrådshusen stå öde,
ladorna få förfalla,
ty säden är borttorkad.
18. Huru stönar icke boskapen!
Huru ängslas ej fäkreaturens hjordar!
De finna ju intet bete.
Ja, också fårhjordarna få lida under skulden.

19. Till dig, HERRE, ropar jag,
nu då en eld har förtärt
betesmarkerna i öknen
och en eldslåga har förbränt
alla träd på marken.
20. Ja, också markens djur
ropa med trängtan till dig,
eftersom vattenbäckarna äro uttorkade
och betesmarkerna i öknen
äro förtärda av eld.
>Job 39,3. Ps. 104,27. 147,9. Jon. 3,8.
*29/02 Joel, 2 Kapitlet
Joel, 2 Kapitlet

Herrens dag är förskräcklig, men omsider
sänder Herren ny välsignelse och
utgjuter sin Ande över alla folk.

1. Stöten i basun på Sion,
och blåsen larmsignal på mitt heliga berg;
må alla landets inbyggare darra!
Ty HERRENS dag kommer, ja, den är nära;
>Jes. 13,9 f. Joel 1,15.
2. en dag av mörker och tjocka,
en dag av moln och töcken,
lik en gryning som breder ut sig över bergen.
Ett stort och mäktigt folk kommer,
ett vars like aldrig någonsin har funnits
och ej heller hädanefter skall uppstå,
intill senaste släktens år.
>Am. 5,18. Sef. 1,14.
3. Framför dem går en förtärande eld
och bakom dem kommer en förbrännande låga.
Likt Edens lustgård var landet framför dem,
men bakom dem är det en öde öken;
ja, undan dem finnes ingen räddning.

4. De te sig likasom hästar,
och såsom stridshästar hasta de åstad.
5. Med ett rassel likasom av vagnar
spränga de fram över bergens toppar,
med ett brus såsom av en eldslåga,
när den förtär strå;
de äro såsom ett mäktigt folk,
ordnat till strid.
6. Vid deras åsyn gripas folken av ångest,
alla ansikten skifta färg.
>Nah. 2,10.
7. Såsom hjältar hasta de åstad,
lika stridsmän bestiga de murarna;
var och en går sin väg rakt fram,
och ingen tager miste om sin stråt.
8. Den ene tränger icke den andre,
var och en går sin givna bana;
mitt igenom vapnen störta de fram utan hejd.
9. I staden rusa de in
på murarna hasta de åstad,
i husen tränga de upp,
genom fönstren bryta de sig väg,
såsom tjuvar göra.
10. Vid deras åsyn darrar jorden,
och himmelen bävar;
solen och månen förmörkas,
och stjärnorna mista sitt sken.
>Joel 3,15.
11. Och HERREN låter höra sin röst framför sin här
ty hans skara är mycket stor,
mäktig är den skara som utför hans befallning.
Ja, HERRENS dag är stor
och mycket fruktansvärd
vem kan uthärda den?

12. Dock, nu mån I vända om till mig
av allt edert hjärta, säger HERREN,
med fasta och gråt och klagan.
>Ords. 28,13. Jes. 45,22.
13. Ja, riven sönder edra hjärtan, icke edra kläder,
och vänden om till HERREN, eder Gud;
ty nådig och barmhärtig är han,
långmodig och stor i mildhet,
och sådan att han ångrar det onda.
>2 Mos. 34,6. 4 Mos. 11,18. 1 Sam. 15,29. Neh. 9,17.
>Ps. 51,19. 86,5, 15. 103,8. 145,8. Jon. 4,2.
14. Måhända vänder han om och ångrar sig
och lämnar kvar efter sig någon välsignelse,
till spisoffer och drickoffer
åt HERREN, eder Gud.
>Jer. 18,8. Jon. 3,9.

15. Stöten i basun på Sion,
pålysen en helig fasta
lysen ut en högtidsförsamling;
>4 Mos. 10,2. Joel 1,14. Jon. 3,5.
16. församlen folket,
pålysen en helig sammankomst,
kallen tillhopa de gamla
församlen de små barnen,
jämväl dem som ännu dia vid bröstet
brudgummen må komma ur sin kammare
och bruden ur sitt gemak.
>Ps. 8,3.
17. Mellan förhuset och altaret
må prästerna, HERRENS tjänare,
hålla klagogråt och säga:
»HERRE, skona ditt folk,
och låt icke din arvedel bliva till smälek,
till ett ordspråk bland hedningarna
Varför skulle man få säga bland folken:
'Var är nu deras Gud?'»
>2 Mos. 32,12. Ps. 79,9 f. 115,2.

18. Så upptändes då HERREN till nitälskan för sitt land, och han
ömkade sig över sitt folk;
19. HERREN svarade och sade till sitt folk:

Se, jag vill sända eder säd och vin och olja, så att I fån mätta
eder därav, och jag skall icke mer låta eder bliva till smälek
bland hedningarna.
>6 Mos. 28,11 f.
20. Och nordlandsskaran skall jag förjaga långt bort ifrån eder, jag
skall driva den undan till ett torrt och öde Land, dess förtrupp
till Östra havet och dess eftertrupp till Västra havet. Och
stank skall stiga upp därav, ja, vämjelig lukt skall stiga upp
därav, eftersom den har tagit sig för så stora ting.

21. Frukta icke, du land,
utan fröjda dig och gläds,
ty stora ting har HERREN tagit sig för
22. Frukten icke, I markens djur,
ty betesmarkerna i öknen grönska,
och träden bära sin frukt,
fikonträden och vinträden
giva sin kraft.
23. Och fröjden eder, I Sions barn,
varen glada i HERREN, eder Gud;
ty han giver eder
höstregn, i rätt tid,
han som ock förr sände ned över eder regn,
både höst och vår.
>5 Mos. 11,14. Jer 5,24.
24. Så skola logarna fyllas mod säd
och pressarna flöda över
av vin och olja.
>Ords. 3,10.

25. Och jag skall giva eder gottgörelse för de årsgrödor som åtos
upp av gräshopporna, gräsbitarna, gräsätarna och gräsgnagarna,
den stora här som jag sände ut mot eder.
26. Och I skolen få äta till fyllest och bliva mätta; och då skolen
I lova HERRENS, eder Guds, namn, hans som har handlat så
underbart med eder; och mitt folk skall icke komma på skam
evinnerligen.
27. Och I skolen förnimma att jag bor mitt i Israel, och att jag är
HERREN, eder Gud, och eljest ingen. Ja, mitt folk skall icke
komma på skam evinnerligen.
>Jes. 45,5. 46,9.

28. Och det skall ske därefter
att jag skall utgjuta min Ande över allt kött,
och edra söner och edra döttrar skola profetera,
edra gamla män skola hava drömmar
edra ynglingar skola se syner;
>Jes. 44,3. Apg. 2,17 f. Gal. 4,6 f.
29. också över dem som äro tjänare och tjänarinnor
skall jag i de dagarna utgjuta min Ande.
30. Och jag skall låta tecken synas
på himmelen och på jorden:
blod och eld och rökstoder.
31. Solen skall vändas i mörker
och månen i blod
förrän HERRENS dag kommer,
den stora och fruktansvärda.
32. Men det skall ske att var och en som åkallar HERRENS namn
han skall varda frälst.
Ty på Sions berg och i Jerusalem
skall finnas en räddad skara,
såsom HERREN har sagt;
och till de undsluppna skola höra de som HERREN kallar.
>Jes. 2,3. Ob. v.17. Rom. 10,13.
*29/03 Joel, 3 Kapitlet
Joel, 3 Kapitlet

Dom över folken. Sions återupprättelse.

1. Ty se, i de dagarna och på den tiden, då jag åter upprättar Juda
och Jerusalem,
2. då skall jag samla tillhopa alla hednafolk och föra dem ned till
Josafats[1] dal, och där skall jag hålla dom över dem, för mitt
folks och min arvedels, Israels, skull, därför att de hava
förskingrat dem bland hedningarna och utskiftat mitt land.
3. Ja, de hava kastat lott om mitt folk, gossarna hava de givit
såsom betalning åt skökor, och flickorna hava de sålt för vin,
som de hava druckit upp.

4. Och du, Tyrus, och du, Sidon, och I, Filisteens alla kretsar,
vad förehaven också I mot mig? Haven I något att vedergälla mig
för, eller är det I som viljen begynna något mot mig? Snart och
med hast skall jag låta det I haven gjort komma tillbaka över
edra egna huvuden,
>Jes. 23,1 f. Am. 1,9.
5. eftersom I haven tagit mitt silver och mitt guld och fört mina
skönaste klenoder in i edra palats,
6. och eftersom I haven sålt Judas och Jerusalems barn åt Javans
barn, till att föras långt bort ifrån sitt land.
7. Se, jag skall kalla dem åter från den ort dit I haven sålt dem;
och det som I haven gjort skall jag låta komma tillbaka över
edra egna huvuden.
8. Jag skall sälja edra söner och döttrar i Juda barns hand, och de
skola sälja dem till sabéerna, folket i fjärran land. Ty så har
HERREN talat.

9. Ropen ut detta bland hednafolken,
båden upp dem till helig strid.
Manen på hjältarna,
må alla stridsmännen komma
och draga framåt.
10. Smiden edra plogbillar till svärd
och edra vingårdsknivar till spjut;
den svagaste må känna sig såsom en hjälte.
>Jes. 2,4. Mik. 4,3.
11. Skynden att komma,
alla I folk har omkring,
och samlen eder tillhopa.
Sänd, o HERRE,
ditned dina hjältar.
>Ps. 2,1 f.
12. Ja, må hednafolken resa sig och draga åstad
till Josafats dal;
ty där skall jag sitta till doms
över alla folk häromkring.

13. Låten lien gå,
ty skörden är mogen.
Kommen och trampen,
ty pressen är full;
presskaren flöda över,
så stor är ondskan där.
>Jes. 63,3. Upp. 14,15,18 f.
14. Skaror hopa sig
i Domens dal;
ty HERRENS dag är nära
i Domens dal.
15. Solen och månen förmörkas,
och stjärnorna mista sitt sken.
>Joel 2,10.
16. Och HERREN upphäver ett rytande från Sion,
och från Jerusalem låter han höra sin röst,
så att himmelen och jorden bäva.
Men för sitt folk är HERREN en tillflykt
och för Israels barn ett värn.
>Jes. 2,3. Hos. 11,10. Am. 1,2. Mik. 4,2.
17. Och I skolen förnimma att jag är HERREN, eder Gud,
som bor på Sion, mitt heliga berg.
Och Jerusalem skall vara en helgad plats
och främlingar skola icke mer draga ditin.
>Upp. 21,27.

18. På den tiden skall det ske
att bergen drypa av druvsaft
och höjderna flöda av mjölk;
och alla bäckar i Juda skola flöda av vatten.
Och en källa skall rinna upp i HERRENS hus
och vattna Akaciedalen.
>Hes. 47,1, 8. Am. 9,13. Sak. 14,8. Upp. 22,1.
19. Men Egypten skall bliva en ödemark,
och Edom skall varda en öde öken
därför att de hava övat våld mot Juda barn
och utgjutit oskyldigt blod i sitt land.
>1 Ob. v.10.
20. Sedan skall Juda trona evinnerligen,
och Jerusalem från släkte till släkte.
21. Och jag skall utplåna deras blodskulder,
dem som jag icke allaredan har utplånat.
Och HERREN skall förbliva boende på Sion.
>Ob. v.21.

[1] Namnet kan översättas: Herren håller dom.
*30/ Amos
*30/01 Amos, 1 Kapitlet
Amos, 1 Kapitlet

Profetior om Damaskus, Filisteen, Tyrus,
Edom och Ammons barn.

1. Detta är vad som talades av Amos, en bland herdarna från Tekoa,
vad han skådade angående Israel i Ussias, Juda konungs, och
Jerobeams, Joas' sons, Israels konungs, tid, två år före
jordbävningen.
2. Han sade:

HERREN upphäver ett rytande från Sion,
och från Jerusalem låter han höra sin röst.
Då försänkas herdarnas betesmarker i sorg,
och Karmels topp förtorkas.

3. Så säger HERREN:
Eftersom Damaskus har trefalt förbrutit sig,
ja, fyrfalt, skall jag icke rygga mitt beslut:
eftersom de hava tröskat Gilead
med sina tröskvagnar av järn.
4. Därför skall jag sända en eld mot Hasaels hus,
och den skall förtära Ben-Hadads palatser.
5. Jag skall bryta sönder Damaskus' bommar
och utrota invånarna i Bikeat-Aven
och spirans bärare i Bet-Eden;
och Arams folk skall bliva bortfört till Kir, säger HERREN.

6. Så säger HERREN:
Eftersom Gasa har trefalt förbrutit sig,
ja, fyrfalt, skall jag icke rygga mitt beslut:
eftersom de hava fört bort allt folket såsom fångar
och överlämnat dem åt Edom.
7. Därför skall jag sända en eld mot Gasas murar,
och den skall förtära dess palatser.
8. Jag skall utrota invånarna i Asdod
och spirans bärare i Askelon;
och jag skall vända min hand mot Ekron,
så att filistéernas sista kvarleva förgås,
säger Herren, HERREN.

9. Så säger HERREN:
Eftersom Tyrus har trefalt förbrutit sig,
ja, fyrfalt, skall jag icke rygga mitt beslut:
eftersom de hava överlämnat allt folket såsom fångar åt Edom,
utan att tänka på sitt brödraförbund.
10. Därför skall jag sända en eld mot Tyrus' murar,
och den skall förtära dess palatser.

11. Så säger HERREN:
Eftersom Edom har trefalt förbrutit sig,
ja, fyrfalt, skall jag icke rygga mitt beslut:
eftersom han har förföljt sin broder med svärd
och förkvävt all barmhärtighet,
och eftersom han oupphörligt har låtit sin vrede rasa
och ständigt behållit sin förgrymmelse.
12. Därför skall jag sända en eld mot Teman,
och den skall förtära Bosras palatser.

13. Så säger HERREN:
Eftersom Ammons barn hava trefalt förbrutit sig,
ja, fyrfalt, skall jag icke rygga mitt beslut:
eftersom de hava uppristat havande kvinnor i Gilead,
när de ville utvidga sitt område.
14. Därför skall jag tända upp en eld mot Rabbas murar,
och den skall förtära dess palatser,
under härskri på stridens dag,
under storm på ovädrets dag.
15. Och deras konung skall vandra bort i fångenskap,
han själv och hans hövdingar med honom, säger HERREN.
*30/02 Amos, 2 Kapitlet
Amos, 2 Kapitlet

Profetior om Moab, Juda och Israel.

1. Så säger HERREN:
Eftersom Moab har trefalt förbrutit sig,
ja, fyrfalt, skall jag icke rygga mitt beslut:
eftersom han har förbränt
Edoms konungs ben till aska.
2. Därför skall jag sända en eld mot Moab,
och den skall förtära Keriots palatser;
och Moab skall omkomma under stridslarm,
under härskri vid basuners ljud,
3. Och jag skall utrota ur landet den som är domare där,
och alla dess furstar skall jag dräpa jämte honom
säger HERREN.

4. Så säger HERREN:
Eftersom Juda har trefalt förbrutit sig,
ja, fyrfalt, skall jag icke rygga mitt beslut:
eftersom de hava förkastat HERRENS lag
och icke hållit hans stadgar,
utan låtit förleda sig av sina lögngudar,
dem som ock deras fäder vandrade efter.
5. Därför skall jag sända en eld mot Juda,
och den skall förtära Jerusalems palatser.

6. Så säger HERREN:
Eftersom Israel har trefalt förbrutit sig,
ja, fyrfalt, skall jag icke rygga mitt beslut:
eftersom de sälja den oskyldige för penningar
och den fattige för ett par skor.
7. Ty de längta efter att se stoft på de armas huvuden,
och de vränga de ödmjukas sak.
Son och fader gå tillsammans till tärnan
och ohelga så mitt heliga namn.
8. På pantade kläder sträcker man sig
invid vart altare,
och bötfälldas vin dricker man
i sin Guds hus

9. Och dock var det jag som förgjorde för dem amoréerna,
ett folk så högrest som cedrar
och så väldigt som ekar;
jag förgjorde deras frukt ovantill
och deras rötter nedantill.
10. Det var jag som förde eder upp
ur Egyptens land,
och som ledde eder
i öknen i fyrtio år,
så att I intogen amoréernas land.
11. Och jag uppväckte somliga bland edra söner till profeter
och somliga bland edra unga män till nasirer.
Är det icke så, I Israels barn?
säger HERREN.
12. Men I gåven nasirerna vin att dricka,
och profeterna bjöden I:
»Profeteren icke.»

13. Se, därför skall jag låta ett gnissel uppstå i edert land,
likt gnisslet av en vagn
som är fullastad med kärvar.
14. Då skall ej ens den snabbaste finna någon undflykt,
den starkaste har då intet gagn av sin kraft,
och hjälten kan icke rädda sitt liv.
15. Bågskytten håller då icke stånd,
den snabbfotade kan icke rädda sitt liv,
ej heller kan ryttaren rädda sitt.
16. Ja, den som var modigast bland hjältarna
skall på den dagen fly undan naken, säger HERREN.
*30/03 Amos, 3 Kapitlet
Amos, 3 Kapitlet

Israel utvald och förkastad.

1. Hören följande ord, som HERREN har talat mot eder, I Israels
barn, ja, mot hela det släkte som jag har fört upp ur Egyptens
land. Så har han sagt:

2. Eder allena har jag utvalt
bland alla släkter på jorden;
därför skall jag ock hemsöka på eder
alla edra missgärningar.

3. Färdas väl två tillsammans,
utan att de hava blivit ense därom?
4. Ryter ett lejon i skogen,
om det ej har funnit något rov?
Upphäver ett ungt lejon sin röst i kulan,
utan att det har tagit ett byte?
5. Faller en fågel i snaran på marken,
om intet garn har blivit utlagt för den?
Springer snaran upp från marken,
utom när den gör någon fångst?
6. Eller stöter man i basun i en stad,
utan att folket förskräckes?
Eller drabbas en stad av något ont,
utan att HERREN har skickat det?

7. Sannerligen, Herren, HERREN
gör alls intet
utan att hava uppenbarat sitt råd
för sina tjänare profeterna.
8. När lejonet ryter,
vem skulle då icke frukta?
När Herren, HERREN talar,
vem skulle då icke profetera?

9. Ropen ut över Asdods palatser
och över palatsen i Egyptens land;
sägen: Församlen eder till Samarias berg,
och sen huru stor förvirring där råder,
och huru man övar förtryck därinne.
10. Man förstår icke där att göra vad rätt är,
säger HERREN;
man hopar våld och fördärv
i sina palats.

11. Därför säger Herren, HERREN så:
Trångmål skall komma och omvärva landet,
ditt starka fäste skall du mista,
det skall störtas ned;
och dina palats skola varda utplundrade.

12. Så säger HERREN: Likasom när en herde ur lejonets gap räddar
allenast ett par benpipor eller snibben av ett öra, så skola
Israels barn bliva räddade, desamma som nu i Samaria sitta i
sina soffors hörn och på sina bäddars sidendamast.

13. Hören och betygen inför Jakobs hus, säger Herren, HERREN,
härskarornas Gud:
14. Den dag då jag på Israel hemsöker dess överträdelser, då skall
jag ock hemsöka Betels altaren, så att altarhornen bliva
avhuggna och falla till jorden.
15. Och jag skall slå ned både vinterhus och sommarhus, och
elfenbenshusen skola bliva förstörda, ja, en myckenhet av hus
skall då få en ände, säger HERREN.
*30/04 Amos, 4 Kapitlet
Amos, 4 Kapitlet

Domsord över Samarias kvinnor (här
liknade vid Basans-kor). Israels
obotfärdighet.

1. Hören detta ord, I Basans-kor på Samarias berg, I som förtrycken
de arma och öven våld mot de fattiga, I som sägen till edra män:
»Skaffen hit, så att vi få dricka.»
2. Herren, HERREN har svurit vid sin helighet: Se, dagar skola
komma över eder, då man skall hämta upp eder med metkrokar och
eder sista kvarleva med fiskkrokar.
3. Då skolen I söka eder ut, var och en genom närmaste rämna i
muren, och eder Harmonsbild skolen I då kasta bort, säger
HERREN.

4. Kommen till Betel och bedriven eder synd
till Gilgal och bedriven än värre synd;
frambären där på morgonen edra slaktoffer,
på tredje dagen eder tionde.
5. Förbrännen syrat bröd till lovoffer,
lysen ut och kungören frivilliga offer.
Ty sådant älsken I ju, I Israels barn,
säger Herren, HERREN.

6. Jag lät eder gå med tomma munnar i alla edra städer, jag lät
eder sakna bröd på alla edra orter. Och likväl haven I icke
omvänt eder till mig, säger HERREN.

7. Jag förhöll regnet för eder, när ännu tre månader återstodo till
skördetiden; jag lät det regna över en stad, men icke över en
annan; en åker fick regn, men en annan förtorkades, i det att
regn icke kom därpå.
8. Ja, två, tre städer måste stappla bort till en och samma stad
för att få vatten att dricka, utan att de ändå kunde släcka sin
törst. Och likväl haven I icke omvänt eder till mig, säger
HERREN.

9. Jag slog eder säd med sot och rost; edra många trädgårdar och
vingårdar, edra fikonträd och olivträd åto gräsgnagarna upp.
Och likväl haven I icke omvänt eder till mig, säger HERREN.

10. Jag sände ibland eder pest, likasom i Egypten; jag dräpte edra
unga män med svärd och lät edra hästar bliva tagna såsom byte;
och stanken av edra fallna skaror lät jag stiga upp och komma
eder i näsan. Och likväl haven I icke omvänt eder till mig,
säger HERREN.

11. Jag lät omstörtning drabba eder, likasom när Gud omstörtade
Sodom och Gomorra; och I voren såsom en brand, ryckt ur elden.
Och likväl haven I icke omvänt eder till mig, säger HERREN.

12. Därför skall jag göra så med dig, Israel; och eftersom jag nu
skall göra så med dig, därför bered dig, Israel, att möta din
Gud.
13. Ty se, han som har danat bergen och skapat vinden, han som kan
yppa för människan hennes hemligaste tankar, han som kan göra
morgonrodnaden till mörker, och som går fram över jordens höjder
-- HERREN, härskarornas Gud, är hans namn.
*30/05 Amos, 5 Kapitlet
Amos, 5 Kapitlet

Klagosång över Israels fall. Domsord
över dem som övergiva Herren eller dyrka
honom med fåfänglig gudstjänst.

1. Hören följande ord, som jag vill uppstämma såsom klagosång över
eder, I av Israels hus:

2. »Fallen är hon och kan icke mer stå upp,
jungfrun Israel!
Hon ligger slagen till marken i sitt land;
ingen reser henne upp.»

3. Ty så säger Herren, HERREN:
Den stad varifrån tusen plägade draga ut
skall få behålla hundra kvar,
och den stad varifrån hundra plägade draga ut
skall få behålla tio kvar,
i Israels hus.

4. Ty så säger HERREN till Israels hus:
Söken mig, så fån I leva.
5. Men söken icke Betel,
kommen icke till Gilgal,
och dragen ej bort till Beer-Seba;
ty Gilgal skall bliva bortfört i fångenskap,
och Betel skall hemfalla åt fördärvet.

6. Söken HERREN så fån I leva;
varom icke, så skall han komma över Josefs hus lik en eld;
och elden skall bränna, och ingen skall släcka den,
till att rädda Betel.
7. I som förvandlen rätten till malört
och slån rättfärdigheten ned till jorden, veten:
8. han som har gjort Sjustjärnorna och Orion,
han som kan förvandla svarta mörkret till morgon
och göra dagen mörk såsom natten,
han som kallar på havets vatten
och gjuter det ut över jorden --
HERREN är hans namn.
9. Och han låter fördärv ljunga ned över starka fästen;
ja, över fasta borgar kommer fördärv.

10. Dessa hata i porten den som försvarar vad rätt är
och räkna såsom en styggelse den som talar sanning.
11. Därför, eftersom I trampen på den arme
och tagen ifrån honom hans säd såsom skatt, därför hören;
om I än byggen hus av huggen sten,
skolen I icke få bo i dem,
och om I än planteren sköna vingårdar,
skolen I icke få dricka vin från dem.
12. Ty jag vet att edra överträdelser äro många
och edra synder talrika,
I den rättfärdiges förtryckare, som tagen mutor
och vrängen rätten för de fattiga i porten.
13. Därför måste den förståndige tiga stilla i denna tid;
ty det är en ond tid.

14. Söken vad gott är, och icke vad ont är,
på det att I mån leva.
Då skall Herren, härskarornas Gud,
vara med eder, såsom I menen honom vara.
15. Haten vad ont är, och älsken vad gott är,
och hållen rätten vid makt i porten;
kanhända skall då Herren, härskarornas Gud, vara
nådig mot Josefs kvarleva.

16. Därför, så säger HERREN,
härskarornas Gud, Herren:
På alla torg skall dödsklagan ljuda,
och på alla gator skall man ropa: »Ack ve! Ack ve!»
Åkermännen skall man mana att brista ut i jämmer,
och dödsklagan skall höjas av dem som äro förfarna i sorgesång;
17. ja, i alla vingårdar skall dödsklagan ljuda,
ty jag skall gå fram mitt ibland eder, säger HERREN.

18. Ve eder som åstunden HERRENS dag!
Vad viljen I med HERRENS dag?
Den är mörker och icke ljus.
19. Då går det, såsom när någon flyr för ett lejon,
men därvid mötes av en björn,
och när han då söker tillflykt i sitt hus,
bliver han stungen av en orm,
vid det han sätter handen mot väggen.
20. Ja, HERRENS dag är mörker och icke ljus,
den är töcken utan något solsken.

21. Jag hatar edra fester, jag är led vid dem,
och jag finner intet behag i edra högtidsförsamlingar.
22. Ty om I än offren åt mig brännoffer, jämte edra spisoffer,
så har jag dock ingen lust till dem,
ej heller gitter jag se edra tackoffer av gödda kalvar.
23. Hav bort ifrån mig dina sångers buller;
jag gitter icke höra ditt psaltarspel.
24. Men må rätten flöda fram såsom vatten,
och rättfärdigheten lik en bäck som aldrig sinar.

25. Framburen I väl åt mig slaktoffer och spisoffer
under de fyrtio åren i öknen,
I av Israels hus?

26. Så skolen I nu nödgas taga med eder Sickut, eder konung,
och Kiun, eder avgudabild,
stjärnguden, som I haven gjort åt eder;
27. och jag skall låta eder föras åstad i fångenskap
ända bortom Damaskus,
säger han vilkens namn är HERREN,
härskarornas Gud.
*30/06 Amos, 6 Kapitlet
Amos, 6 Kapitlet

Folkets sorglöshet och ogudaktighet.

1. Ve eder, I säkre på Sion,
I sorglöse på Samarias berg,
I ädlingar bland förstlingsfolket,
I som Israels hus plägar vända sig till!
2. Gån åstad till Kalne och sen efter,
dragen därifrån till Stora Hamat,
och faren så ned till filistéernas Gat:
äro de bättre än rikena här,
eller är deras område större än edert område?
3. Ve eder, I som menen att olycksdagen skall vara fjärran,
men likväl inbjuden våldet att trona hos eder;
4. I som liggen på soffor av elfenben
och haven det makligt på edra bäddar;
I som äten lamm, utvalda ur hjorden,
och kalvar, hämtade från gödstallet;
5. I som skrålen visor till harpans ljud
och tänken ut åt eder musikinstrumenter såsom David;
6. I som dricken vin ur stora bålar
och bruken salvor av yppersta olja,
men icke bekymren eder om Josefs skada!

7. Fördenskull skola nu dessa främst föras bort i fångenskap;
de som nu hava det så makligt få då sluta med sitt skrål.

8. Herren, HERREN har svurit vid sig själv, säger HERREN,
härskarornas Gud: Jakobs stolthet är mig en styggelse, och hans
palatser hatar jag; jag skall giva staden till pris med allt vad
däri är.
9. Och det skall ske, att om än tio män finnas kvar i ett och samma
hus, så skola de likväl alla dö.
10. När sedan en frände till någon av de döda med förbrännarens
hjälp vill skaffa benen ut ur huset, och därvid ropar till en
som är i det inre av huset: »Finnes här någon mer än du?», då
måste denne svara: »Ingen»; och den förre skall då säga: »Rätt
så, stillhet må råda; ty HERRENS namn får icke bliva nämnt.»

11. Ty se, på HERRENS bud
skola de stora husen bliva slagna i spillror
och de små husen i splittror.

12. Kunna väl hästar springa uppför en klippbrant,
eller plöjer man där med oxar? --
eftersom I viljen förvandla rätten till en giftplanta
och rättfärdighetens frukt till malört,
13. I som glädjen eder över det som är intet värt
och sägen: »Genom vår egen styrka
hava vi ju berett oss horn.»

14. Ty se, jag skall uppväcka ett folk mot eder, I av Israels hus,
säger Herren, härskarornas Gud; och de skola förtrycka edert
land, från det ställe där vägen går till Hamat ända till
Hedmarksbäcken.
*30/07 Amos, 7 Kapitlet
Amos, 7 Kapitlet

Gräshopporna. Elden. Sänklodet. Amos och
prästen i Betel.

1. Följande syn lät Herren, HERREN mig se; Jag såg gräshoppor
skapas, när sommargräset begynte växa upp; och det var
sommargräset efter kungsslåttern.
2. När så dessa hade ätit upp alla markens örter, sade jag:
»Herre, HERRE, förlåt. Huru skall Jakob kunna bestå, han som är
så ringa?»
3. Då ångrade HERREN detta. »Det skall icke ske», sade HERREN.

4. Följande syn lät Herren, HERREN mig se: Jag såg Herren, HERREN
nalkas för att utföra sin sak genom eld; och elden förtärde det
stora djupet och höll på att förtära arvedelslandet.
5. Då sade jag: »Herre, HERRE, håll upp. Huru skall Jakob kunna
bestå, han som är så ringa?»
6. Då ångrade HERREN detta. »Icke heller detta skall ske», sade
Herren, HERREN.

7. Följande syn lät han mig se: Jag såg Herren stå på en mur,
uppförd efter sänklod, och i sin hand höll han ett sänklod.
8. Och HERREN sade till mig: »Vad ser du, Amos?» Jag svarade:
»Ett sänklod.» Då sade Herren: »Se, jag skall hänga upp ett
sänklod mitt ibland mitt folk Israel; jag kan icke vidare
tillgiva dem.
9. Isaks offerhöjder skola bliva ödelagda och Israels helgedomar
förstörda, och mot Jerobeams hus skall jag uppresa mig med
svärdet.»

10. Men Amasja, prästen i Betel, sände till Jerobeam, Israels
konung, och lät säga: »Amos förehar en sammansvärjning mot
dig, mitt i Israels hus. Landet kan icke härda ut med allt hans
ordande.
11. Ty så har Amos sagt: 'Jerobeam skall dö för svärd, och Israel
skall föras bort i fångenskap ur sitt land.'»

12. Och Amasja sade till Amos: »Du siare, gå din väg och sök din
tillflykt i Juda land; där må du äta ditt bröd, och där må du
profetera.
13. Men i Betel får du icke vidare profetera, ty det är en
konungslig helgedom och ett rikets tempel.»
14. Då svarade Amos och sade till Amasja: »Jag är varken en profet
eller en profetlärljunge, jag är en boskapsherde, som lever av
mullbärsfikon.
15. Men HERREN tog mig från hjorden; HERREN sade till mig: 'Gå
åstad och profetera för mitt folk Israel.'
16. Så hör nu HERRENS ord. Du säger: 'Profetera icke mot Israel
och predika icke mot Isaks hus.'

17. Därför säger HERREN så:
Din hustru skall bliva en sköka i staden,
dina söner och döttrar skola falla för svärd,
ditt land skall bliva utskiftat med mätsnöre,
själv skall du dö i ett orent land,
och Israel skall föras bort i fångenskap ur sitt land.»
*30/08 Amos, 8 Kapitlet
Amos, 8 Kapitlet

Fruktkorgen. Ytterligare domsord.

1. Följande syn lät Herren, HERREN mig se; Jag såg en korg med
mogen frukt.
2. Och han sade: »Vad ser du, Amos?» Jag svarade: »En korg med
mogen frukt.» Då sade HERREN till mig: »Mitt folk Israel är
moget till undergång; jag kan icke vidare tillgiva dem.
3. Och sångerna i palatset skola på den dagen förbytas i jämmer,
säger Herren, HERREN; man skall få se lik i mängd, överallt
skola de ligga kastade; ja, stillhet må råda!»

4. Hören detta, I som stån den fattige efter livet
och viljen göra slut på de ödmjuka i landet,
5. I som sägen: »När är då nymånadsdagen förbi,
så att vi få sälja säd,
och sabbaten, så att vi få öppna vårt sädesförråd?
Då vilja vi göra efa-måttet mindre och priset högre
och förfalska vågen, så att den visar orätt vikt.
6. Då vilja vi köpa de arma för penningar
och den fattige för ett par skor;
och avfall av säden vilja vi då sälja såsom säd.»

7. HERREN har svurit vid Jakobs stolthet:
Aldrig skall jag förgäta detta allt som de hava gjort.
8. Skulle jorden icke darra, när sådant sker,
och skulle icke alla dess inbyggare sörja?
Skulle icke hela jorden höja sig såsom Nilen
och röras upp och åter sjunka såsom Egyptens flod?

9. Och det skall ske på den dagen,
säger Herren, HERREN,
att jag skall låta solen gå ned i dess middagsglans
och låta jorden sjunka i mörker mitt på ljusa dagen.
10. Jag skall förvandla edra högtider till sorgetider
och alla edra sånger till klagovisor.
Jag skall hölja säcktyg kring allas länder
och göra alla huvuden skalliga.
Jag skall låta det bliva, såsom när man sörjer ende sonen,
och låta det sluta med en bedrövelsens dag.

11. Se dagar skola komma,
säger Herren, HERREN,
då jag skall sända hunger i landet:
icke en hunger efter bröd,
icke en törst efter vatten,
utan efter att höra HERRENS ord.
12. Då skall man driva omkring från hav till hav,
och från norr till öster,
och färdas hit och dit för att söka efter HERRENS ord,
men man skall icke finna det.

13. På den dagen skola de försmäkta av törst,
edra sköna jungfrur och edra unga män,
14. desamma som nu svärja vid Samariens syndaskuld
och säga: »Så sant din gud lever, o Dan»,
och: »Så sant den lever, som man dyrkar i Beer-Seba.»
De skola falla och icke mer stå upp.
*30/09 Amos, 9 Kapitlet
Amos, 9 Kapitlet

Helgedomens fall. Upprättelsen av Davids
hus.

1. Jag såg HERREN stå invid altaret, och han sade:
Slå till pelarhuvudena, så att trösklarna bäva,
och låt spillrorna falla över huvudet på alla där.
Deras sista kvarleva skall jag sedan dräpa med svärd.
Ingen av dem skall kunna undfly,
ingen av dem kunna rädda sig.
2. Om de än bröte sig in i dödsriket,
så skulle min hand hämta dem fram därifrån;
och fore de än upp till himmelen,
så skulle jag störta dem ned därifrån.
3. Gömde de sig än på toppen av Karmel,
så skulle jag där leta fram dem och hämta dem ned;
och dolde de sig än undan min åsyn
på havets botten,
så skulle jag där mana ormen fram
att stinga dem.
4. Om de läte föra sig bort
i fångenskap av sina fiender,
skulle jag bjuda svärdet
att där komma och dräpa dem.
Ja, jag skall låta mitt öga vila på dem,
till deras olycka och icke till deras lycka.

5. Ty Herren, HERREN Sebaot,
han som rör vid jorden, då försmälter den av ångest
och alla dess inbyggare sörja,
ja, hela jorden höjer sig såsom Nilen
och sjunker åter såsom Egyptens flod;
6. han som bygger sin sal i himmelen
och befäster sitt valv över jorden,
han som kallar på havets vatten
och gjuter det ut över jorden --
HERREN är hans namn.

7. Ären I icke för mig lika med etiopiernas barn,
I Israels barn?
säger HERREN.
Förde jag icke Israel upp
ur Egyptens land
och filistéerna ifrån Kaftor
och araméerna ifrån Kir?

8. Se, Herrens, HERRENS ögon äro vända
mot detta syndiga rike,
och jag skall förgöra det
från jordens yta.
Dock vill jag icke alldeles
förgöra Jakobs hus,
säger HERREN.

9. Ty se, jag skall låta ett bud utgå,
att Israels hus må bliva siktat bland alla hednafolken,
såsom siktades det i ett såll;
icke det minsta korn skall falla på jorden.
10. Alla syndare i mitt folk skola dö för svärdet,
de som nu säga: »Oss skall olyckan ej nalkas,
över oss skall den icke komma.»

11. På den dagen skall jag upprätta
Davids förfallna hydda;
jag skall mura igen dess revor
och upprätta dess ruiner
och bygga upp den, sådan den var i forna dagar;
12. så att de få taga i besittning vad som är kvar av Edom
och av alla hedningar som hava uppkallats efter mitt namn,
säger HERREN, han som skall göra detta.

13. Se, dagar skola komma, säger HERREN,
då plöjaren skall följa skördemannen i spåren,
och druvtramparen såningsmannen,
då bergen skola drypa av druvsaft
och alla höjder skola försmälta.
14. Då skall jag åter upprätta mitt folk Israel;
när de bygga upp sina ödelagda städer,
skola de ock få bo i dem;
när de plantera vingårdar,
skola de ock få dricka vin från dem;
när de anlägga trädgårdar,
skola de ock få äta deras frukt.
15. Jag skall då plantera dem i deras eget land,
och de skola icke mer ryckas upp
ur det land som jag har givit dem,
säger HERREN, din Gud.
*31 Obadja
Obadja

Domsord över Edom. Räddningen på Sion.

1. Detta är Obadjas syn. Så säger Herren, HERREN om Edom:

Ett budskap hava vi hört från HERREN,
och en budbärare är utsänd bland folken:
»Upp, ja, låt oss stå upp
och strida mot det!»

2. Se, jag skall göra dig ringa bland folken,
djupt föraktad skall du bliva.
3. Ditt hjärtas övermod har bedragit dig,
där du sitter ibland bergsklyftorna
i den höga boning
och säger i ditt hjärta:
»Vem kan störta mig ned till jorden?»
4. Om du än byggde ditt näste så högt uppe som örnen,
ja, om det än bleve förlagt mitt ibland stjärnorna,
så skulle jag dock störta dig ned därifrån, säger HERREN.

5. När tjuvar komma över dig,
och rövare om natten,
ja då är det förbi med dig.
Sannerligen, de skola stjäla så mycket dem lyster.
När vinbärgare komma över dig,
sannerligen, en ringa efterskörd skola de lämna kvar.
6. Huru genomsökt skall icke Esau bliva,
huru skola ej hans dolda skatter letas fram!
7. Ut till gränsen skola de driva dig,
alla dina bundsförvanter;
dina vänner skola svika dig
och skola taga väldet över dig.
I stället för att giva dig bröd
skola de lägga en snara på din väg,
där du icke kan märka den.

8. Sannerligen, på den dagen, säger HERREN
skall jag förgöra de vise i Edom
och allt förstånd på Esaus berg.
9. Dina hjältar, o Teman, skola då bliva slagna av förfäran;
och så skall var man på Esaus berg
bliva utrotad och dräpt.

10. Ja, för det våld du övade mot din broder Jakob
skall du höljas med skam
och bliva utrotad till evig tid.
11. På den dag då du lämnade honom i sticket,
på den dag då främlingar
förde bort hans gods
och utlänningar drogo in genom hans port
och kastade lott om Jerusalem,
då var ju ock du såsom en av dem.

12. Men se icke så med lust på din broders dag,
på hans motgångs dag;
gläd dig icke så över Juda barn
på deras undergångs dag;
spärra icke upp munnen så stort
på nödens dag.
13. Drag icke in genom mitt folks port
på deras ofärds dag;
se ej så hans olycka med lust, också du,
på hans ofärds dag;
och räck icke ut din hand efter hans gods
på hans ofärds dag.
14. Ställ dig icke vid vägskälet
för att nedgöra hans flyktingar,
och giv icke hans undsluppna till pris
på nödens dag.

15. Ty HERRENS dag är nära
för alla hednafolk.
Såsom du har gjort,
så skall man ock göra mot dig;
dina gärningar skola komma tillbaka
över ditt eget huvud.
16. Ja, såsom I haven druckit
på mitt heliga berg,
så skola ock alla hednafolk
få dricka beständigt,
de skola få dricka kalken i botten
och bliva såsom hade de ej varit till.

17. Men på Sions berg skall finnas en räddad skara,
och det skall vara en helig plats;
och Jakobs hus skall åter få råda
över sina besittningar.
18. Då skall Jakobs hus bliva en eld
och Josefs hus en låga,
och Esaus hus skall varda såsom strå,
och de skola antända det och förtära det,
och ingen skall slippa undan av Esaus hus;
ty så har HERREN talat.

19. Och Sydlandets folk skall taga Esaus berg i besittning, och
Låglandets folk skall taga filistéernas land; ja, också Efraims
mark skall man taga i besittning, så ock Samariens mark. Och
Benjamin skall taga Gilead.
20. Och de bortförda av denna Israels barns här, de som bo i Kanaan
allt intill Sarefat, så ock de bortförda från Jerusalem, de som
leva i Sefarad, dessa skola taga Sydlandets städer i besittning.
21. Och frälsare skola draga upp på Sions berg till att döma Esaus
berg. Och så skall riket vara HERRENS.
@c Inknappad av Per-Olov Bergman, <pober@lysator.liu.se>
*32/ Jona
*32/01 Jona, 1 Kapitlet
Jona, 1 Kapitlet

Jonas kallelse och flykt.

1. Och HERRENS ord kom till Jona, Amittais son; han sade:
2. »Stå upp och begiv dig till Nineve, den stora staden, och
predika för den; ty deras ondska har kommit upp inför mitt
ansikte.»
3. Men Jona stod upp och ville fly till Tarsis, undan HERRENS
ansikte. Och han for ned till Jafo och fann där ett skepp som
skulle gå till Tarsis. Och sedan han hade erlagt betalning för
resan, steg han ombord därpå för att fara med till Tarsis,
undan HERRENS ansikte.

4. Men HERREN sände en stark vind ut över havet, så att en stark
storm uppstod på havet; och skeppet var nära att krossas.
5. Då betogos sjömännen av fruktan och ropade var och en till sin
gud; och vad löst som fanns i skeppet kastade de i havet för att
bereda sig lättnad. Men Jona hade gått ned i det inre av
fartyget och låg där i djup sömn.
6. Då gick skepparen till honom och sade till honom: »Huru kan du
sova så? Stå upp och åkalla din Gud. Kanhända skall den Guden
tänka på oss, så att vi icke förgås.»

7. Och folket sade till varandra: »Välan, låt oss kasta lott, så
att vi få veta för vems skull denna olycka har kommit över oss.»
När de så kastade lott, föll lotten på Jona.
8. Då sade de till honom: »Säg oss för vems skull denna olycka har
kommit över oss. Vad är ditt ärende, och varifrån kommer du?
Från vilket land och av vad folk är du?»
9. Han svarade den; »Jag är en hebré, och jag dyrkar HERREN,
himmelens Gud, som har gjort havet och det torra.»
10. Då betogos männen av stor fruktan och sade till honom: »Vad är
det du har gjort!» Ty männen fingo genom det han berättade dem
veta att han flydde undan HERRENS ansikte.
11. Och de sade till honom: »Vad skola vi göra med dig, så att
havet stillar sig för oss?» Ty havet stormade mer och mer.
12. Då svarade han dem: »Tagen mig och kasten mig i havet, så skall
havet stillas för eder; ty jag vet att det är för min skull som
denna starka storm har kommit över eder.»

13. Och männen strävade med all makt att komma tillbaka till land,
men de kunde icke; ty havet stormade mer och mer emot dem.
14. Då ropade de till HERREN och sade: »Ack HERRE, låt oss icke
förgås för denne mans själs skull, och låt icke oskyldigt blod
komma över oss. Ty du, HERRE, har gjort såsom dig täckes.»
15. Därefter togo de Jona och kastade honom i havet. Då lade sig
havets raseri.
16. Och männen betogos av stor fruktan för HERREN, och de offrade
slaktoffer åt HERREN och gjorde löften.
*32/02 Jona, 2 Kapitlet
Jona, 2 Kapitlet

Jonas bön i fiskens buk.

1. Men HERREN sände en stor fisk, som slukade upp Jona. Och Jona
var i fiskens buk tre dagar och tre nätter.

2. Och Jona bad till HERREN, sin Gud, i fiskens buk.
3. Han sade:

»Jag åkallade HERREN i min nöd,
och han svarade mig;
från dödsrikets buk ropade jag,
och du hörde min röst.

4. Du kastade mig i djupet, mitt i havet,
och strömmen omslöt mig,
alla dina svallande böljor
gingo över mig.
5. Jag tänkte då: 'Jag är bortdriven
ifrån dina ögon.'
Men jag skall åter få skåda upp
mot ditt heliga tempel.

6. Vatten omvärvde mig in på livet,
djupet omslöt mig;
sjögräs omsnärjde mitt huvud.
7. Till bergens grund sjönk jag ned,
jordens bommar slöto sig bakom mig för evigt.

Men du förde min själ upp ur graven,
HERRE, min Gud.
8. När min själ försmäktade i mig,
då tänkte jag på HERREN,
och min bön kom till dig,
i ditt heliga tempel.

9. De som hålla sig till fåfängliga avgudar,
de låta sin nåds Gud fara.
10. Men jag vill offra åt dig,
med högljudd tacksägelse;
vad jag har lovat vill jag infria;
frälsningen är hos HERREN!»

11. Och på HERRENS befallning kastade fisken upp Jona på land.
*32/03 Jona, 3 Kapitlet
Jona, 3 Kapitlet

Jona i Nineve.

1. Och HERRENS ord kom för andra gången till Jona; han sade:
2. »Stå upp och begiv dig till Nineve, den stora staden, och
predika för den vad jag skall tala till dig.»
3. Då stod Jona upp och begav sig till Nineve, såsom HERREN hade
befallt. Men Nineve var en stor stad inför Gud, tre dagsresor
lång.
4. Och Jona begav sig på väg in i staden, en dagsresa, och
predikade och sade: »Det dröjer ännu fyrtio dagar, så skall
Nineve bliva omstörtat.»

5. Då trodde folket i Nineve på Gud, och lyste ut en fasta och
klädde sig i sorgdräkt, både stora och små.
6. Och när saken kom för konungen i Nineve, stod han upp från sin
tron och lade av sin mantel och höljde sig i sorgdräkt och satte
sig i aska.
7. Sedan utropade och förkunnade man i Nineve, enligt konungens och
hans stores påbud, och sade: »Ingen människa må smaka något,
icke heller något djur, vare sig av fäkreaturen eller
småboskapen; de må icke föras i bet, ej heller vattnas.
8. Och både människor och djur skola hölja sig i sorgdräkt och ropa
till Gud med all makt. Och var och en må vända om från sin onda
väg och från den orätt som han har haft för händer.
9. Vem vet, kanhända vänder Gud då om och ångrar sig och vänder sig
ifrån sin vredes glöd, så att vi icke förgås.»

10. Då nu Gud såg vad de gjorde, att de vände om från sin onda väg,
ångrade han det onda som han hade hotat att göra mot dem, och
han gjorde icke så.
*32/04 Jona, 4 Kapitlet
Jona, 4 Kapitlet

Jonas otålighet. Guds hjärtelag.

1. Men detta förtröt Jona högeligen, och hans vrede upptändes.
2. Och han bad till HERREN och sade: »Ack Herre, var det icke
detta jag tänkte, när jag ännu var i mitt land! Därför ville
jag ock i förväg fly undan till Tarsis. Jag visste ju att du är
en nådig och barmhärtig Gud, långmodig och stor i mildhet, och
sådan att du ångrar det onda.
3. Så tag nu, Herre, mitt liv ifrån mig; ty jag vill hellre vara
död än leva.»
4. Men HERREN sade: »Menar du att du har skäl till att vredgas?»

5. Och Jona gick ut ur staden och stannade öster om staden; där
gjorde han sig en hydda och satt i skuggan därunder, för att se
huru det skulle gå med staden.
6. Och HERREN Gud lät en ricinbuske skjuta upp över Jona, för att
den skulle giva skugga åt hans huvud och hjälpa honom ur hans
förtrytelse; och Jona gladde sig högeligen över ricinbusken.

7. Men dagen därefter, när morgonrodnaden gick upp, sände Gud
maskar som frätte ricinbusken, så att den vissnade.
8. När sedan solen hade gått upp, sände Gud en brännande östanvind,
och solen stack Jona på huvudet, så att han försmäktade. Då
önskade han sig döden och sade: »Jag vill hellre vara död än
leva.»

9. Men Gud sade till Jona: »Menar du att du har skäl till att
vredgas för ricinbuskens skull?» Han svarade: »Jag må väl hava
skäl att vredgas till döds.»
10. Då sade HERREN: »Du ömkar dig över ricinbusken, som du icke har
haft någon möda med och icke har dragit upp, som kom till på en
natt och förgicks efter en natt.
11. Och jag skulle icke ömka mig över Nineve, den stora staden, där
mer än ett hundra tjugu tusen människor finnas, som icke förstå
att skilja mellan höger och vänster, och därtill djur i
myckenhet!»
@c -*- 1917 -*-
@c Inknappad av Per-Olov Bergman, <pober@lysator.liu.se>
*33/ Mika
*33/01 Mika, 1 Kapitlet
Mika, 1 Kapitlet

Domsord över Juda och Israel.

1. Detta är HERRENS ord som kom till morastiten Mika i Jotams,
Ahas' och Hiskias, Juda konungars, tid, vad han skådade angående
Samaria och Jerusalem.

2. Hören, I folk, allasammans;
akta härpå, du jord med allt vad på dig är.
Och vare Herren, HERREN ett vittne mot eder,
Herren i sitt heliga tempel.
3. Ty se, HERREN träder
ut ur sin boning,
han far ned och går fram
över jordens höjder.
4. Bergen smälta under hans fötter,
och dalar bryta sig fram --
såsom vaxet gör för elden,
såsom vattnet, när det störtar utför branten.

5. Genom Jakobs överträdelse sker allt detta
och genom Israels hus' synder.
Vem är då upphovet till Jakobs överträdelse?
Är det icke Samaria?
Och vem till Juda offerhöjder?
Är det icke Jerusalem?

6. Så skall jag då göra Samaria till en stenhop på marken,
till en plats för vingårdsplanteringar;
jag skall vräka hennes stenar ned i dalen,
och hennes grundvalar skall jag blotta.
7. Alla hennes beläten skola bliva krossade,
alla hennes skökoskänker uppbrända i eld,
alla hennes avgudar skall jag förstöra;
ty av skökolön har hon hopsamlat dem,
och skökolön skola de åter bliva.

8. Fördenskull måste jag klaga och jämra mig,
jag måste gå barfota och naken;
jag måste upphäva klagoskri såsom en schakal
och sorgelåt såsom en struts.
9. Ty ohelbara äro hennes sår;
slaget har nått ända till Juda,
det har drabbat ända till mitt folks port,
ända till Jerusalem.

10. Förkunnen det icke i Gat;
gråten icke så bittert.
I Bet-Leafra
vältrar jag mig i stoftet.
11. Dragen åstad,
I Safirs invånare,
i nakenhet och skam.
Saanans invånare
våga sig icke ut.
Klagolåten i Bet-Haesel
tillstädjer eder ej att dröja där.
12. Ty Marots invånare
våndas efter tröst;
ned ifrån HERREN
har ju en olycka kommit,
intill Jerusalems port.
13. Spännen travare för vagnen,
I Lakis' invånare,
I som voren upphovet
till dottern Sions synd;
ty hos eder var det
som Israels överträdelser först funnos.
14. Därför måste du giva skiljebrev
åt Moreset-Gat.
Husen i Aksib
hava för Israels konungar
blivit såsom en försinande bäck.
15. Ännu en gång skall jag låta
erövraren komma över eder,
I Maresas invånare.
Ända till Adullam
skall Israels härlighet komma.
16. Raka dig skallig och skär av ditt hår,
i sorg över barnen, som voro din lust;
gör ditt huvud så kalt som gamens,
ty de skola föras bort ifrån dig.
*33/02 Mika, 2 Kapitlet
Mika, 2 Kapitlet

Domsord över förtryckare och profetians
föraktare. Löfte om en vägbrytare för
Israels hjord.

1. Ve dessa som tänka ut vad fördärvligt är
och bereda vad ont är på sina läger,
och som sätta det i verket, så snart morgonen gryr,
allenast det står i deras makt;
2. dessa som hava begärelse till sin nästas åkrar och röva dem,
eller till hans hus och tillägna sig dem;
dessa som öva våld mot både människor och hus,
mot både ägare och egendom!

3. Därför säger HERREN så: Se, jag tänker ut mot detta släkte vad
ont är; och I skolen icke kunna draga eder hals därur, ej heller
skolen I sedan gå så stolta, ty det bliver en ond tid.
4. På den dagen skall man stämma upp en visa över eder och sjunga
en sorgesång; man skall säga:

»Det är ute med oss, vi äro förstörda i grund!
Mitt folks arvslott bliver nu given åt en annan.
Ja i sanning, den ryckes ifrån mig,
och åt avfällingar utskiftas våra åkrar.»

5. Så sker det att hos dig icke mer finnes någon som får spänna
mätsnöre över en lott i HERRENS församling.

6. »Hören då upp att predika», så är deras predikan;
»om sådant får man icke predika;
det är ju ingen ände på smädelser!»

7. Är detta ett tillbörligt tal, du Jakobs hus?
Har då HERREN varit snar till vrede?
Hava hans gärningar visat något sådant?
Äro icke fastmer mina ord milda
mot den som vandrar redligt?

8. Men nu sedan en tid
uppreser sig mitt folk såsom en fiende.
I sliten manteln bort
ifrån kläderna på människor
som trygga gå sin väg fram
och ej vilja veta av strid.
9. Mitt folks kvinnor driven I ut
från de hem där de hade sin lust;
deras barn beröven I för alltid
den berömmelse de hade av mig.

10. Stån upp och gån eder väg!
Här skolen I icke hava någon vilostad,
för eder orenhets skull, som drager i fördärv,
ja, i gruvligt fördärv.
11. Om någon som fore
med munväder och falskhet
sade i sin lögnaktighet:
»Jag vill predika för dig
om vin och starka drycker» --
det vore en predikare
för detta folk!

12. Jag vill församla dig, Jakob,
ja, hela ditt folk.
Jag vill hämta tillhopa
Israels kvarlevor,
jag vill föra dem tillsammans
såsom fåren till fållan,
såsom en hjord till dess betesmark,
så att där uppstår ett gny av människor.
13. En vägbrytare drager ut framför dem;
de bryta sig igenom och tåga fram,
genom porten vandra de ut.
Deras konung tågar framför dem,
HERREN går i spetsen för dem.
*33/03 Mika, 3 Kapitlet
Mika, 3 Kapitlet

Fördärvet bland Israels hövdingar och
profeter. Domen över Sion.

1. Och jag sade:
Hören, I Jakobs hövdingar
och I furstar av Israels hus.
Tillkommer det ej eder att veta vad rätt är,
2. I som haten det goda
och älsken det onda,
I som sliten huden av kroppen på människorna
och köttet från deras ben?

3. Men eftersom dessa äta mitt folks kött
och riva huden av deras kropp
och bryta sönder deras ben,
för att stycka dem likasom det man kastar i grytan,
ja, likasom kött som lägges i kitteln,
4. därför skall HERREN icke svara dem,
när de ropa till honom;
han skall dölja sitt ansikte för dem på den tiden,
för deras onda väsendes skull.

5. Så talar HERREN mot de profeter
som föra mitt folk vilse,
mot dem som ropa: »Allt står väl till!»,
så länge de hava något att tugga med sina tänder,
men båda upp folket till helig strid
mot den som ej giver dem något i gapet.
6. Därför skall natt komma över eder, så att det bliver slut på
edra syner,
och mörker, så att det bliver slut på edra spådomar.

Ja, solen skall gå ned över profeterna
och dagen varda mörk över dem.
7. Siarna skola stå där med skam,
och spåmännen skola få blygas;
de skola alla nödgas skyla sitt skägg,
då nu intet svar mer kommer från Gud.

8. Men jag, jag är uppfylld med kraft,
ja, med HERRENS Ande,
med rättsinne och frimodighet,
så att jag kan förkunna för Jakob hans överträdelse
och för Israel hans synd.
9. Hören då detta,
I hövdingar av Jakobs hus
och I furstar av Israels hus,
I som hållen för styggelse vad rätt är
och gören krokigt allt vad rakt är,
10. I som byggen upp Sion med blodsdåd
och Jerusalem med orättfärdighet --
11. den stad vars hövdingar döma för mutor,
vars präster undervisa för betalning,
och vars profeter spå för penningar,
allt under det de stödja sig på HERREN och säga:
»Är icke HERREN mitt ibland oss?
Olycka skall ej komma över oss.»

12. Därför skall för eder skull Sion varda upplöjt till en åker
och Jerusalem bliva en stenhop
och tempelberget en skogbevuxen höjd.
*33/04 Mika, 4 Kapitlet
Mika, 4 Kapitlet

Sions framtida storhet, dess vånda och
dess förlossning.

1. Men det skall ske i kommande dagar
att det berg där HERRENS hus är
skall stå där fast grundat, ypperst ibland bergen,
och vara upphöjt över andra höjder;
och folk skall strömma ditupp,
2. ja, många hednafolk skola gå åstad
och skola säga:
»Upp, låt oss draga åstad
till HERRENS berg,
upp till Jakobs Guds hus,
för att han må undervisa oss om sina vägar,
så att vi kunna vandra på hans stigar.»
Ty från Sion skall lag utgå,
och HERRENS ord från Jerusalem.
3. Och han skall döma mellan många folk
och skipa rätt åt mäktiga hednafolk,
ända bort i fjärran land.
Då skola de smida sina svärd till plogbillar
och sina spjut till vingårdsknivar.
Folken skola ej mer lyfta svärd mot varandra
och icke mer lära sig att strida.
4. Och var och en skall sitta under sitt vinträd
och sitt fikonträd, och ingen skall förskräcka honom;
ty så har HERREN Sebaots mun talat.

5. Ja, alla andra folk vandra
vart och ett i sin guds namn,
men vi vilja vandra i HERRENS, vår Guds, namn,
alltid och evinnerligen.

6. På den dagen, säger HERREN,
skall jag församla de haltande
och hämta tillhopa de fördrivna
och dem som jag har hemsökt med olyckor.
7. Och jag skall låta de haltande bliva en kvarleva
och de långt bort förjagade ett mäktigt folk;
och HERREN skall vara konung över dem
på Sions berg
från nu och till evig tid.
8. Och du Herdetorn,
du dotter Sions kulle,
till dig skall det komma,
ja, till dig skall det återvända, det forna herradömet,
dottern Jerusalems konungavälde.

9. Men varför skriar du nu så högt?
Finnes då ingen konung i dig,
har du icke mer någon rådklok man,
eftersom ångest, lik en barnaföderskas, har gripit dig?
10. Ja, väl må du vrida dig i födslosmärtor
såsom en barnaföderska, du dotter Sion;
ty nu måste du ut ur staden,
du måste bo på öppna fältet;
ja, du skall komma ända till Babel --
där skall du finna räddning,
där skall HERREN förlossa dig
ur dina fienders hand.

11. Nu hava många hednafolk
församlat sig mot dig,
och de säga: »Må hon varda skändad,
så att våra ögon få skåda med lust på Sion.»
12. Men dessa känna icke
HERRENS tankar,
de förstå icke hans rådslut,
att han har samlat dem såsom kärvar till tröskplatsen.
13. Upp då och tröska, du dotter Sion!
Ty jag skall giva dig horn av järn
och giva dig klövar av koppar,
för att du må sönderkrossa många folk.
Och deras byte skall du giva till spillo åt HERREN
och deras skatter åt hela jordens HERRE.
*33/05 Mika, 5 Kapitlet
Mika, 5 Kapitlet

Fursten av Davids stad och hans segrar.
Israels rensning från krig och
avgudadyrkan.

1. Nu må du samla dina skaror, du skarornas stad.
Bålverk har man rest upp mot oss;
Israels domare slår man
med ris på kinden.

2. Men du Bet-Lehem Efrata,
som är så ringa för att vara bland Juda släkter,
av dig skall åt mig utgå
en som skall bliva en furste i Israel,
en vilkens härkomst tillhör förgångna åldrar,
forntidens dagar.
3. Därför skola de prisgivas
intill den tid då hon som skall föda har fött;
då skall återstoden av hans bröder
få vända tillbaka till Israels barn.
4. Och han skall träda fram och vakta sin hjord
i HERRENS kraft,
i HERRENS, sin Guds,
namns höghet;
och den skall hava ro, ty han skall då vara stor
intill jordens ändar.
5. Och tryggheten skall vara sådan,
att om Assur vill falla in i vårt land
och tränga in i våra palats,
så kunna vi ställa upp mot honom sju herdar,
ja, åtta furstliga herrar;
6. och dessa skola avbeta Assurs land med svärd
och Nimrods land ända in i dess portar.
Så skall han rädda oss från Assur,
om denne vill falla in i vårt land
och tränga fram över våra gränser.

7. Då skall Jakobs kvarleva
vara bland många folk
såsom dagg från HERREN,
såsom en regnskur på gräs,
vilken icke dröjer för någon mans skull
eller väntar för människobarns skull.
8. Och Jakobs kvarleva skall då vara bland hedningarna,
mitt ibland många folk,
såsom ett lejon bland boskap i skogen,
såsom ett ungt lejon bland fårhjordar,
vilket förtrampar, var det går fram,
och griper sitt rov utan räddning.

9. Ja, må din hand vara upplyft över dina ovänner,
och må alla dina fiender bliva utrotade!

10. Och det skall ske på den dagen, säger HERREN,
att jag skall utrota dina hästar ur ditt land
och förstöra dina vagnar;
11. jag skall utrota städerna i ditt land
och riva ned alla dina fästen;
12. jag skall utrota all trolldom hos dig,
och inga teckentydare skola mer träffas hos dig;
13. jag skall utrota dina beläten
och dina stoder ur ditt land,
så att du icke mer skall tillbedja
dina händers verk;
14. jag skall omstörta dina Aseror
och skaffa dem bort ur ditt land;
och dina städer skall jag ödelägga.
15. Och i vrede och förtörnelse
skall jag utkräva hämnd av hednafolken,
dem som icke hava varit hörsamma.
*33/06 Mika, 6 Kapitlet
Mika, 6 Kapitlet

Herrens sak mot Israel. Rätt offer.
Orättrådighetens straff.

1. Hören vad HERREN säger:
Stå upp och utför din sak inför bergen,
och låt höjderna höra din röst.

2. Ja, hören HERRENS sak, I berg
och I fasta klippor, jordens grundvalar!
Ty HERREN har sak mot sitt folk,
och med Israel vill han gå till rätta.

3. Mitt folk, vad har jag gjort mot dig,
och varmed har jag betungat dig? Svara mig!
4. Jag förde dig ju upp ur Egyptens land,
och ur träldomshuset förlossade jag dig;
och Mose, Aron och Mirjam
lät jag gå framför dig.
5. Mitt folk, kom ihåg vad Balak,
konungen i Moab, hade i sinnet,
och vad Bileam, Beors son, svarade honom;
kom ihåg huru det var mellan Sittim och Gilgal,
och lär dig så förstå HERRENS rättfärdighets gärningar.

6. Varmed skall jag träda fram inför HERREN,
och varmed böja mig ned inför Gud i höjden?
Skall jag träda fram inför honom med brännoffer,
med årsgamla kalvar?
7. Har HERREN behag till vädurar i tusental,
till oljeströmmar i tiotusental?
Skall jag giva min förstfödde till offer för min överträdelse,
min livsfrukt till syndoffer för min själ?
8. Nej, vad gott är har han kungjort för dig, o människa.
Ty vad annat begär HERREN av dig,
än att du gör vad rätt är och vinnlägger dig om kärlek
och vandrar i ödmjukhet inför din Gud?

9. Hör huru HERREN ropar till staden!
Ja, säll är den som aktar på ditt namn.
Hören om straffet, och vem han är, som har bestämt det.

10. Kunna ogudaktighetens skatter framgent
få stanna i den ogudaktiges hus?
Kan där få finnas ett undermåligt efa-mått,
värt att förbannas?
11. Vore jag rättfärdig, om jag fördroge orätt våg
och falska vikter i pungen,
12. om de rika i staden finge vara fulla av orättrådighet,
om dess invånare finge tala lögn
och hava falsk tunga i sin mun?

13. Nej, och därför måste jag slå dig med oläkliga sår,
hemsöka dig med förödelse för dina synders skull.
14. När du äter något,
skall du icke bliva mätt,
och tomhet skall råda i din buk.
Vad du skaffar undan
skall du ändå icke kunna rädda,
och vad du räddar
skall jag giva åt svärdet.
15. Du skall så,
men icke få skörda;
du skall pressa oliver,
men icke få smörja din kropp med oljan,
du skall pressa ut druvmust,
men icke få dricka vinet.

16. Vid Omris stadgar håller man fast,
man efterföljer alla Ahabs hus' gärningar;
ty efter dessas rådslag är det I vandren.
Därför skall jag göra dig till ett föremål för häpnad,
och invånarna i staden till ett mål för begabberi;
ja, mitt folks smälek skolen I få bära.
*33/07 Mika, 7 Kapitlet
Mika, 7 Kapitlet

Fördärvet i Israel. Hopp om bättre
tider.

1. Ve mig! Det är mig,
såsom när frukten är insamlad om sommaren,
eller såsom när efterskörden efter vinbärgningen är slut
och ingen druvklase mer finnes att äta,
intet förstlingsfikon av dem jag hade haft lust till.
2. De fromma äro försvunna ur landet,
och ingen redlig man finnes bland människorna.
Alla ligga de på lur efter blod;
envar vill fånga den andre i sitt nät.
3. Till att främja det onda äro deras händer redo:
fursten begär gåvor,
och domaren står efter vinning;
den mäktige kräver öppet
vad honom lyster;
så bedriva de vrånghet.
4. Den bäste ibland dem är såsom ett törnsnår,
den redligaste värre än en taggig häck.
Men när dina siares dag är inne,
ja, när hemsökelsen når dig,
då skall bestörtning komma ibland dem.

5. Man får icke tro på någon vän,
icke lita på någon förtrogen;
för henne som vilar i din famn
måste du vakta din muns dörrar.
6. Ty sonen föraktar sin fader,
dottern sätter sig upp mot sin moder,
sonhustrun mot sin svärmoder,
och envar har sitt eget husfolk till fiender.

7. Men jag vill skåda efter HERREN,
jag vill hoppas på min frälsnings Gud;
min Gud skall höra mig.
8. Glädjens icke över mig, I mina fiender.
Om jag än har fallit, skall jag dock stå upp igen;
om jag än sitter i mörkret,
är dock HERREN mitt ljus.
9. Eftersom jag har syndat mot HERREN,
vill jag bära hans vrede,
till dess att han utför min sak
och skaffar mig rätt,
till dess att han för mig ut i ljuset,
så att jag med lust får se på hans rättfärdighet.
10. När mina fiender se det,
skola de höljas med skam,
desamma som säga till mig:
»Var är nu HERREN, din Gud?»
Mina ögon skola se med lust på dem;
ty då skola de bliva nedtrampade
såsom orenlighet på gatan.

11. En dag skall komma, då dina murar skola byggas upp;
på den dagen skola dina gränser sträcka sig vida.
12. På den dagen
skall man komma till dig
både från Assur
och från Egyptens städer,
ja från Egypten
och ända ifrån floden,
och från hav till hav,
och från berg till berg.
13. Men eljest skall jorden bliva en ödemark
för sina inbyggares skull;
det skall vara deras gärningars frukt.

14. Vakta med din stav ditt folk,
din arvedels hjord,
så att den får hava sin avskilda boning
i skogen på Karmel;
låt den gå i bet i Basan och i Gilead,
likasom under forna dagar.

15. Ja, likasom i de dagar då du drog ut ur Egyptens land
skall jag låta dem se underbara ting.
16. Hedningarna skola se det och komma på skam
med all sin makt.
De skola nödgas lägga handen på munnen,
deras öron skola vara bedövade.
17. De skola slicka stoftet såsom ormar;
lika maskar som kräla på jorden
skola de med bävan övergiva sina borgar.
Med förskräckelse skola de söka HERREN, vår Gud;
Ja, för dig skola de frukta.

18. Vem är en sådan Gud som du? --
du som förlåter
kvarlevan av din arvedel dess missgärning
och tillgiver den dess överträdelse,
du som icke behåller vrede evinnerligen,
ty du har lust till nåd,
19. och du skall åter förbarma dig över oss
och trampa våra missgärningar under fötterna.
Ja, du skall kasta alla deras synder
i havets djup.
20. Du skall bevisa trofasthet mot Jakob
och nåd mot Abraham,
såsom du med ed har lovat våra fäder
i forntidens dagar.
@c -*- 1917 -*-
*34/ Nahum
*34/01 Nahum, 1 Kapitlet
Nahum, 1 Kapitlet[1]

Sång om Herrens nitälskan och Herrens
nåd, Nineves straff och Juda frälsning.

1. Detta är en utsaga om Nineve, den bok som innehåller elkositen
Nahums syn.

2. HERREN är en nitälskande Gud och en hämnare,
ja, en hämnare är HERREN, en som kan vredgas.

En hämnare är HERREN mot sina ovänner,
vrede behåller han mot sina fiender.
>2 Mos. 20,5. 34,14. 5 Mos. 4,24. 5,9. Jos. 24 19. Ps. 103,9.

3. HERREN är långmodig, men han är stor i kraft,
och ingalunda låter han någon bliva ostraffad.

HERREN har sin väg i storm och oväder
och molnen äro dammet efter hans fötter.
>2 Mos. 34,6 f. 4 Mos. 14,18. Neh. 9,17. Ps. 18,14. 103,8. 145,8.
>Joel 2,13.

4. Han näpser havet och låter det uttorka
och alla strömmar låter han sina bort.

Då försmäkta Basan och Karmel,
Libanons grönska försmäktar.
>2 Mos. 14,21. Jos. 3,16. Ps. 106,9. 114,3 f. Jes. 50,2.

5. Bergen bäva för honom,
och höjderna försmälta av ångest.

Jorden röres upp för hans ansikte,
jordens krets med alla som bo därpå.
>2 Mos. 19,18. Ps. 18,8. 24,1. Joel 3,16. Am. 9,5. Mik. 1,4.

6. Vem kan bestå för hans ogunst,
och vem kan uthärda hans vrede glöd?

Hans förtörnelse utgjuter sig såsom eld,
och klipporna rämna inför honom.

7. HERREN är god, ett värn i nödens tid,
och han låter sig vårda om dem som förtrösta på honom.
>Ps. 9,10.

8. Men genom en störtflod gör han ände
på platsen där den staden står,
och hans fiender förföljas av mörker.
>Ords. 13,21.

9. Ja, på edert anslag mot HERREN gör han ände,
icke två gånger behöver hemsökelsen drabba.

10. Ty om de ock äro hopslingrade såsom törnsnår
och så fulla av livssaft, som deras dryck är av must,
skola de likväl alla förbrännas såsom torrt strå.

11. Ty från dig drog ut en man
som hade onda anslag mot HERREN,
en vilkens rådslag voro fördärv.

12. Så säger HERREN:
»Huru starka och huru många de ock må vara,
skola de ändå mejas av och försvinna;
och om jag förr har plågat dig,
så skall jag nu ej göra det mer.
>Nah. 2,2.

13. Ty nu skall jag bryta sönder de ok han har lagt på dig,
och hans band skall jag slita av.»

14. Men om dig bjuder HERREN så
»Ingen avkomma av ditt namn skall mer få finnas.
Ur dina gudars hus skall jag utrota alla beläten,
både skurna och gjutna.
En grav bereder jag åt dig, ty på skam har du kommit.»

15. Se, över bergen nalkas glädjebudbärarens fötter
hans som förkunnar frid:
»Fira dina högtider, Juda,
infria dina löften.
Ty ej mer skall fördärvaren draga fram mot dig;
han varder förgjord i grund.»
>Jes. 52,7. Rom. 10,15.

[1] Delvis alfabetisk sång; se Poesi i a Ordförkl.
*34/02 Nahum, 2 Kapitlet
Nahum, 2 Kapitlet

Nineves fall.

1. En folkförskingrare drager upp mot dig;
bevaka dina fästen.
Speja utåt vägen, omgjorda dina länder
bruka din kraft, så mycket du förmår.
>Jes. 8,9 f. 10,12.
2. Ty HERREN vill återställa Jakobs höghet
såsom Israels höghet,
då nu plundrare så hava ödelagt dem
och så fördärvat deras vinträd.
>Nah. 1,12.

3. Hans hjältars sköldar äro färgade röda,
stridsmännen gå klädda i scharlakan;
vagnarna gnistra av eld,
när han gör dem redo till strid;
och man skakar lansar av cypressträ.
4. På vägarna storma vagnarna fram,
de köra om varandra på fälten;
såsom bloss äro de att skåda
lika ljungeldar fara de åstad.
5. Han vet nogsamt vilka väldiga kämpar han äger;
de störta överända, där de rusa framåt.
De hasta mot stadens murar,
och stormtaken göras redo.
6. Strömportarna måste öppna sig,
och palatset försmälter av ångest.

7. Ja, domen står fast:
hon bliver blottad, bortsläpad;
hennes tärnor måste sucka
likasom duvor
och slå sig för sitt bröst.
8. I all sin tid var Nineve
lik en vattenrik damm,
men nu flyr vattnet bort.
»Stannen! Stannen!» --
Nej, ingen vänder sig om.

9. Röven nu silver,
röven guld.
Här finnas skatter utan ände,
överflöd på alla
dyrbara håvor.

10. Ödeläggelse och förödelse och förstörelse!
Förfärade hjärtan
och skälvande knän!
Darrande länder allestädes!
Allas ansikten hava skiftat färg.
>Jes. 13,7. Joel 2,6.

11. Var är nu lejonens kula,
den plats där de unga lejonen förtärde sitt rov,
där lejonet och lejoninnan hade sin gång,
där lejonungen gick omkring,
utan att någon skrämde bort den?
>Hes. 19,1 f.
12. Var är lejonet som tog rov, så mycket dess ungar ville hava,
och dödade åt sina lejoninnor,
ja, uppfyllde sina hålor med rov
och sina kulor med rövat gods?

13. Se, jag skall vända mig mot dig,
säger HERREN Sebaot;
dina vagnar skall jag låta gå upp i rök,
och dina unga lejon skall svärdet förtära.
Jag skall utrota ditt rövade gods från jorden
och man skall ej mer höra dina sändebuds röst
*34/03 Nahum, 3 Kapitlet
Nahum, 3 Kapitlet

Nineves övermod och dess straff.

1. Ve dig, du blodstad,
alltigenom så full av lögn och våld,
du som aldrig upphör att röva!
>Hes. 24,6, 9.

2. Hör, piskor smälla!
Hör, vagnshjul dåna!
Hästar jaga fram,
och vagnar rulla åstad.
3. Ryttare komma i fyrsprång;
svärden ljunga,
och spjuten blixtra.
Slagna ser man i mängd
och lik i stora hopar;
igen ände är på döda,
man stupar över döda.

4. Allt detta för den myckna otukt hon bedrev,
hon, den fagra och trollkunniga skökan,
som prisgav folkslag genom sin otukt
och folkstammar genom sina trolldomskonster.

5. Se, jag skall vända mig mot dig,
säger HERREN Sebaot;
jag skall lyfta upp ditt mantelsläp över ditt ansikte
och låta folkslag se din blygd
och konungariken din skam.
>Jes. 47,2 f. Jer. 13,22, 26. Hes. 16,37. Hab. 2,16.
6. Och jag skall kasta på dig vad styggeligt är,
jag skall låta dig bliva föraktad, ja, göra dig till ett skådespel.
7. Var och en som ser dig skall sky dig
och skall säga: »Nineve är ödelagt, men vem kan ömka det?»
Ja, var finner man någon som vill trösta dig?

8. Är du då bättre än No-Amon,
hon som tronade vid Nilens strömmar,
omsluten av vatten --
ett havets fäste,
som hade ett hav till mur?
>Jer. 16,25.
9. Etiopier i mängd
och egyptier utan ände,
putéer och libyer
voro dig till hjälp.
>2 Krön. 12,3. 14,9. Jer. 46,9.
10. Också hon måste ju
gå i landsflykt och fångenskap,
också hennes barn blevo krossade
i alla gathörn;
om hennes ädlingar
kastade man lott,
och alla hennes stormän
blevo fängslade med kedjor

11. Så skall ock du bliva drucken
och sjunka i vanmakt;
också du skall få leta
efter något värn mot fienden.
12. Alla dina fästen
likna fikonträd med brådmogen frukt:
vid minsta skakning
falla de i munnen på den som vill äta dem.
13. Se, ditt manskap
är hos dig såsom kvinnor;
ditt lands portar stå vidöppna
för dina fiender;
eld förtär dina bommar.
>Jer. 50,37. 51,30.

14. Hämta dig vatten
till förråd under belägringen,
förstärk dina fästen.
Stig ned i leran
och trampa i murbruket;
grip till tegelformen.
15. Bäst du står där, skall elden förtära dig
och svärdet utrota dig.
Ja, såsom av gräsmaskar skall du bliva uppfrätt,
om du ock själv samlar skaror så talrika som gräsmaskar,
skaror så talrika som gräshoppor.
16. Om du ock har krämare
flera än himmelens stjärnor,
så vet: gräsmaskarna fälla sina vingars höljen
och flyga bort.
17. Ja, dina furstar äro såsom gräshoppor
och dina hövdingar såsom gräshoppssvärmar:
de stanna inom murarna,
så länge det är svalt,
men när solen kommer fram,
då fly de bort,
och sedan vet ingen
var de finnas.

18. Dina herdar hava slumrat in,
du Assurs konung;
dina väldige ligga i ro.
Ditt folk är förstrött
uppe på bergen,
och ingen församlar det.
>4 Mos. 27,17. 1 Kon. 22,17. Ps. 76,6. Jer. 23,2. 25,34.
19. Det finnes ingen bot för din skada
oläkligt är ditt sår.
Alla som höra vad som har hänt dig
klappa i händerna över dig.
Ty över vem gick ej
din ondska beständigt?
>Jer. 30,12,

[1] Delvis alfabetisk sång; se Poesi i Ordförkl.
@c -*- 1917 -*-
*35/ Habackuk
*35/01 Habackuk, 1 Kapitlet
Habackuk, 1 Kapitlet

Klagan över folkets ondska. Hemsökelse
genom kaldéerna.

1. Detta är den utsaga som uppenbarades för profeten Habackuk.

2. Huru länge, HERRE, skall jag ropa,
utan att du hör
klaga inför dig över våld,
utan att du frälsar?
3. Varför låter du mig se sådan ondska?
Huru kan du själv skåda på sådan orättrådighet,
på det fördärv och det våld jag har inför mina ögon?
Så uppstår ju kiv, och så upphäva sig trätor.
4. Därigenom bliver lagen vanmäktig,
och rätten kommer aldrig fram.
Ty den ogudaktige snärjer den rättfärdige;
så framstår rätten förvrängd.

5. Sen efter bland hedningarna och skåden;
häpnen, ja, stån där med häpnad
Ty en gärning utför han i edra dagar,
som I icke skolen tro, när den förtäljes.
>Apg. 13,41.

6. Ty se, jag skall uppväcka kaldéerna
det bistra och oförvägna folket,
som drager ut så vitt som jorden når
och inkräktar boningar som icke äro deras.
7. Det folket är förskräckligt och fruktansvärt;
rätt och myndighet tager det sig självt.
8. Dess hästar äro snabbare än pantrar
och vildare än vargar om aftonen;
dess ryttare jaga fram i fyrsprång.
Ja, fjärran ifrån komma dess ryttare,
de flyga åstad såsom örnen,
när han störtar sig över sitt rov
>Jer. 4,13. 5,6. Sef. 3,3. Matt. 24,28.
9. Alla hasta de till våld,
av sin stridslust drivas de framåt;
och fångar hopa de såsom sand.
10. Konungar äro dem ett åtlöje,
och furstar räkna de för lekverk;
åt alla slags fästen le de,
de kasta upp jordvallar och intaga dem.
11. Så fara de åstad såsom vinden,
alltjämt framåt till att åsamka sig skuld;
ty deras egen kraft är deras gud.

12. Är du då icke till av ålder?
Jo, HERRE, min Gud, min Helige, vi skola ej dö!
HERRE, till en dom är det du har satt dem,
och till en tuktan har du berett dem, du vår klippa.
>5 Mos. 32,4.
13. Du vilkens ögon äro för rena för att se på det onda,
du som icke lider att skåda på orättrådighet,
huru kan du ändå skåda på dessa trolösa människor
och tiga stilla, när den ogudaktige fördärvar
den som har rätt mot honom?
>Job 21,7. Ps. 5,5 f. Jer. 12,1 f.
14. Så vållar du att människorna bliva lika fiskar i havet,
lika kräldjur, som icke hava någon herre.

15. Ja, denne drager dem allasammans upp med sin krok,
han fångar dem i sitt nät
och församlar dem i sitt garn;
däröver är han glad och fröjdar sig.
16. Fördenskull frambär han offer åt sitt nät
och tänder offereld åt sitt garn;
genom dem bliver ju hans andel så fet
och hans mat så kräslig.
17. Men skall han därför framgent få tömma sitt nät
och beständigt dräpa folken
utan någon förskoning
*35/02 Habackuk, 2 Kapitlet
Habackuk, 2 Kapitlet

Den kaldeiske förtryckarens undergång.

1. Jag vill stiga upp på min vaktpost
och ställa mig på muren;
jag vill speja för att se
vad han skall tala genom mig,
och vilket svar på mitt klagomål
jag skall få att frambära.
>Jes. 21,8. Hes. 3,17. 33,7.

2. Och HERREN svarade mig och sade:
Skriv upp din syn,
och uppteckna den på skrivtavlor, med tydlig skrift,
så att den lätt kan läsas.
>Jes. 8,1. 30,8.
3. Ty ännu måste synen vänta på sin
men den längtar efter fullbordan och skall icke slå fel.
Om den dröjer, så förbida den,
ty den kommer förvisso, den skall ej utebliva.

4. Se, uppblåst och orättrådig är dennes själ i honom;
men den rättfärdige skall leva genom sin tro.
>Ords. 11,4 f. Jes. 13,1 f. Rom. 1,17. Gal. 3,11. Hebr. 10,38.
5. Ty såsom vinet icke är att lita på,
så skall denne övermodige ej bestå,
om han ock spärrar upp sitt gap såsom dödsriket
och är omättlig såsom döden,
om han ock har församlat till sig alla folk
och hämtat tillhopa till sig alla folkslag.
>Ords. 27,20. Jes. 5,14.
6. Sannerligen, de skola allasammans
stämma upp en visa över honom,
ja, en smädesång om honom med välbetänkta ord; man skall säga:

Ve dig som hopar vad som icke är ditt
och belastar dig med utpantat gods -- men för huru länge!
7. Sannerligen, oförtänkt skola borgenärer resa sig mot dig
och anfäktare vakna upp mot dig,
och du skall bliva ett byte för dem.
8. Såsom du själv har plundrat många folk,
så skola ock alla andra folk få plundra dig,
för dina blodsdåd mot människor och ditt våld mot länder,
mot städer och alla som bo i dem.
>Jes. 33,1. Jer. 51,24 f.

9. Ve dig som söker orätt vinning åt ditt hus,
för att kunna bygga ditt näste högt uppe
och så skydda dig undan olyckans våld!
>Ords. 15,27. Dan. 4,27.
10. Med dina rådslag drager du skam över ditt hus,
i det att du gör ände på många folk
och så syndar mot dig själv.
11. Ty stenarna i muren skola ropa,
och bjälkarna i trävirket skola svara dem.
>1 Mos. 4,10.

12. Ve dig som bygger upp städer med blodsdåd
och befäster orter med orättfärdighet!
>Jer. 22,13. Mik. 3,10.
13. Se, av HERREN Sebaot är det ju sagt:
»Så möda sig folken
för det som skall förbrännas av elden-
och folkslagen arbeta sig trötta
för det som skall bliva till intet.»
>Jer. 51,58.
14. Ty jorden skall varda full
av HERRENS härlighets kunskap,
likasom havsdjupet är fyllt av vattnet.
>Jes. 11,9.

15. Ve dig som iskänker vin åt din nästa
och blandar ditt gift däri och berusar honom,
för att få skåda hans blygd!
16. Med skam skall du få mätta dig i stället för med ära.
Ja, du skall också själv få dricka,
till dess du ligger där med blottad förhud.
Kalken skall i sin ordning räckas dig av HERRENS hand,
och smälek skall hölja din ära.
>Jer. 25,16, 27. Nah. 3,5, 11.
17. Ty över dig skall komma en hemsökelse, lik Libanons,
och en förhärjelse, lik den som skrämmer bort dess djur,
för dina blodsdåd mot människor och ditt våld mot länder,
mot städer och alla som bo i dem.
>Jes. 14,8.

18. Vad kan ett skuret beläte hjälpa,
eftersom en snidare vill slöjda sådant?
Och vad ett gjutet beläte, en falsk vägvisare,
eftersom dess formare så förtröstar därpå,
att han gör sig stumma avgudar?
>Jes. 44,9 f. Jer. 10,3 f., 14 f.

19. Ve dig som säger till stocken: »Vakna!»,
och till döda stenen: »Vakna upp!»
Kan en sådan giva någon vägvisning?
Visst är den överdragen med guld och silver,
men alls ingen ande är däri.

20. Men HERREN är i sitt heliga tempel.
Hela jorden vare stilla inför honom.
>Ps. 11,4. 46,11. Sef. 1,7. Sak. 2,13.
*35/03 Habackuk, 3 Kapitlet
Habackuk, 3 Kapitlet

Bön och lovsång.

1. En bön av profeten Habackuk; till Sigjonót.

2. HERRE, jag har hört om dig och häpnat.
HERRE, förnya i dessa år dina gärningar,
låt oss förnimma dem i dessa år.
Mitt i din vrede må du tänka på förbarmande.

3. Gud kommer från Teman,
den helige från berget Paran. Sela.
Hans majestät övertäcker himmelen,
och av hans lov är jorden full.
>2 Mos. 19,16 f. 5 Mos. 33,2. Dom. 5,4.
4. Då uppstår en glans såsom av solljus,
strålar gå ut ifrån honom,
och han höljer i dem sin makt.
>2 Mos. 24,17.

5. Framför honom går pest,
och feberglöd följer i hans spår.
>2 Mos. 9,3. 12,29.
6. Han träder fram -- därmed kommer han jorden att darra;
en blick -- och han kommer folken att bäva.
De uråldriga bergen splittras,
de eviga höjderna sjunka ned.
Han vandrar de vägar han fordom gick.
>Ps. 68,8 f.

7. Jag ser Kusans hyddor hemsökta av fördärv;
tälten darra i Midjans land.
8. Harmas då HERREN på strömmar?
Ja, är din vrede upptänd mot strömmarna
eller din förgrymmelse mot havet,
eftersom du så färdas fram med dina hästar,
med dina segerrika vagnar?
>2 Mos. 14,26 f. 15,3 f.
9. Framtagen och blottad är din båge,
ditt besvurna ords pilar. Sela.
>5 Mos. 32,41 f.

Till strömfåror klyver du jorden.
10. Bergen se dig och bäva;
såsom en störtskur far vattnet ned.
Djupet låter höra sin röst,
mot höjden lyfter det sina händer.
>Ps. 77,19.
11. Sol och måne stanna i sin boning
för skenet av dina farande pilar,
för glansen av ditt blixtrande spjut.
>Jos. 10,12 f.

12. I förgrymmelse går du fram över jorden,
i vrede tröskar du sönder folken.
13. Du drager ut för att frälsa ditt folk,
för att bereda frälsning åt din smorde.
Du krossar taket på de ogudaktigas hus,
du bryter ned huset, från grunden till tinnarna. Sela.
14. Du genomborrar deras styresmans huvud med hans egna pilar,
när de storma fram till att förskingra oss, under fröjd,
såsom gällde det att i lönndom äta upp en betryckt.

15. Du far med dina hästar fram över havet,
över de stora vattnens svall.
>Ps. 77,20.
16. Jag hör det och darrar i mitt innersta,
vid dånet skälva mina läppar;
maktlöshet griper benen i min kropp,
jag darrar på platsen där jag står.
Ty jag måste ju stilla uthärda nödens tid,
medan det kommer, som skall tränga folket.

17. Ja, fikonträdet blomstrar icke mer,
och vinträden giva ingen skörd,
olivträdets frukt slår fel
och fälten alstra ingen äring,
fåren ryckas bort ur fållorna,
och inga oxar finnas mer i stallen.

18. Likväl vill jag glädja mig i HERREN
och fröjda mig i min frälsnings Gud.
>Ps. 46,2 f.
19. HERREN, Herren är min starkhet;
han gör mina fötter såsom hindens
och låter mig gå fram över mina höjder.

För sångmästaren, med mitt strängaspel.
>2 Sam. 22,34. Ps. 18,34.
@c -*- 1917 -*-
*36/ Sefanja
*36/01 Sefanja, 1 Kapitlet
Sefanja, 1 Kapitlet

Herrens stora vredesdag.

1. Detta är HERRENS ord som kom till Sefanja, son till Kusi, son
till Gedalja, son till Amarja, son till Hiskia, i Josias, Amons
sons, Juda konungs, tid.

2. Jag skall rycka bort och förgöra
allt vad på jorden är, säger HERREN;
>Jer. 8,13.
3. jag skall förgöra människor och djur,
jag skall förgöra fåglarna under himmelen
och fiskarna i havet,
det vacklande riket
jämte de ogudaktiga människorna;
ja, människorna skall jag utrota
från jorden, säger HERREN.
>Hos. 4,3.

4. Jag skall uträcka min hand mot Juda
och mot Jerusalems alla invånare
och utrota från denna plats
Baals sista kvarleva,
avgudaprofeternas namn
jämte prästerna;
>2 Kon. 23,4 f.
5. dem som på taken tillbedja
himmelens härskara,
och dem som tillbedja HERREN
och svärja vid honom
och svärja vid Malkam;
>Jer. 19,13. 49,1, 3.
6. dem som hava vikit bort ifrån HERREN,
och dem som aldrig hava sökt HERREN
eller frågat efter honom.

7. Varen stilla inför Herren, HERREN!
Ty HERRENS dag är nära;
HERREN har tillrett ett slaktoffer,
han har invigt sina gäster.
>1 Sam. 16,5. Jes. 13,3. 34,6. Jer. 46,10. Hab. 2,20. Sak. 2,13.
8. Och det skall ske på HERRENS slaktoffers dag
att jag skall hemsöka furstarna
och konungasönerna
och alla som kläda sig
i utländska kläder;
>2 Kon. 25,6 f. Jer. 39,5 f.
9. Jag skall på den dagen hemsöka
alla som hoppa över tröskeln,
dem som fylla sin herres hus
med våld och svek.
>1 Sam. 5,5.

10. På den dagen, säger HERREN,
skall klagorop höras ifrån Fiskporten
och jämmer från Nya staden
och stort brak från höjderna.
>2 Kon. 22,14. Neh. 3,3.
11. Jämren eder, I som bon i Mortelkvarteret,
ty det är förbi med hela krämarskaran;
utrotade äro alla de penninglastade.

12. Och det skall ske på den tiden
att jag skall genomleta Jerusalem med lyktor
och hemsöka de människor
som nu ligga där i ro på sin drägg,
dem som säga i sina hjärtan:
»HERREN gör intet,
varken gott eller ont.»
>Jer. 48,11 f.
13. Deras ägodelar skola då lämnas till plundring
och deras hus till ödeläggelse.
Om de bygga sig hus,
skola de ej få bo i dem,
och om de plantera vingårdar,
skola de ej få dricka vin från dem.
>5 Mos. 28,30, 38 f. Am. 5,11 9,14. Mik. 6,15.

14. HERRENS stora dag är nära,
ja, den är nära, den kommer med stor hast.
Hör, det är HERRENS dag!
I ångest ropa nu hjältarna.
>Joel 2,1 f.
15. En vredens dag är den dagen,
en dag av ångest och trångmål,
en dag av ödeläggelse och förödelse
en dag av mörker och tjocka,
en dag av moln och töcken,
>Jer. 30,7. Am. 5,18.
16. en dag då basunljud och härskri höjes
mot de fastaste städer
och mot de högsta murtorn.
17. Då skall jag bereda människorna sådan ångest
att de gå där såsom blinda,
därför att de hava syndat mot HERREN.
Deras blod skall spridas omkring såsom stoft,
och deras kroppar skola kastas ut såsom orenlighet.
18. Varken deras silver eller deras guld
skall kunna rädda dem
på HERRENS vredes dag.
Av hans nitälskans eld
skall hela jorden förtäras.
Ty en ände, ja, en ände med förskräckelse
skall han göra på alla jordens inbyggare.
>Ords. 11,4. Jes. 13,17. Hes. 7,19. Sef. 3,8. Syr. 5,7 f.
*36/02 Sefanja, 2 Kapitlet
Sefanja, 2 Kapitlet

Varning för Herrens folk. Domsord över
dess fiender.

1. Besinna dig och kom till sans,
du folk utan blygsel,
>Jer. 3,3.
2. innan ännu rådslutet är fullgånget
-- den dagen hastar fram,
såsom agnar fara! --
och innan HERRENS vredes glöd
kommer över eder,
ja, innan HERRENS vredes dag
kommer över eder.

3. Söken HERREN,
alla I ödmjuke i landet,
som hållen hans lag.
Söken rättfärdighet,
söken ödmjukhet;
kanhända bliven I så beskärmade
på HERRENS vredes dag.
>Am. 5,15.

4. Ty Gasa skall bliva övergivet
och Askelon varda en ödemark;
mitt på ljusa dagen skall Asdods folk drivas ut,
och Ekron skall ryckas upp med roten.[1]
5. Ve eder som bebon landsträckan utmed havet,
I av keretéernas folk!
Ett HERRENS ord skall nå dig, Kanaan,
du filistéernas land;
ja, jag skall fördärva dig, så att ingen mer bor i dig.
>1 Sam. 30,14. Hes. 25,16.
6. Och landsträckan utmed havet skall ligga såsom betesmarker,
där herdarna hava sina brunnar
och fåren sina fållor.
7. Och den skall tillfalla de kvarblivna av Juda hus
såsom deras lott;
där skola de föra sin boskap i bet.
I Askelons hus skola de få lägra sig,
när aftonen kommer.
Ty HERREN, deras Gud, skall se till dem
och skall åter upprätta dem.

8. Jag har hört Moabs smädelser
och Ammons barns hån,
huru de hava smädat mitt folk
och förhävt sig mot dess land.
>Am. 1,13 f.
9. Därför, så sant jag lever, säger HERREN Sebaot,
Israels Gud:
det skall gå Moab såsom Sodom,
och Ammons barn såsom Gomorra.
Ett tillhåll för nässlor och en saltgrop skola de bliva,
och en ödemark till evig tid.
Kvarlevan av mitt folk skall plundra dem.
och återstoden av min menighet skall få dem till sin arvedel.
>Mos. 19,24 f. Jer. 48,1 f.

10. Så skall det gå dem,
till lön för deras högmod
därför att de hava smädat och förhävt sig
mot HERREN Sebaots folk.
11. Fruktansvärd skall HERREN bevisa sig mot dem;
ty han skall göra alla jordens gudar maktlösa,
och alla hedningarnas havsländer
skola tillbedja honom,
vart folk på sin ort --
12. också I etiopier,
I som av mig bliven slagna med svärd.

13. Och han skall uträcka sin hand mot norr
och fördärva Assur,
han skall göra Nineve till en ödemark,
förtorkat såsom en öken.
>Nah. 1,14 f. 2,10. 3,15.
14. Och därinne skola hjordar lägra sig,
allahanda vilda djur i skaror;
pelikaner och rördrommar skola taga natthärbärge
på pelarhuvudena därinne;
fåglalåt skall ljuda i fönstren
och förödelse bo på trösklarna,
nu då cederpanelningen är bortriven.
>Jes. 13,21. 34,11, 14. Jer. 50,39.

15. Så skall det gå den glada staden,
som satt så trygg,
och som sade i sitt hjärta:
»Jag och ingen annan!»
Huru har den icke blivit en ödemark,
en lägerstad för vilda djur!
Alla som gå där fram skola vissla åt den
och slå ihop händerna.
>1 Kon. 9,8. Jes. 47,8. Jer. 19,8.

[1] Utsagorna om Gasa och Ekron innehålla i den hebreiska
grundtexten anspelningar på dessa orters namn.
*36/03 Sefanja, 3 Kapitlet
Sefanja, 3 Kapitlet

Det närvarande och det framtida
Jerusalem.

1. Ve henne, den gensträviga och befläckade staden,
förtryckets stad!
2. Hon hör icke på någons röst,
hon tager ej emot tuktan;
på HERREN förtröstar hon icke,
till sin Gud vill hon ej komma.
>Jer. 7,28.
3. Furstarna därinne
äro rytande lejon;
hennes domare äro såsom vargar om aftonen,
de spara intet till morgondagen.
>Ords. 28,15. Hes. 22,6, 27. Hab. 1 8.
4. Hennes profeter äro stortaliga
trolösa män;
hennes präster ohelga vad heligt är,
de våldföra lagen.
>Jer. 23,11, 32. Hes. 22,26. Mik. 3,11.

5. HERREN är rättfärdig därinne,
han gör intet orätt.
var morgon låter han sin rätt gå fram i ljuset,
den utebliver aldrig;
men de orättfärdiga veta icke av någon skam.
>5 Mos. 32,4. Jer. 8,12.

6. Jag utrotade folkslag,
deras murtorn blevo förstörda,
deras gator gjorde jag öde,
så att ingen mer gick där fram;
deras städer blevo förhärjade,
så att de lågo tomma på människor,
blottade på invånare.

7. Jag tillsade henne att allenast frukta mig
och taga emot tuktan;
då skulle hennes boning undgå förstörelse,
med allt vad jag hade givit i hennes vård.
Men i stället ävlades de att göra
allt vad fördärvligt var.

8. Därför man I vänta på mig, säger HERREN,
och på den dag jag står upp för att taga byte.
Ty mitt domslut är: jag skall församla folk
och hämta tillhopa konungariken,
för att utgjuta över dem min ogunst,
all min vredes glöd;
ty av min nitälskans eld
skall hela jorden förtäras.
>Sef. 1,18.

9. Se, då skall jag giva åt folken
nya, renade läppar,
så att de allasammans åkalla HERRENS namn
och endräktigt tjäna honom.
>Jes. 6,5.
10. Ända ifrån länderna bortom Etiopiens strömmar
skola mina tillbedjare, mitt förskingrade folk,
frambära offer åt mig.

11. På den tiden skall du slippa att längre blygas
för alla de överträdelser
som du har begått mot mig.
Ty då skall jag avskilja från dig
dem som nu jubla så segerstolt i dig;
och du skall då icke vidare förhäva dig
på mitt heliga berg.
12. Men jag skall lämna kvar i dig
ett folk, betryckt och armt;
och de skola förtrösta på HERRENS namn.
>Matt. 5,3.
13. Kvarlevan av Israel skall då icke mer göra något orätt,
ej heller tala lögn,
och i deras mun skall icke finnas
en falsk tunga.
Ja, de skola få beta och ligga i ro,
utan att någon förskräcker dem.
>Job 11,19. 1 Joh. 5,18.

14. Jubla, du dotter Sion,
höj glädjerop, du Israel;
var glad och fröjda dig av allt hjärta,
du dotter Jerusalem.
>Jes. 12,6. Sak. 9,9.
15. HERREN har avvänt straffdomarna ifrån dig,
han har röjt din fiende ur vägen.
HERREN, som bor i dig, är Israels konung;
du behöver ej mer frukta något ont.
>Ps. 23,4.

16. På den tiden skall det sägas till Jerusalem;
»Frukta icke, Sion
låt ej modet falla.
17. HERREN, din Gud, bor i dig
en hjälte som kan frälsa.
Han gläder sig över dig med lust,
han tiger stilla i sin kärlek,
han fröjdas över dig med jubel.»
>Jes. 62,5. 65,19.

18. Dem som med bedrövelse måste sakna högtiderna,
dem skall jag då församla,
dem som levde skilda från dig,
du som själv bar smälekens börda.
19. Ty se, jag skall på den tiden utföra mitt verk
på alla dina förtryckare.
jag skall frälsa de haltande
och hämta tillhopa de fördrivna,
jag skall låta dem bliva ett ämne till lovsång
och till berömmelse på hela jorden,
där de voro så smädade.
>Mik. 4,6.
20. På den tiden skall jag låta eder komma tillbaka
ja, på den tiden skall jag hämta eder tillhopa.
Ty jag vill låta eder bliva ett ämne till berömmelse
och till lovsång bland alla jordens folk,
i det att jag åter upprättar eder,
så att I sen det med egna ögon, säger HERREN.
>5 Mos. 30,3 f.
@c -*- 1917 -*-
*37/ Haggai
*37/01 Haggai, 1 Kapitlet
Haggai, 1 Kapitlet

Folket bestraffas för sin försumlighet
vid tempelbygget.

1. I konung Darejaves' andra regeringsår, i sjätte månaden, på
första dagen i månaden, kom HERRENS ord genom profeten Haggai
Serubbabel, Sealtiels son, Juda ståthållare, och till
översteprästen Josua, Josadaks son; han sade:
>Esr. 5,1. Luk. 3,27.

2. Så säger HERREN Sebaot: Detta folk säger: »Ännu är icke tiden
kommen att gå till verket, tiden att HERRENS hus bygges upp.»
3. Men HERRENS ord kom genom profeten Haggai; han sade:
4. Är då tiden kommen för eder att själva bo i panelade hus, medan
detta hus ligger öde?
>2 Sam. 7,2.

5. Därför säger nu HERREN Sebaot så: Given akt på huru det går
eder.
6. I sån mycket, men inbärgen litet; I äten, men fån icke nog för
att bliva mätta; I dricken, men fån icke nog för att bliva
glada; I tagen på eder kläder, men haven icke nog för att bliva
varma. Och den som får någon inkomst, han far den allenast för
att lägga den i en söndrig pung.
>3 Mos. 26,26. 5 Mos. 28,38. Mik. 6,14, f. Hagg. 2,17.

7. Ja, så säger HERREN Sebaot: Given akt på huru det går eder.
8. Men dragen nu upp till bergen, hämten trävirke och byggen upp
mitt hus, så vill jag hava behag därtill och bevisa mig härlig,
säger HERREN.
9. I väntaden på mycket, men se, det blev litet, och när I förden
det hem, då blåste jag på det. Varför gick det så? säger
HERREN Sebaot. Jo, därför att mitt hus får ligga öde, under det
att envar av eder hastar med sitt eget hus.
10. Fördenskull har himmelen ovan eder förhållit eder sin dagg och
jorden förhållit sin gröda.
>3 Mos. 26,19 f. 5 Mos. 28,23. Sak. 8,12.
11. Och jag har bjudit torka komma över land och berg, och över säd,
vin och olja och alla andra jordens alster, och över människor
och djur, och över all frukt av edra händers arbete.
>1 Kon. 17,1. 2 Kon. 8,1. Hagg. 2,18 f.

12. Och Serubbabel, Sealtiels son, och översteprästen Josua,
Josadaks son med hela kvarlevan av folket lyssnade till HERRENS,
sin Guds, röst och till profeten Haggais ord, eftersom HERREN,
deras Gud, hade sänt honom; och folket fruktade för HERREN.
13. Då sade Haggai, HERRENS sändebud, efter HERRENS uppdrag, till
folket så: »Jag är med eder, säger HERREN.»
>Hagg. 2,5.

14. Och HERREN uppväckte Serubbabels, Sealtiels sons, Juda
ståthållares, ande och översteprästen Josuas, Josadaks sons,
ande och allt det kvarblivna folkets ande, så att de gingo till
verket och arbetade på HERREN Sebaots; sin Guds, hus.
2:1. [1]

[1] Hagg 2:1 hör egentligen hit, men återfinns nedan. --Red för
den elektroniska utgåvan.
*37/02 Haggai, 2 Kapitlet
1. Detta skedde på tjugufjärde dagen i sjätte månaden av konung
Darejaves' andra regeringsår.

Haggai, 2 Kapitlet

Det nya templet tillkommande härlighet.
En bättre tid. Serubbabels utkorelse.

2. I sjunde månaden, på tjuguförsta dagen i månaden, kom HERRENS
ord genom profeten Haggai han sade:
3. Säg till Serubbabel, Sealtiels son Juda ståthållare, och till
översteprästen Josua, Josadaks son, och till kvarlevan av
folket:

4. Leva icke ännu bland eder män kvar, som hava sett detta hus i
dess forna härlighet? Och hurudant sen I det nu vara? Är det
icke såsom intet i edra ögon?
>Esr. 3,12.
5. Men var likväl nu frimodig, du Serubbabel, säger HERREN; och var
frimodig, du överstepräst Josua, Josadaks son; och varen
frimodiga och arbeten, alla I som hören till folket i landet,
säger HERREN; ty jag är med eder, säger HERREN Sebaot.
>Hagg 1,13
6. Det förbund som jag slöt med eder, när I drogen ut ur Egypten,
vill jag låta stå fast, och min Ande skall förbliva ibland eder;
frukten icke.
>2 Mos. 19,5. Sak. 4,6.

7. Ty så säger HERREN Sebaot: Ännu en gång, inom en liten tid,
skall jag komma himmelen och jorden, havet och det torra att
bäva;
>Ps. 60,4. Jes. 14,16. Hebr. 12,26 f.
8. och alla hednafolk skall jag komma att bäva, och så skola
dyrbara håvor från alla hednafolk föras hit; och jag skall fylla
detta hus med härlighet, säger HERREN Sebaot.
>Jes. 60,5, 11.
9. Ty mitt är silvret, och mitt är guldet, säger HERREN Sebaot.
10. Den tillkommande härligheten hos detta hus skall bliva större än
dess forna var, säger HERREN Sebaot; och på denna plats skall
jag låta friden råda, säger HERREN Sebaot.
>Hagg. 1,8.

11. På tjugufjärde dagen i nionde månaden av Darejaves' andra
regeringsår kom HERRENS ord till profeten Haggai; han sade:
12. Så säger HERREN Sebaot: Fråga prästerna om lag och säg:
13. »Om någon bär heligt kött i fliken av sin mantel och så med
fliken kommer vid något bakat eller kokt, eller vid vin eller
olja, eller vid något annat som man förtär, månne detta
därigenom bliver heligt?» Prästerna svarade och sade: »Nej.»
14. Åter frågade Haggai: »Om den som har blivit orenad genom en död
kommer vid något av allt detta, månne det då bliver orenat?»
Prästerna svarade och sade: »Ja.»
>1 Mos. 19,11, 16, 22.

15. Då tog Haggai till orda och sade: »Så är det med detta folk och
så är det med detta släkte inför mig, säger HERREN, och så är
det med allt deras händers verk: vad de där offra, det är orent.
16. Och given nu akt på huru det hittills har varit, före denna dag,
och under tiden innan man ännu hade begynt lägga sten på sten
till HERRENS tempel
17. huru härförinnan, om någon kom till en sädesskyl som skulle giva
tjugu mått, den gav allenast tio, och huru, om någon kom till
vinpressen för att ösa upp femtio kärl, den gav allenast tjugu.
18. Vid allt edra händers arbete slog jag eder säd med sot och rost
och hagel, och likväl vänden I eder icke till mig, säger HERREN.
>5 Mos. 28,22. Am. 4,9. Hagg. 1,11.

19. Given alltså akt på huru det hittills har varit, före denna dag;
ja, given akt på huru det har varit före tjugufjärde dagen i
nionde månaden, denna dag då grunden har blivit lagd till
HERRENS tempel.
>Esr. 3,10 f.
20. Finnes någon säd ännu i kornboden? Nej; och varken vinträdet
eller fikonträdet eller granatträdet eller olivträdet har ännu
burit någon frukt. Men från denna dag skall jag giva
välsignelse.»
21. Och HERRENS ord kom för andra gången till Haggai, på tjugufjärde
dagen i samma månad; han sade:
22. Säg till Serubbabel, Juda ståthållare: Jag skall komma himmelen
och jorden att bäva;
23. jag skall omstörta konungatroner och göra hednarikenas makt till
intet; jag skall omstörta vagnarna med sina kämpar, och hästarna
skola stupa med sina ryttare. Den ene skall falla för den andres
svärd.
24. På den tiden, säger HERREN Sebaot, skall jag taga dig, min
tjänare Serubbabel, Sealtiels son, säger HERREN, och skall akta
dig såsom min signetring; ty dig har jag utvalt, säger HERREN
Sebaot.
>Jer. 22,24. Syr. 49,11.
*38/ Sakarja
*38/01 Sakarja, 1 Kapitlet
Sakarja, 1 Kapitlet

Uppmaning till omvändelse. Ryttarna.
Hornen. Smederna.

1. I åttonde månaden av Darejaves' andra regeringsår kom HERRENS
ord till Sakarja, son till Berekja, son till Iddo, profeten, han
sade:
>Esr. 5,1. Neh. 12,16.

2. Svårt förtörnad var HERREN på edra fäder.
3. Säg därför nu till folket så säger HERREN Sebaot: Vänden om till
mig, säger HERREN Sebaot, så vill jag vända om till eder, säger
HERREN Sebaot.
>Mal. 3,7.
4. Varen icke såsom edra fäder, för vilka forna tiders profeter
predikade och sade: »Så säger HERREN Sebaot: Vänden om från edra
onda vägar och edra onda gärningar»; men de ville icke höra och
aktade icke på mig säger HERREN.
>Jes. 31,6;. Jer. 3,12. Hes. 18,30 f. Hos. 14,2. Joel 2,12 f.

5. Edra fäder, var äro de? Och profeterna, leva de kvar
evinnerligen?
6. Nej, men mina ord och mina rådslut, de som jag betrodde åt mina
tjänare profeterna, de träffade ju edra fäder, så att de måste
vända om och säga: »Såsom HERREN Sebaot hade beslutit att göra
med oss, och såsom våra vägar och våra gärningar förtjänade, så
har han ock gjort med oss.»

7. På tjugufjärde dagen i elfte månaden, det är månaden Sebat, i
Darejeves' andra regeringsår, kom HERRENS ord till Sakarja, son
till Berekja, son till Iddo, profeten; han sade:
8. Jag hade en syn om natten: Jag fick se en man som red på en röd
häst; och han höll stilla bland myrtenträden i
dalsänkningen. Och bakom honom stodo andra hästar, röda, bruna
och vita.
9. Då frågade jag: »Vad betyda dessa, min herre?» Ängeln som talade
med mig svarade mig: »Jag vill låta dig förstå vad dessa
betyda.»
10. Och mannen som stod bland myrtenträden tog till orda och sade:
»Det är dessa som HERREN har sänt ut till att fara omkring på
jorden.»
>Sak. 6,7.
11. Och själva togo de till orda och sade till HERRENS ängel, som
stod bland myrtenträden: »Vi hava farit omkring på jorden och
hava funnit hela jorden lugn och stilla.»

12. Då tog HERRENS ängel åter till orda och sade: »HERRE Sebaot,
huru länge skall det dröja, innan du förbarmar dig över
Jerusalem och Juda städer? Du har ju nu varit vred på dem i
sjuttio år.»
>Jer. 25,11. 29,10.
13. Och HERREN svarade ängeln som talade med mig goda och tröstliga
ord;
14. och ängeln som talade med mig sade sedan till mig:

»Predika och säg: Så säger HERREN Sebaot: Jag har stor nitälskan
för Jerusalem och Sion;
>Sak. 8,2.
15. och jag är storligen förtörnad på hednafolken, som sitta så
säkra; ty när jag var allenast litet förtörnad, hjälpte de
ytterligare till att fördärva.
>Jes. 47,6 f.

16. Därför säger HERREN så: Jag vill åter vända mig till Jerusalem i
barmhärtighet; mitt hus skall där bliva uppbyggt, säger HERREN
Sebaot, och mätsnöret skall spännas över Jerusalem.
>Sak. 2,1 f. 4,10.

17. Ytterligare må du predika och säga: Så säger HERREN Sebaot: Ännu
en gång skola mina städer få njuta överflöd av goda håvor; ja,
HERREN skall ännu en gång trösta Sion, och ännu en gång skall
han utvälja Jerusalem.»
>Jes. 14,1. 52,9. Sak. 2,12.

18. Sedan lyfte jag upp mina ögon och fick då se fyra horn.
19. Då frågade jag ängeln som talade med mig: »Vad betyda dessa?»
Han svarade mig: »Detta är de horn som hava förstrött Juda,
Israel och Jerusalem.»

20. Sedan lät HERREN mig se fyra smeder.
21. Då frågade jag: »I vad ärende hava dessa kommit?» Han svarade:
»De förra voro de horn som förströdde Juda, så att ingen kunde
upplyfta sitt huvud; men nu hava dessa kommit för att injaga
skräck hos dem, och för att slå av hornen på de hednafolk som
hava lyft sitt horn mot Juda land, till att förströ dess
inbyggare.»
*38/02 Sakarja, 2 Kapitlet
Sakarja, 2 Kapitlet

Mannen med mätsnöret.

1. Sedan lyfte jag upp mina ögon och fick då se en man som hade ett
mätsnöre i sin hand.
2. Då frågade jag: »Vart går du?» Han svarade mig: »Till att mäta
Jerusalem, för att se huru brett och huru långt det skall
bliva.»
3. Då fick jag se ängeln som talade ned mig komma fram, och en
annan ängel kom emot honom.
4. Och han sade till denne: »Skynda åstad och tala till den unge
mannen där och säg: 'Jerusalem skall ligga såsom en obefäst
plats; så stor myckenhet av människor och djur skall finnas
därinne.
>Jes. 49,19 f.
5. Men jag själv, säger HERREN, skall vara en eldsmur däromkring,
och jag skall bevisa mig härlig därinne.'»
>Ps. 46,6. Jes. 60,19.

6. Upp, upp! Flyn bort ur nordlandet, säger HERREN, I som av mig
haven blivit förströdda åt himmelens fyra väderstreck, säger
HERREN.
7. Upp, Sion! Rädda dig, du som nu bor hos dottern Babel!
>Jer. 48,20.
8. Ty så säger HERREN Sebaot, han som har sänt mig åstad för att
förhärliga sig, så säger han om hednafolken, vilka plundrade
eder (ty den som rör vid eder, han rör vid hans ögonsten):
>5 Mos. 32,10. Ps. 17,8.
9. »Se, jag lyfter min hand mot dem, och de skola bliva ett byte
för sina forna trälar; och I skolen så förnimma att HERREN
Sebaot har sänt mig.»
>Sak. 6,15.

10. Jubla och gläd dig, du dotter Sion; ty se, jag kommer för att
aga min boning i dig, säger HERREN.
>Jes. 12,6. Sak. 9,9. Joh. 1,14. 14,23. 2 Kor. 6,16.
11. Och då skola många hednafolk sluta sig till HERREN och bliva
mitt folk. Ja, jag skall taga min boning i dig; och du skall
förnimma att HERREN Sebaot har sänt mig till
dig.
>3 Mos. 26,12. Jes. 14,1 f. Hes. 36,27.
12. Och HERREN skall hava Juda till I sin arvedel i det heliga
landet, och ännu en gång skall han utvälja Jerusalem.
>Sak. 1,17.

13. Allt kött vare stilla inför HERREN; ty han har stått upp och
trätt fram ur sin heliga boning.
>Hab. 2,20. Sef. 1,7.
*38/03 Sakarja, 3 Kapitlet
Sakarja, 3 Kapitlet

Översteprästen Josua inför Herrens
ängel.

1. Sedan lät han mig se översteprästen Josua stående inför HERRENS
ängel; och Åklagaren[1] stod vid hans högra sida för att anklaga
honom.
2. Men HERREN sade till Åklagaren: »HERREN skall näpsa dig, du
Åklagare; ja, HERREN skall näpsa dig, han som har utvalt
Jerusalem. Är då icke denne en brand, ryckt ur elden?»
>Am. 4,11. Sak. 1,17. 2,12.

3. Och Josua var klädd i orena kläder, där han stod inför ängeln
4. Och denne tog till orda och sade till dem som stodo där såsom
hans tjänare: »Tagen av honom de orena kläderna.» Och till honom
själv sade han: »Se, jag har tagit bort ifrån dig din
missgärning, och man skall nu kläda dig i högtidskläder.»
>Jes. 4,4. 61,10. Mik. 7,18. Luk. 15,22.
5. Då sade jag: »Må man ock sätta en ren bindel på hans huvud.» Och
de satte en ren bindel på hans huvud och klädde på honom andra
kläder, medan HERRENS ängel stod därbredvid.
>2 Mos. 28,4, 36 f.

6. Och HERRENS ängel betygade för Josua och sade:
7. »Så säger HERREN Sebaot: Om du vandrar på mina vägar och håller
vad jag har bjudit dig hålla, så skall du ock få styra mitt hus
och vakta mina gårdar; och jag skall låta dig hava din gång
bland dessa som här göra tjänst.
8. Hör härpå, Josua, du överstepräst, med dina medbröder, som sitta
här inför dig (ty dessa män skola vara ett tecken): Se, jag vill
låta min tjänare Telningen komma;
>Jes. 8,18. 11,1 f. Jer. 23,5. 33,15. Sak. 6,12 f.
9. ty se, i den sten som jag har lagt inför Josua -- över vilken
ena sten sju ögon vaka -- i den skall jag inrista den inskrift
som hör därtill, säger HERREN Sebaot; och jag skall utplåna
detta lands missgärning på en enda dag.
>Sak. 4,10.
10. På den tiden, säger HERREN Sebaot, skall var och en av eder
kunna inbjuda den andre till gäst under sitt vinträd och
fikonträd.»
>1 Kon. 4,25. Mik. 4,4.

[1] Se Djävul i Ordförkl.
*38/04 Sakarja, 4 Kapitlet
Sakarja, 4 Kapitlet

Den gyllene ljusstaken och de två
olivträden.

1. Sedan blev jag av ängeln som talade med mig åter uppväckt,
likasom när någon väckes ur sömnen.
2. Och han sade till mig: »Vad ser du?» Jag svarade: »Jag ser en
ljusstake, alltigenom av guld, med sin oljeskål ovantill och med
sina sju lampor; och sju rör gå till de särskilda lamporna
därovantill.
3. Och två olivträd sträcka sig över den, ett på högra sidan om
skålen och ett på vänstra.»

4. Sedan frågade jag och sade till ängeln som talade med mig: »Vad
betyda dessa ting, min herre?»
5. Men ängeln som talade med mig svarade och sade till mig:
»Förstår du då icke vad de betyda?» Jag svarade: »Nej, min
herre.»
6. Då talade han och sade till mig: »Detta är HERRENS ord till
Serubbabel: Icke genom någon människas styrka eller kraft skall
det ske, utan genom min Ande, säger HERREN Sebaot.
>Hagg. 2,6.
7. Vilket du än må vara, du stora berg som reser dig mot
Serubbabel, så skall du ändå förvandlas till jämn mark. Ty han
skall få föra fram slutstenen under jubelrop: 'Nåd, nåd må vila
över den!'»

8. Vidare kom HERRENS ord till mig; han sade:
9. »Serubbabels händer hava lagt grunden till detta hus; hans
händer skola ock få fullborda det. Och du skall förnimma att
HERREN Sebaot har sänt mig till eder.
10. Ty vem är den som vill förakta: den ringa begynnelsens dag, när
dessa sju glädjas över att se murlodet i Serubbabels hand, dessa
HERRENS ögon, som överfara hela jorden?»
>Sak. 3,9.

11. Och jag frågade och sade till honom: »Vad betyda dessa två
olivträd, det på högra och det på vänstra sidan om ljusstaken?»
12. Och ytterligare frågade jag och sade till honom: »Vad betyda de
två olivkvistar som sträcka sig intill de två gyllene rännor
genom vilka den gyllene oljan ledes ditned?»
13. Då sade han till mig: »Förstår du då icke vad de betyda?» Jag
svarade: »Nej, min herre.»
14. Då sade han: »Dessa äro de två oljesmorda som stå såsom tjänare
inför hela jordens Herre.»
>Upp. 11,4.
*38/05 Sakarja, 5 Kapitlet
Sakarja, 5 Kapitlet

Den flygande bokrullen. Kvinnan i
skäppan.

1. När jag sedan åter lyfte upp mina ögon, fick jag se en bokrulle
flyga fram.
2. Och han sade till mig: »Vad ser du?» Jag svarade: »Jag ser en
bokrulle flyga fram; den är tjugu alnar lång och tio alnar
bred.»
3. Då sade han till mig: »Detta är Förbannelsen, som går ut över
hela landet; ty i kraft av den skall var och en som stjäl varda
bortrensad härifrån, och i kraft av den skall var och en som
svär varda bortrensad härifrån.
>Ps. 109,17 f.
4. Jag har låtit den gå ut, säger HERREN Sebaot, för att den skall
komma in i tjuvens hus och in i dens hus, som svär falskt vid
mitt namn; och den skall stanna där i huset och fräta upp det
med både trävirke och stenar.»

5. Sedan kom ängeln som talade med mig fram och sade till mig:
»Lyft upp dina ögon och se vad det är som där kommer fram.
6. Och jag frågade: »Vad är det?» Han svarade: »Det är en
sädesskäppa som kommer fram.» Ytterligare sade han: »Så är det
beställt med dem i hela landet.»
7. Jag fick då se huru en rund skiva av bly lyfte sig; och nu
syntes där en kvinna som satt i skäppan.
8. Därefter sade han: »Detta är Ogudaktigheten.» Och så stötte han
henne åter ned i skäppan och slog igen blylocket över dess
öppning.

9. När jag sedan lyfte upp mina ögon, fick jag se två kvinnor komma
fram; och vinden fyllde deras vingar, ty de hade vingar lika
hägerns. Och de lyfte upp skäppan mellan jord och himmel.
10. Då frågade jag ängeln som talade med mig: »Vart föra de
skäppan?»
11. Han svarade mig: »De hava i sinnet att bygga ett hus åt henne i
Sinears land; och när det är färdigt, skall hon där bliva
nedsatt på sin plats.»
*38/06 Sakarja, 6 Kapitlet
Sakarja, 6 Kapitlet

De fyra vagnarna. Översteprästen Josuas
kröning.

1. När jag sedan åter lyfte upp mina ögon, fick jag se fyra vagnar
komma fram mellan två berg, och bergen voro av koppar.
2. För den första vagnen voro röda hästar, för den andra vagnen
svarta hästar,
>Upp. 6,2 f.
3. för den tredje vagnen vita hästar, och för den fjärde vagnen
fläckiga hästar, starkare än de andra.
4. Då tog jag till orda och frågade ängeln som talade med mig: »Vad
betyda dessa, min herre?»
5. Ängeln svarade och sade till mig: »Det är himmelens fyra vindar,
vilka nu draga ut, sedan de hava fått träda inför hela jordens
Herre.
>Ps. 103,20 f. 104.,4. Jer. 49,36. Dan. 7,2. Upp. 7,1.
6. Vagnen med de svarta hästarna drager mot nordlandet, de vita
följa efter dem, och de fläckiga draga mot sydlandet.»
7. Men när de som voro starkast skulle draga ut, voro de ivriga att
få fara omkring på jorden. Då sade han: »Ja, I mån fara omkring
på jorden.» Och de foro åstad omkring på jorden.
>Sak. 1,10.
8. Därefter ropade han på mig och talade till mig och sade: »Se,
genom dem som draga ut mot nordlandet skall jag släcka min vrede
på nordlandet.»

9. Och HERRENS ord kom till mig; han sade:
10. Tag emot av Heldai gåvorna från de landsflyktiga, från Tobia och
Jedaja; du själv må redan samma dag gå åstad bort till Josias,
Sefanjas sons, hus, dit dessa hava kommit från Babel.
11. När du så har fått silver och guld, skall du därav låta göra
kronor; och du skall sätta en på översteprästen Josuas, Josadaks
sons, huvud.
12. Och du skall säga till honom: »Så säger HERREN Sebaot: Se, där
är en man som skall kallas Telningen. Under honom skall det
gro, och han skall bygga upp HERRENS tempel.
>Jes. 11,1 f. Jer. 23,5. 33,15. Sak. 3,8.
13. Ja, han skall bygga upp HERRENS tempel och förvärva majestät och
sitta på sin tron och regera; och en präst skall han vara på sin
tron; och fridens rådslag skola vara mellan båda.
14. Men kronorna skola förvaras i HERRENS tempel, till en åminnelse
av Helem, Tobia och Jedaja och Hen, Sefanjas son.
15. Och fjärran ifrån skall man komma och bygga på HERRENS tempel;
och I skolen så förnimma att HERREN Sebaot har sänt mig till
eder. Och så skall ske, om I troget hören HERRENS, eder Guds,
röst.»
>Sak. 2,9.
*38/07 Sakarja, 7 Kapitlet
Sakarja, 7 Kapitlet

Rätt fasta.

1. Och i konung Darejaves' fjärde regeringsår hände sig att HERRENS
ord kom till Sakarja, på fjärde dagen i nionde månaden, det är
Kisleu.
2. Ty från Betel hade då Sareser och Regem-Melek med sina män
blivit sända för att bönfalla inför HERREN;
3. de skulle nämligen fråga prästerna i HERREN Sebaots hus och
profeterna sålunda: »Skola vi framgent hålla gråtodag och späka
oss i femte månaden, såsom vi hava gjort nu i så många år?»
>Jer. 52,12 f.

4. Så kom då HERREN Sebaots ord till mig; han sade:
5. Säg till allt folket i landet och till prästerna: När I nu under
sjuttio år haven hållit faste- och klagodagar i femte och i
sjunde månaden, har det då varit åt mig som I haven hållit
fasta?
>2 Kon. 25,25. Jes. 58,3 f. Jer. 41,1 f.
6. Och när I äten och dricken, är det icke då för eder egen räkning
som I äten och dricken?
7. Haven I icke förnummit de ord som HERREN lät predika genom forna
tiders profeter, medan Jerusalem ännu tronade i god ro med sina
städer omkring sig, och medan Sydlandet och Låglandet ännu voro
bebodda?
>Jos. 15,20 f. Jer. 17,26.
8. Vidare kom HERRENS ord till Sakarja; han sade:
9. Så sade ju HERREN Sebaot: »Dömen rätta domar, och bevisen
varandra kärlek och barmhärtighet.
>Jes. 1,17. Jer. 7,5 f. 21,12. Hos. 6,6. Sak. 8,16 f.
10. Förtrycken icke änkan och den faderlöse, främlingen och den
fattige, och tänken icke i edra hjärtan ut ont mot varandra.»
>2 Mos. 22,21 f.
11. Men de ville icke akta därpå, utan spjärnade emot i
gensträvighet och tillslöto sina öron för att slippa att höra.
>Hos. 4,16.
12. ja, de gjorde sina hjärtan hårda såsom diamant, för att slippa
att höra den lag och de ord som HERREN Sebaot genom sin Ande
hade sänt, förmedelst forna tiders profeter. Därför utgick stor
vrede från HERREN Sebaot.
>Jes. 48,4. Hes. 11,19.
13. Och det skedde, att likasom de icke hade velat höra, när han
ropade, så sade nu HERREN Sebaot: »Jag vill icke höra, när de
ropa;
>Jer. 11,11. 14,12.
14. utan jag skall förströ dem såsom genom en stormvind bland
allahanda hednafolk som de icke känna.» Så har nu landet blivit
öde efter dem, så att ingen färdas där, vare sig fram eller
tillbaka; ty de hava så gjort det ljuvliga landet till en
ödemark.
>Ps. 79,1 f. Hes. 33,28.
*38/08 Sakarja, 8 Kapitlet
Sakarja, 8 Kapitlet

Sion upprättas åter. Också hedningarna
söka gemenskap med Guds folk.

1. Vidare kom HERREN Sebaots ord; han sade:
2. Så säger HERREN Sebaot: Jag har stor nitälskan för Sion, ja, med
stor vrede nitälskar jag för henne.
>Sak. 1,14.

3. Så säger HERREN: Jag vill vända: åter till Sion och taga min
boning i Jerusalem; och Jerusalem skall kallas »den trogna
staden», och HERREN Sebaots berg »det heliga berget».
>Jes. 1,21, 26.

4. Så säger HERREN Sebaot: Ännu en gång skola gamla män och gamla
kvinnor vara att finna på gatorna i Jerusalem, var och en med
sin stav i handen, för hög ålders skull.
5. Och stadens gator skola vara fulla av gossar och flickor, som
leka där på gatorna,

6. Så säger HERREN Sebaot. Om än sådant på den tiden kan komma att
synas alltför underbart för kvarlevan av detta folk, icke måste
det väl därför synas alltför underbart också för mig? säger
HERREN Sebaot.
7. Så säger HERREN Sebaot: Se, jag skall frälsa mitt folk ut ur
både österland och västerland
>Jes. 43,6. Jer. 30,10.
8. och låta dem komma och bosätta sig i Jerusalem; och de skola
vara mitt folk, och jag skall vara deras Gud, i sanning och
rättfärdighet.
>Jer. 30,22.
9. Så säger HERREN Sebaot: Fatten mod, I som i denna tid hören
dessa ord av samma profeters mun, som talade på den tid då
grunden lades till HERREN Sebaots hus, templet som skulle byggas
upp.
10. Ty före den tiden var människornas arbete lönlöst och djurens
arbete fåfängt; ingen hade någon ro för sina ovänner, vare sig
han gick ut eller in, ty jag eggade alla människor mot varandra.
>Hagg. 1,6,9 f. Sak. 11,6.
11. Men nu är jag icke mer så sinnad mot kvarlevan av detta folk som
jag var i forna dagar, säger HERREN Sebaot.
12. Ty nu skall friden skaffa utsäde, vinträdet skall giva sin
frukt, jorden skall giva sin gröda, och himmelen skall giva sin
dagg; och jag skall låta kvarlevan av detta folk få allt detta
till sin arvedel.
13. Och det skall ske, att likasom I, både Juda hus och Israels hus,
haven varit ett exempel som man har nämnt, när man förbannade
bland hedningarna, så skolen I nu, då jag har frälsat eder,
tvärtom bliva nämnda, när man välsignar. Frukten icke, utan
fatten mod.

14. Ty så säger HERREN Sebaot: Likasom jag, när edra fäder
förtörnade mig, beslöt att göra eder ont, säger HERREN Sebaot,
och icke sedan ångrade det,
15. så har jag tvärtom i denna tid beslutit att göra gott mot
Jerusalem och Juda hus; frukten icke.
16. Men detta är vad I skolen göra: Talen sanning med varandra;
domen rätta och fridsamma domar i edra
portar.
>Jes. 1,17. Sak. 7,9 f. Ef.4,25.
17. Tänken icke i edra hjärtan ut ont mot varandra, och älsken icke
falska eder; ty allt sådant hatar jag, säger HERREN.
18. Och HERREN Sebaots ord kom till mig; han sade:
19. Så säger HERREN Sebaot: Fastedagarna i fjärde, femte, sjunde och
tionde månaden skola för Juda hus bliva till fröjd och glädje
och till sköna högtider. Men älsken sanning och frid.
>2 Kon. 25,1, 25. Jer. 39,2. 41,1 f. 52,12 f. Sak. 7,3 f.
20. Så säger HERREN Sebaot: Ännu en gång skall det ske att folk
skola komma hit och många städers invånare;
>Ps. 102,23. Jes. 2,2 f. Mik. 4,1 f. Sak. 6,15.
21. och invånarna i den ena staden skola gå till den andra och säga:
»Upp, låtom oss gå åstad och bönfalla inför HERREN och söka
HERREN Sebaot; jag själv vill ock gå åstad.»
22. Ja, många folk och mäktiga hednafolk skola komma och söka HERREN
Sebaot i Jerusalem och bönfalla inför HERREN,
23. Så säger HERREN Sebaot: På den tiden skall det ske att tio män
av allahanda tungomål som talas bland hednafolken skola fatta en
judisk man i mantelfliken och säga: »Låt oss gå med eder, ty vi
hava hört att Gud är med eder.»
*38/09 Sakarja, 9 Kapitlet
Sakarja, 9 Kapitlet

Domsord över Israels fiender. Sions
konung. Israels tillkommande härlighet.

1. Detta är en utsaga som innehåller HERRENS ord över Hadraks land;
också i Damaskus skall den slå ned -- ty HERREN har sitt öga på
andra människor såväl som på Israels alla stammar.
>Jes. 17,1. Jer. 32,19.
2. Den drabbar ock Hamat, som gränsar därintill, så ock Tyrus och
Sion, där man är så vis.
>Hes. 26,2. 28,3 f.

3. Tyrus byggde sig ett fäste;
hon hopade silver såsom stoft
och guld såsom orenlighet på gatan.
4. Men se, Herren skall åter göra henne fattig,
han skall bryta hennes murar ned i havet,
och hon själv skall förtäras av eld.

5. Askelon må se det med fruktan,
och Gasa med stor bävan,
så ock Ekron, ty dess hopp skall komma på skam.
Gasa mister sin konung,
Askelon bliver en obebodd plats
>Jes. 14,29 f. Jer. 47,q f. Hes. 25,15 f.
6. Asdod skall bebos av en vanbördig hop;
så skall jag utrota filistéernas stolthet.

7. Men när jag har ryckt blodmaten ur deras mun
och styggelserna undan deras tänder
då skall också av dem bliva en kvarleva åt vår Gud,
de skola bliva såsom stamfurstar i Juda,
och Ekrons folk skall bliva såsom jebuséerna.
>1 Sam. 14,32 f. Hes. 33,25. Sak. 6,15. 8,22 f.

8. Och jag skall slå upp mitt läger till ett värn för mitt hus,
mot härar som komma eller gå,
och ej mer skall någon plågare komma över dem;
ty jag vaktar nu med öppna ögon.
>Sak. 2,5.

9. Fröjda dig storligen, du dotter Sion;
höj jubelrop, du dotter Jerusalem.
Se, din konung kommer till dig;
rättfärdig och segerrik är han.
Han kommer fattig, ridande på en åsna,
på en åsninnas fåle.
>Jes. 12,6. 62,11. Sef. 3,14. Sak. 2,10. Matt. 21,5. Joh. 12,15.
10. Så skall jag utrota vagnar Efraim
och hästar ur Jerusalem;
ja, stridens bågar skola utrotas,
och han skall tala frid till folken.
Och hans herradöme skall nå från hav till hav,
och ifrån floden intill jordens ändar.
>Ps. 72,8. Jes. 2,4. 9,5. 31,1. Mik. 4,3. 5,10. 7,12.

11. För ditt förbundsblods skull vill jag ock
släppa dina fångar fria ur gropen
där intet vatten finnes.
>2 Mos. 24,8. Jer. 31,32. Hebr. 9,19 f.
12. Så vänden då åter till edert fäste,
I fångar som nu haven ett hopp.
Ja, det vare eder förkunnat i dag att jag vill giva eder
dubbelt igen.
>Jes. 40,2. 61,7.
13. Ty jag skall spänna Juda såsom min båge
och lägga Efraim såsom pil på den,
och dina söner, du Sion, skall jag svänga
såsom spjut mot dina söner, du Javan,
och göra dig lik en hjältes svärd.
14. Ja, HERREN skall uppenbara sig i höjden,
och såsom en ljungeld skall hans pil fara ut;
Herren, HERREN skall stöta i basunen,
och med sunnanstormar skall han draga fram.

15. HERREN Sebaot,
han skall beskärma dem;
de skola uppsluka sina fiender
och trampa deras slungstenar under fötterna;
under stridslarm skola de svälja
sina fiender såsom vin,
till dess de själva äro så fulla av blod
som offerskålar och altarhörn.
>2 Mos. 24,6.

16. Och HERREN, deras Gud,
skall på den tiden giva dem seger,
ty de äro ju det folk
som han har till sin hjord.
Ja, ädelstenar äro de i en krona,
strålande över hans land.
>Ps. 100,3. Joh. 10,11.
17. Huru stor bliver icke deras lycka,
huru stor deras härlighet!
Av deras säd skola ynglingar blomstra upp,
och jungfrur av deras vin.
>5 Mos. 33,28 f.
*38/10 Sakarja, 10 Kapitlet
Sakarja, 10 Kapitlet

Herren den rätte hjälparen.

1. HERREN mån I bedja om regn,
när vårregnets tid är inne;
HERREN är det som sänder ljungeldarna.
Regn skall han då giva människorna i ymnigt mått,
gröda på marken åt var och en.
>5 Mos. 11,14 f.
2. Men husgudarnas tal är fåfänglighet,
spåmännens syner äro lögn,
tomma drömmar är vad de tala,
och den tröst de giva är ett intet.
Därför måste folket draga hädan såsom en fårhjord
och fara illa, där det går utan herde.
>Jes. 8,19. 53,6. Klag. 2,14. Matt. 9,36.

3. Mot herdarna är min vrede upptänd
och bockarna skall jag hemsöka.
Ja, HERREN Sebaot skall vårda sig om
sin hjord, Juda hus,
och skall så göra den
till en stolt stridshäst åt sig.
>Jer. 23,1 f. Hes. 34,17.
4. Från den hjorden skall en hörnsten komma,
från den en stödjepelare,
från den en båge till striden,
från den allt vad styresman heter.
>Jer. 30,21.
5. Och de skola vara lika hjältar, som gå fram i striden,
likasom trampade de i orenlighet på gatan.
Ja, strida skola de, ty HERREN är med dem,
och ryttarna på sina hästar skola då komma på skam.
>Mik. 7,10.
6. Jag skall giva styrka åt Juda hus,
och åt Josefs hus skall jag giva seger.
Jag skall i min barmhärtighet låta dem komma tillbaka,
och det skall bliva såsom hade jag aldrig förkastat dem.
Ty jag är HERREN, deras Gud, och skall bönhöra dem.
>Sak. 13,9.

7. Och Efraims män skola bliva lika hjältar,
och deras hjärtan skola glädja sig såsom av vin.
Deras barn skola ock se det och bliva glada;
deras hjärtan skola fröjda sig i HERREN.

8. Jag skall locka på dem och samla dem tillhopa,
ty jag förlossar dem;
och de skola bliva lika talrika som de fordom voro.
9. Och när jag planterar ut dem bland folken,
skola de tänka på mig i fjärran land;
och med sina barn skola de få leva och komma tillbaka.
>Hos. 2,23.
10. Ja, från Egyptens land skall jag låta dem komma tillbaka
och från Assur skall jag församla dem.
Sedan skall jag föra dem till Gileads land och till Libanon;
och där skall icke finnas rum nog för dem.
>Jes. 27,12 f. Mik. 7,12, 14.

11. Han skall draga fram genom havet på en trång väg,
böljorna i havet skall han slå ned,
och alla Nilflodens djup skola torka ut.
Så skall Assurs stolthet bliva nedbruten
och spiran tagen ifrån Egypten.
>2 Mos. 14,16. Ps. 114,3.
12. Men dem skall jag göra starka i HERREN,
och i hans namn skola de gå fram, säger HERREN.
>Mik. 4,5.
*38/11 Sakarja, 11 Kapitlet
Sakarja, 11 Kapitlet

De härliga trädens fall. Israels herdar.

1. Öppna dina dörrar, Libanon,
ty eld skall nu förtära dina cedrar.
2. Jämra dig, du cypress, ty cedern måste falla,
de härliga träden skola förödas.
Jämren eder, I Basans ekar,
ty skogen, den ogenomträngliga, varder fälld.
3. Hör huru herdarna jämra sig, när deras härlighet bliver förödd!
Hör huru de unga lejonen ryta,
när Jordanbygdens snår varda förödda!
>Jer. 25,36 f.

4. Så sade HERREN, min Gud: »Bliv en herde för slaktfåren,
5. ty deras köpare slakta dem utan all försyn, och deras säljare
säga: 'Lovad vare HERREN att jag bliver allt rikare.' Ej heller
skonas de av sina egna herdar.»
>Ps. 44,23. Rom. 8,36.

6. »Se, jag vill nu icke mer skona landets inbyggare», säger
HERREN, »utan låta människorna falla i varandras hand och i sina
konungars hand, och dessa skola fördärva landet, och jag skall
icke rädda någon ur deras hand.»
>Sak. 8,10.

7. Så blev jag en herde för slaktfåren, de arma fåren. Och jag tog
mig två stavar, den ena kallade jag Ljuvlig ro, den andra
kallade jag Endräkt; och jag vaktade så fåren
8. Men sedan jag inom en månad hade förgjort de tre herdarna, blev
jag led vid fåren, likasom ock deras sinne var avogt mot mig.

9. Då sade jag: »Jag vill icke mer vara eder herde. Vad som vill
dö, det må dö, och vad som vill förgås, det må förgås; och de
som sedan bliva kvar må äta varandras kött.»
10. Så tog jag min stav Ljuvlig ro och bröt sönder den, till att
upplösa det förbund som jag hade slutit med alla folk.
>Hos. 2,18.
11. Och när detta nu på den dagen blev upplöst, förnummo de arma
fåren, som aktade på mig, att det var HERRENS ord.
12. Därefter sade jag till dem: »Om I så finnen för gott, så given
mig min lön; varom icke, må det så vara.» Och de vägde upp
trettio siklar silver såsom lön åt mig.
>2 Mos. 21,32. Matt. 26,15.
13. Då sade HERREN till mig: »Kasta det åt krukmakaren» -- det
härliga pris vartill jag hade blivit värderad av dem! Och jag
tog de trettio silversiklarna och kastade dem i HERRENS hus åt
krukmakaren.
>Matt. 27,3 f., 9.
14. Därefter bröt jag sönder min andra stav, Endräkt, till att
upplösa broderskapet mellan Juda och Israel.

15. Och HERREN sade till mig: »Tag dig nu redskap såsom en
oförnuftig herde;
16. ty se, jag vill låta en herde uppstå i landet, som icke vårdar
sig om de får som hålla på att förgås, icke uppsöker det
förskingrade, icke helar det sargade, icke sörjer för det som är
helbrägda, utan allenast äter köttet av de feta och river sönder
klövarna på dem.»
>Jer. 23,1 f. Hes. 34,3 f.

17. Ve över denne ovärdige herde,
som övergiver sin hjord!
Må ett svärd träffa hans arm
och hans högra öga!
Må hans arm alldeles förtvina
och hans högra öga
förmörkas i grund!
>Sak. 13,7. Joh. 10,12.
*38/12 Sakarja, 12 Kapitlet
Sakarja, 12 Kapitlet

Jerusalems räddning och ånger.

1. Detta är en utsaga som innehåller HERRENS ord över Israel.

Så säger HERREN, han som har utspänt himmelen och grundat jorden
och danat människans ande i henne:
>Ps. 104,2 f. Jes. 42,5.
2. Se, jag skall göra Jerusalem till an berusningens kalk för alla
folk runt omkring; jämväl över Juda skall det komma, när
Jerusalem bliver belägrat.
>Jes. 51,17, 22. Mik. 4,11 f. Hab. 2,16.
3. Och det skall ske på den tiden att jag skall göra Jerusalem till
en lyftesten för alla folk; var och en som försöker lyfta den
skall illa sarga sig därpå. Och alla jordens folk skola församla
sig mot det.

4. På den tiden, säger HERREN, skall jag slå alla hästar med
förvirring och deras ryttare med vanvett. Men över Juda hus
skall jag upplåta mina ögon, när jag bland hednafolken slår alla
hästar med blindhet.
5. Då skola Juda stamfurstar säga i sina hjärtan: »Jerusalems
invånare äro vår styrka, genom HERREN Sebaot, sin Gud.»

6. På den tiden skall jag låta Juda stamfurstar bliva såsom
brinnande fyrfat bland ved, och såsom eldbloss bland halmkärvar,
så att de förbränna alla folk runt omkring, både åt höger och åt
vänster; men Jerusalem skall framgent trona på sin plats, där
Jerusalem nu är.
>Ob. v. 18. Sak. 14,10.
7. Och först skall HERREN giva seger åt Juda hyddor, för att icke
Davids hus och Jerusalems invånare skola tillräkna sig större
ära än Juda.

8. På den tiden skall HERREN beskärma Jerusalems invånare; den
skröpligaste bland dem skall på den tiden vara såsom David, och
Davids hus skall vara såsom ett gudaväsen, såsom HERRENS ängel
framför dem.
>1 Sam. 17,50. 18,7. 2 Sam. 17,8. 18,3. Joel 3,10.
9. Och jag skall på den tiden sätta mig i sinnet att förgöra alla
folk som komma mot Jerusalem.

10. Men över Davids hus
och över Jerusalems invånare
skall jag utgjuta en nådens och bönens ande,
så att de se upp till mig,
och se vem de hava stungit.
Och de skola hålla dödsklagan efter honom,
såsom man håller dödsklagan efter ende sonen,
och skola bittert sörja honom,
såsom man sörjer sin förstfödde.
>Jer. 6,26. Hes. 39,29. Joel 2,28. Am. 8,10. Joh. 19,37.
>Upp. 1,7.

11. Ja, på den tiden skall i Jerusalem hållas stor dödsklagan, sådan
den var, som hölls i Hadadrimmon på Megiddons slätt.
>2 Kon. 23,29. 2 Krön. 36,22, 25.
12. Och släkterna i landet skola hålla dödsklagan var för sig:
Davids hus släkt för sig, och dess kvinnor för sig, Natans hus'
släkt för sig, och dess kvinnor för sig,
13. Levi hus' släkt för sig, och dess kvinnor för sig, Simeis släkt
för sig, och dess kvinnor för sig;
>2 Mos. 6,17.
14. så ock alla övriga släkter var för sig, och deras kvinnor för
sig.
*38/13 Sakarja, 13 Kapitlet
Sakarja, 13 Kapitlet

Jerusalems rening. Herden slagen, hans
hjord förskingrad och luttrad.

1. På den tiden skola Davids hus och Jerusalems invånare få en
öppen brunn, till att avtvå sin synd och orenhet.
>Jes. 55,1. Hes. 36,25.
2. Och det skall ske på den tiden, säger HERREN Sebaot, att jag
skall utrota avgudarnas namn ur landet, så att de icke mer skola
nämnas; profeterna och orenhetens ande skall jag ock skaffa bort
ur landet.
>Hes. 30,13. Hos, 2,17. 1 Joh. 4,1 f.

3. Och det skall ske, att om någon därefter uppträder såsom profet,
så skola hans egna föräldrar, hans fader och moder, säga till
honom: »Du kan icke få leva, du som talar lögn i HERRENS namn.»
Och hans egna föräldrar, hans fader och moder, skola stinga
ihjäl honom, när han vill profetera.
>5 Mos. 13,1 f. 18,20. Jer. 14,15.

4. Och det skall ske på den tiden att alla profeter skola blygas
för sina syner, när de vilja profetera; och för att icke bliva
röjda skola de icke mer kläda sig i mantel av hår.
>2 Kon. 1,8. Matt. 3,4.
5. Och var och en av dem skall säga: »Jag är ingen profet, en
åkerman är jag; redan i min ungdom blev jag köpt till träl.»
>Am. 7,14.
6. Och om man då frågar honom: »Vad är det för sår du har på din
kropp?» så skall han svara: »Dem har jag fått därhemma, hos
mina närmaste.»

7. Svärd, upp mot min herde,
mot den man som fick stå mig nära!
säger HERREN Sebaot.
Må herden bliva slagen,
så att fåren förskingras;
ty jag vill nu vända min hand mot de svaga.
>Sak. 11,17. Matt. 26,31. Mark. 14,27.
8. Och det skall ske i hela landet, säger HERREN,
att två tredjedelar där skola utrotas och förgås;
allenast en tredjedel skall där lämnas kvar.
9. Och den tredjedelen skall jag låta gå genom eld;
jag skall luttra dem, såsom man luttrar silver,
och pröva dem, såsom man prövar guld.
Så skola de åkalla mitt namn,
och jag skall bönhöra dem.
Jag skall säga: »Detta är mitt folk.»
Och det skall svara: »HERREN är min Gud.»
>Ps. 50,15. 91,15. 144,15. Jes. 1,25. 6,13. 48,10.
>Hos. 2,21 f. Mal. 3,3. Joh. 20,28.; Petr. 1,6 f.
*38/14 Sakarja, 14 Kapitlet
Sakarja, 14 Kapitlet

Herrens dag. Jerusalems tillkommande
härlighet och helighet.

1. Se, en dag skall komma, en HERRENS dag, då man i dig skall
utskifta byte.
2. Ty jag skall församla alla folk till strid mot Jerusalem; och
staden skall intagas, och husen skola plundras och kvinnorna
skändas. Och hälften av folket i staden skall föras bort i
fångenskap. Men återstoden därav skall icke bliva utrotad ur
staden;
>Jes. 13,16.
3. ty HERREN skall draga ut och strida mot de folken, såsom han
stridde förr på drabbningens dag.
>Jes. 42,13

4. Och han skall den dagen stå med sina fötter på Oljeberget, gent
emot Jerusalem, österut; och Oljeberget skall rämna mitt itu,
mot öster och väster, till en mycket stor dal, i det att ena
hälften av berget viker undan mot norr, och andra hälften därav
mot söder.
5. Och I skolen fly ned i dalen mellan mina berg, ty dalen mellan
bergen skall räcka ända till Asel; I skolen fly, såsom I flydden
för jordbävningen i Ussias, Juda konungs, tid. Då skall HERREN,
min Gud, komma, ja, du själv och alla heliga med dig.
>Am. 1,1.

6. Och det skall ske på den dagen att ljuset skall bliva borta, ty
himlaljusen skola förmörkas.
7. Och det bliver en dag som är ensam i sitt slag, och som är känd
av HERREN, en dag då det varken är dag eller natt, en dag då det
bliver ljust, när aftonen kommer.
>Upp. 21,25.

8. Och det skall ske på den tiden att rinnande vatten skola utgå
från Jerusalem, ena hälften mot Östra havet och andra hälften
mot Västra havet; både sommar och vinter skall det vara så.
>5 Mos. 11,24. Hes. 47,1 f. Joel 3,18. Joh. 4,14. Upp. 22,1.
9. Och HERREN skall då vara konung över hela jorden; ja, på den
tiden skall HERREN vara en, och hans namn ett.
>Mal. 1,11. Joh. 10,16.

10. Hela landet från Geba till Rimmon, söder om Jerusalem, skall då
förvandlas till en slättmark; men själva staden skall trona på
sin höjd, och sträcka sig från Benjaminsporten ända till den
plats där den förra porten stod, till Hörnporten och
Hananeltornet och till de kungliga vinpressarna;
>Jos. 15,32. 19,7. 2 Kon. 14,13. Neh. 3,1 8. Jes. 2,2.
>Jer. 31,38. Mik. 4,1. Sak. 12,6.
11. och folket skall bo där i ro och icke mer givas till spillo, ty
Jerusalem skall trona i trygghet.
>Mal. 4,6.

12. Men denna hemsökelse skall HERREN låta drabba alla de folk som
drogo ut för att strida mot Jerusalem: han skall låta deras kött
ruttna, medan de ännu stå på sina fötter; deras ögon skola
ruttna i sina hålor och deras tunga skall ruttna i deras mun.
13. Och det skall ske på den tiden att HERREN skall sända en stor
förvirring bland dem; de skola bära hand på varandra, och den
enes hand skall lyftas mot den andres.
14. Också Juda skall strida mot Jerusalem. Och skatter skola samlas
tillhopa från alla folk runt omkring: guld, silver och kläder i
stor myckenhet.

15. En likadan hemsökelse skall ock drabba hästar, mulåsnor,
kameler, åsnor och alla andra djur som finnas där i lägren.

16. Och det skall ske att alla överblivna ur alla de folk som kommo
mot Jerusalem skola år efter år draga ditupp, för att tillbedja
konungen HERREN Sebaot, och för att fira lövhyddohögtiden.
>Jes. 66,23.
17. Men om någon av jordens folkstammar icke drager upp till
Jerusalem, för att tillbedja konungen HERREN Sebaot, då skall
över den icke komma något regn.
>Jes. 5,6.
18. Om Egyptens folkstam icke drager åstad och kommer ditupp, så
skall ej heller över den komma regn. Detta bliver den
hemsökelse som HERREN skall låta drabba de folk som icke draga
upp för att fira lövhyddohögtiden.
19. Ja, så skall Egypten drabbas av sin synd, så skola ock alla
andra folk drabbas av sin synd, om de icke draga upp för att
fira lövhyddohögtiden.

20. På den tiden skall på hästarnas bjällror stå att läsa: »Helgad
åt HERREN», och grytorna i HERRENS hus skola vara såsom
offerskålarna framför altaret.
>2 Mos. 28,36.
21. Och var gryta i Jerusalem och Juda skall vara helgad åt HERREN
Sebaot, så att var och en som vill offra kan komma och taga en
sådan och koka i den. Och ingen kanané skall mer finnas i HERREN
Sebaots hus, på den tiden.
>Hes. 44,7. Joel 3,17. Upp. 21,27.
@c -*- 1917 -*-
*39/ Malaki
*39/01 Malaki, 1 Kapitlet
Malaki, 1 Kapitlet

Israels otacksamhet mot Herren och dess
förakt för hans altare.

1. Detta är en utsaga, som innehåller HERRENS ord till Israel genom
Malaki.
2. Jag har bevisat eder kärlek, säger HERREN. Nu frågen I: »Varmed
har du då bevisat oss kärlek?»

Esau var ju en broder till Jakob,
säger HERREN,
och jag älskade Jakob,
3. men Esau hatade jag;
därför gjorde jag hans berg till en ödemark
och hans arvedel till ett hemvist för öknens schakaler.

4. Om nu Edom säger: »Ja, vi äro förstörda, men vi skola åter bygga
upp det ödelagda», så svarar HERREN Sebaot:

Väl må de bygga upp,
men jag skall åter riva det ned,
och så skall man få kalla det 'ogudaktighetens land'
och 'det folk, på vilket HERREN
evinnerligen vredgas'.
5. I skolen få se det med egna ögon,
och då skolen I säga:
'HERREN är stor
utöver Israels gränser.'

6. En son skall hedra sin fader och en tjänare sin herre. Om nu
jag är fader, var är då den heder, som skulle visas mig? Och om
jag är en herre, var är då den fruktan, som man skulle hava för
mig? -- så säger HERREN Sebaot till eder, I präster, som
förakten mitt namn. Nu frågen I: »Varmed hava vi då visat
förakt för ditt namn?»
7. Jo, därmed att I bären fram ovärdig spis på mitt altare. Åter
frågen I: »På vad sätt hava vi betett oss ovärdigt mot dig?»
Jo, i det att I tänken: »HERRENS bord behöver man icke mycket
akta.»
8. När i fören fram ett offerdjur, som är blint, då räknen I sådant
icke för ont; när I fören fram ett som är lytt eller svagt, då
räknen I ej heller sådant för ont. Kom med något sådant till
din ståthållare, så får du se, om han tager gunstigt emot dig
och bliver dig bevågen, säger HERREN Sebaot.

9. Bönfallen alltså nu inför Gud, att han må bliva oss nådig. Kan
han väl vara eder bevågen, då I haven begått sådant? säger
HERREN Sebaot.
10. Ack att bland eder funnes någon som ville stänga tempeldörrarna,
så att I icke längre förgäves upptänden eder eld på mitt altare!
Jag har icke behag till eder, säger HERREN Sebaot, och till
offergåvor av eder hand har jag icke lust.
11. Från solens uppgång ända till dess nedgång är ju mitt namn stort
bland folken, och överallt frambäras rökoffer och rena
offergåvor åt mitt namn; ja, mitt namn är stort bland folken,
säger HERREN Sebaot.
12. Men I ohelgen det, i det att I sägen: »Herrens bord kan man
gärna försumma, och den spis, som gives därtill, behöver man
icke mycket akta.»
13. Ja, I sägen: »Icke är det mödan värt!», och så handhaven I det
vanvördigt, säger HERREN Sebaot.

När I alltså frambären eder offergåva, då fören I fram, vad som
är rövat och vad som är lytt och svagt. Skulle jag hava behag
till sådana gåvor av eder hand? säger HERREN.
14. Nej, förbannad vare den bedragare, som i sin hjord har ett djur
av hankön, men ändå, när han har gjort ett löfte, offrar åt
Herren ett djur, som icke duger. Ty jag är en stor konung,
säger HERREN Sebaot, och mitt namn är fruktansvärt bland folken.
*39/02 Malaki, 2 Kapitlet
Malaki, 2 Kapitlet

Prästernas synd. Äktenskap med hedniska
kvinnor. Äktenskapsskillnad.

1. Därför kommer nu följande bud till eder, I präster.
2. Om I icke hörsammen det och akten därpå, så att I given mitt
namn ära, säger HERREN Sebaot, så skall jag sända förbannelse
över eder och förbanna edra välsignelser; ja, jag har redan
förbannat dem, eftersom I icke akten därpå.
3. Se, jag skall låta min näpst drabba eder avkomma, och jag skall
kasta orenlighet i ansiktet på eder, orenligheten efter edra
högtidsoffer; ja, I skolen själva bliva kastade i denna.

4. Då skolen I förstå, att jag har sänt till eder detta bud, för
att mitt förbund med Levi skall bestå, säger HERREN Sebaot.
5. Jag hade ett förbund med honom, och däri var liv och frid.
Sådant gav jag åt honom, för att han skulle frukta mig; och han
fruktade mig och bävade för mitt namn.
6. Rätt undervisning var i hans mun, och ingen orätt fanns på hans
läppar; fridsamt och redligt vandrade han i min umgängelse och
omvände många från missgärning.
7. Ty prästens läppar skola förvara kunskap, och undervisning skall
man hämta ur hans mun; han är ju HERREN Sebaots sändebud.
8. Men I haven vikit av ifrån vägen; genom eder undervisning haven
I kommit många på fall. I haven fördärvat förbundet med Levi,
säger HERREN Sebaot.
9. Därför har ock jag gjort eder föraktade och låga i allt folkets
ögon, eftersom I icke hållen mina vägar, utan haven anseende
till personen, när I handhaven undervisningen.

10. Hava vi icke alla en och samma fader? Har icke en och samma Gud
skapat oss? Varför handla vi då trolöst mot varandra och bryta
våra fäders förbund?
11. Juda har handlat trolöst, och styggelse är bedriven i Israel och
i Jerusalem; ty Juda har oskärat HERRENS helgedom, den som han
älskar, och de hava tagit till äkta kvinnor, som dyrka främmande
gudar.
12. Hos den man som så gör må HERREN utrota var levande själ ur
Jakobs hyddor, jämväl den som frambär offergåvor till HERREN
Sebaot.

13. Och ännu något annat gören I: I vållen, att HERRENS altare
höljes med tårar, med gråt och klagan, så att han icke mer vill
se till offergåvorna, ej heller med välbehag kan taga emot något
ur eder hand.
14. Nu frågen I: »Huru så?» Jo, HERREN var ju vittne mellan dig och
din ungdoms hustru, henne som du nu har varit trolös emot,
fastän hon är din maka, din äkta hustru.
15. Hava vi då icke en och samma skapare, den, i vilkens hand det
står, att vår ande bevaras? Och vad vill nu denne ene? Han
vill ju hava ett gudaktigt släkte. Tagen eder därför väl till
vara, så att ingen bliver trolös mot sin ungdoms hustru.
16. Ty jag hatar äktenskapsskillnad, säger HERREN, Israels Gud, och
att man höljer sig i våld såsom i en överklädnad, säger HERREN
Sebaot. Tagen eder därför väl till vara, så att I icke bliven
trolösa.

Malaki, 3 Kapitlet

Herrens dag skall snart komma, med
straff och med luttring.

17. I trötten ut HERREN med edert tal. Nu frågen I: »Varmed trötta
vi då ut honom?» Jo, därmed att I sägen: »Den som gör ont är
ändå god i HERRENS ögon, och till sådana har han behag. Ty
varför kommer icke eljest domens Gud?»
*39/03 Malaki, 3 Kapitlet
1. Se, jag skall sända ut min ängel,
och han skall bereda väg för mig.
Och med hast skall han komma till sitt tempel,
den Herre, som I åstunden,
ja, förbundets ängel, som I begären,
se, han kommer,
säger HERREN Sebaot.
2. Men vem kan uthärda hans tillkommelses dag,
och vem kan bestå, när han uppenbarar sig?
Ty han skall vara såsom en guldsmeds eld
och såsom valkares såpa.

3. Och han skall sätta sig ned och smälta silvret och rena det; han
skall rena Levi söner och luttra dem såsom guld och silver; och
sedan skola de frambära åt HERREN offergåvor i rättfärdighet.
4. Och Juda offergåvor och Jerusalems skola då behaga HERREN väl
likasom i forna dagar och i förgångna år.

5. Ja, jag skall komma till eder för att hålla dom, och jag skall
vara ett snarfärdigt vittne mot trollkarlar, äktenskapsbrytare
och menedare, så ock mot dem som förhålla dagakarlen hans lön
eller förtrycka änkan och den faderlöse eller vränga rätten för
främlingen, men icke frukta mig, säger HERREN Sebaot.
6. Ty jag, HERREN, har icke förändrats, och I, Jakobs barn, haven
icke heller hört upp:
7. allt ifrån edra fäders dagar haven I vikit av ifrån mina stadgar
och icke hållit dem

Vänden om till mig, så vill jag vända om till eder, säger HERREN
Sebaot. Nu frågen I: »Varutinnan skola vi vända om?»
8. Menen I då, att en människa får röva från Gud? Ty I röven ju
från mig. Åter frågen I: »På vad sätt hava vi rövat från dig?»
Jo, i fråga om tionden och offergärden.
9. Förbannelse har drabbat eder, men ändå röven I från mig, så
många I ären.
10. Fören full tionde till förrådshuset, så att i mitt hus finnes
mat, och pröven så, hurudan jag sedan bliver, säger HERREN
Sebaot. Förvisso skall jag då öppna himmelens fönster över eder
och utgjuta över eder riklig välsignelse.
11. Och jag skall näpsa gräshopporna för eder, så att de icke mer
fördärva eder frukt på marken; ej heller skola edra vinträd mer
slå fel på fältet, säger HERREN Sebaot.
12. Och alla folk skola prisa eder sälla, ty edert land skall då
vara ljuvligt, säger HERREN Sebaot.

13. I haven talat hårda ord mot mig, säger HERREN. Nu frågen I:
»Vad hava vi då med varandra talat mot dig?»
14. I haven sagt: »Det är fåfängt att tjäna Gud. Eller vad vinning
hava vi därav att vi hålla, vad han har bjudit oss hålla, och
därav att vi gå i sorgdräkt inför HERREN Sebaot?
15. Nej, de fräcka vilja vi nu prisa sälla; ty de som göra, vad
ogudaktigt är, bliva upprättade, de gå fria, huru de än fresta
Gud.»

16. Men därunder hava också de som frukta HERREN talat med varandra;
och HERREN har aktat på dem och hört dem, och en minnesbok har
blivit skriven inför hans ansikte till åminnelse av dessa som
frukta HERREN och tänka på hans namn.
17. Och dessa, säger HERREN Sebaot, skall jag hava såsom min egendom
på den dag, då jag utför mitt verk; och jag skall skona dem,
såsom en fader skonar sin son, som tjänar honom.
18. Och I skolen då åter få se, vilken skillnad det är mellan den
rättfärdige och den ogudaktige, mellan den som tjänar Gud och
den som icke tjänar honom.
*39/04 Malaki, 4 Kapitlet
Malaki, 4 Kapitlet

HERRENS dag. Profeten Elias
tillkommelse.

1. Ty se, dagen kommer, och den skall brinna såsom en ugn. Då
skola alla fräcka människor och alla som göra, vad ogudaktigt
är, bliva lika strå, och dagen, den som kommer, skall förbränna
dem, säger HERREN Sebaot, så att varken rot eller krona lämnas
kvar av dem.
2. Men för eder, I som frukten mitt namn, skall rättfärdighetens
sol gå upp med läkedom under sina vingar. Då skolen I slippa ut
och hoppa såsom kalvar, som hava varit instängda i stallet.
3. Och de ogudaktiga skolen I trampa ned, ty de skola bliva såsom
aska under edra fötter på den dag, då jag utför mitt verk, säger
HERREN Sebaot.

4. Tänken på Moses lag, min tjänares, åt vilken jag på Horeb gav
stadgar och rätter för hela Israel.

5. Se, jag skall sända till eder profeten Elia, förrän HERRENS
stora och fruktansvärda dag kommer.
6. Och han skall vända fädernas hjärtan till barnen och barnens
hjärtan till deras fäder, för att jag icke, när jag kommer,
skall slå landet med tillspillogivning.
@c -*- 1917 -*-
*40/ Evangelium enligt Matteus
*40/01 Evangelium enligt Matteus, 1 Kapitlet
Evangelium enligt Matteus, 1 Kapitlet

Jesu släkttavla. Hans födelse och hans
namn.

1. Detta är Jesu Kristi, Davids sons, Abrahams sons, släkttavla.

2. Abraham födde Isak, Isak födde Jakob, Jakob födde Judas och hans
bröder;
3. Judas födde Fares och Sara med Tamar, Fares födde Esrom, Esrom
födde Aram;
4. Aram födde Aminadab, Aminadab födde Naasson, Naasson födde
Salmon;
5. Salmon födde Boes med Rakab, Boes födde Jobed med Rut, Jobed
födde Jessai;
6. Jessai födde David, konungen, David födde Salomo med Urias'
hustru;
7. Salomo födde Roboam, Roboam födde Abia. Abia födde Asaf;
8. Asaf födde Josafat, Josafat födde Joram, Joram födde Osias;
9. Osias födde Joatam, Joatam födde Akas, Akas födde Esekias;
10. Esekias födde Manasses, Manasses födde Amos, Amos födde Josias;
11. Josias födde Jekonias och hans bröder, vid den tid då folket
blev bortfört i fångenskap till Babylonien.
12. Sedan folket hade blivit bortfört i fångenskap till Babylonien,
födde Jekonias Salatiel, Salatiel födde Sorobabel;
13. Sorobabel födde Abiud, Abiud födde Eljakim, Eljakim födde Asor;
14. Asor födde Sadok, Sadok födde Akim, Akim födde Eliud;
15. Eliud födde Eleasar, Eleasar födde Mattan, Mattan födde Jakob;
16. Jakob födde Josef, Marias man, och av henne föddes Jesus, som
kallas Kristus.
17. Så utgöra släktlederna från Abraham intill David tillsammans
fjorton leder, och från David intill dess att folket blev
bortfört i fångenskap till Babylonien fjorton leder, och från
det att folket blev bortfört i fångenskap till Babylonien intill
Kristus fjorton leder.

18. Med Jesu Kristi födelse gick det så till.

Sedan Maria, hans moder, hade blivit trolovad med Josef, befanns
hon, förrän de kommo tillsammans, vara havande av helig ande.
19. Nu var Josef, hennes man, en rättsinnig man och ville icke
utsätta henne for vanära; därför beslöt han att hemligen skilja
sig från henne.
20. Men när han hade fått detta i sinnet, se, då visade sig i
drömmen en Herrens ängel för honom och sade: »Josef, Davids son,
frukta icke att taga till dig Maria, din hustru; ty det som är
avlat i henne är av helig ande.
21. Och hon skall föda en son, och honom skall du giva namnet
Jesus[1], ty han skall frälsa sitt folk ifrån deras synder.»

22. Allt detta har skett, för att det skulle fullbordas, som var
sagt av Herren genom profeten som sade:
23. »Se, jungfrun skall bliva havande och föda en son, och man skall
giva honom namnet Emmanuel» (det betyder Gud med oss).

24. När Josef hade vaknat upp ur sömnen, gjorde han som Herrens
ängel hade befallt honom och tog sin hustru till sig.
25. Och han kände henne icke, förrän hon hade fött en son; och honom
gav han namnet Jesus.

[1] Jämför hebr. jeschuá, som betyder frälsning.
*40/02 Evangelium enligt Matteus, 2 Kapitlet
Evangelium enligt Matteus, 2 Kapitlet

De vise männen. Flykten till Egypten.
Herodes' barnamord. Återkomsten.

1. När nu Jesus var född i Betlehem i Judeen, på konung Herodes'
tid, då kommo vise män från österns länder till Jerusalem
2. och sade: »Var är den nyfödde judakonungen? Vi hava nämligen
sett hans stjärna i östern och hava kommit för att giva honom
vår hyllning.»
3. När konung Herodes hörde detta, blev han förskräckt, och hela
Jerusalem med honom.
4. Och han församlade alla överstepräster och skriftlärde bland
folket och frågade dem var Messias skulle födas.
5. De svarade honom: »I Betlehem i Judeen; ty så är skrivet genom
profeten:
6. 'Och du Betlehem, du judiska bygd,
ingalunda är du minst bland Juda furstar,
ty av dig skall utgå en furste
som skall vara en herde för mitt folk Israel.'»

7. Då kallade Herodes hemligen till sig de vise männen och
utfrågade dem noga om tiden då stjärnan hade visat sig.
8. Sedan lät han dem fara till Betlehem och sade: »Faren åstad och
forsken noga efter barnet; och när I haven funnit det, så låten
mig veta detta, för att också jag må komma och giva det min
hyllning.»
9. När de hade hört konungens ord, foro de åstad; och se, stjärnan
som de hade sett i östern gick framför dem, till dess att den
kom över det ställe där barnet var. Där stannade den.
10. Och när de sågo stjärnan, uppfylldes de av mycket stor glädje.
11. Och de gingo in i huset och fingo se barnet med Maria, dess
moder. Då föllo de ned och gåvo det sin hyllning; och de togo
fram sina skatter och framburo åt det skänker: guld, rökelse och
myrra.
12. Sedan fingo de, genom en uppenbarelse i drömmen, befallning att
icke återvända till Herodes; och de drogo så en annan väg
tillbaka till sitt land.

13. Men när de hade dragit åstad, se, då visade sig i drömmen en
Herrens ängel för Josef och sade: »Stå upp och tag barnet och
dess moder med dig, och fly till Egypten, och bliv kvar där,
till dess jag säger dig till; ty Herodes tänker söka efter
barnet för att förgöra det.»
14. Då stod han upp och tog barnet och dess moder med sig om natten,
och drog bort till Egypten.
15. Där blev han kvar intill Herodes' död, för att det skulle
fullbordas, som var sagt av Herren genom profeten som sade:
»Ut ur Egypten kallade jag min son.»

16. När Herodes nu såg att han hade blivit gäckad av de vise männen,
blev han mycket vred. Och han sände åstad och lät döda alla de
gossebarn i Betlehem och hela området däromkring, som voro två år
gamla och därunder, detta enligt den uppgift om tiden, som han
hade fått genom att utfråga de vise männen.
17. Då fullbordades det som var sagt genom profeten Jeremias, när
han sade:
18. »Ett rop hördes i Rama,
gråt och mycken jämmer;
det var Rakel som begrät sina barn,
och hon ville icke låta trösta sig,
eftersom de icke mer voro till.»

19. Men när Herodes var död, se, då visade sig i drömmen en Herrens
ängel for Josef, i Egypten,
20. och sade: »Stå upp och tag barnet och dess moder med dig, och
begiv dig till Israels land; ty de som traktade efter barnets
liv äro nu döda.»
21. Då stod han upp och tog barnet och dess moder med sig, och
kom så till Israels land.
22. Men när han hörde att Arkelaus regerade över Judeen; efter sin
fader Herodes, fruktade han att begiva sig dit; och på grund av
en uppenbarelse i drömmen drog han bort till Galileens bygder.
23. Och när han hade kommit dit, bosatte han sig i en stad som hette
Nasaret, för att det skulle fullbordas, som var sagt genom
profeterna, att han skulle kallas nasaré.
*40/03 Evangelium enligt Matteus, 3 Kapitlet
Evangelium enligt Matteus, 3 Kapitlet

Johannes predikar och döper. Jesus
döpes.

1. Vid den tiden uppträdde Johannes döparen och predikade i Judeens
öken
2. och sade: »Gören bättring, ty himmelriket är nära.»
3. Det var om denne som profeten Esaias talade, när han sade:
»Hör rösten av en som ropar i öknen:
'Bereden vägen för Herren,
gören stigarna jämna för honom.'»

4. Och Johannes hade kläder av kamelhår och bar en lädergördel om
sina länder, och hans mat var gräshoppor och vildhonung.
5. Och från Jerusalem och hela Judeen och hela trakten omkring
Jordan gick då folket ut till honom
6. och lät döpa sig av honom i floden Jordan, och bekände därvid
sina synder.

7. Men när han såg många fariséer och sadducéer komma för att låta
döpa sig, sade han till dem: »I huggormars avföda, vem har
ingivit eder att söka komma undan den tillstundande vredesdomen?
8. Bären då ock sådan frukt som tillhör bättringen.
9. Och menen icke att I kunnen säga vid eder själva: 'Vi hava ju
Abraham till fader'; ty jag säger eder att Gud av dessa stenar
kan uppväcka barn åt Abraham.
10. Och redan är yxan satt till roten på träden; så bliver då vart
träd som icke bär god frukt avhugget och kastat i elden.
11. Jag döper eder i vatten till bättring, men den som kommer efter
mig, han är starkare än jag, och jag är icke ens värdig att bära
hans skor; han skall döpa eder i helig ande och eld.
12. Han har sin kastskovel i handen, och han skall noga rensa sin
loge och samla in sitt vete i ladan; men agnarna skall han
bränna upp i en eld som icke utsläckes.»

13. Därefter kom Jesus från Galileen till Johannes, vid Jordan, för
att låta döpa sig av honom;
14. men denne ville hindra honom och sade: »Jag behövde döpas av
dig, och du kommer till mig?»
15. Då svarade Jesus och sade till honom: »Låt det nu så ske; ty det
höves oss att så uppfylla all rättfärdighet. Då tillstadde han
honom det.
16. Och när Jesus var döpt, steg han strax upp ur vattnet; och se,
då öppnades himmelen, och han såg Guds Ande sänka sig ned såsom
en duva och komma över honom.
17. Och från himmelen kom en röst, som sade: »Denne är min älskade
Son, i vilken jag har funnit behag.»
*40/04 Evangelium enligt Matteus, 4 Kapitlet
Evangelium enligt Matteus, 4 Kapitlet

Jesus frestas av djävulen, bosätter sig
i Kapernaum, begynner predika, kallar
lärjungar, botar sjuka.

1. Därefter blev Jesus av Anden förd upp i öknen, för att han
skulle frestas av djävulen.
2. Och när han hade fastat i fyrtio dagar och fyrtio nätter, blev
han omsider hungrig.
3. Då trädde frestaren fram och sade till honom: »Är du Guds Son,
så bjud att dessa stenar bliva bröd.»
4. Men han svarade och sade: »Det är skrivet: 'Människan skall leva
icke allenast av bröd, utan av allt det som utgår av Guds mun.'»
5. Därefter tog djävulen honom med sig till den heliga staden och
ställde honom uppe på helgedomens mur
6. och sade till honom: »Är du Guds Son, så kasta dig ned; det är
ju skrivet:
'Han skall giva sina änglar befallning om dig,
och de skola bära dig på händerna,
så att du icke stöter din fot mot någon sten.'»
7. Jesus sade till honom: »Det är ock skrivet: 'Du skall icke
fresta Herren, din Gud.'»
8. Åter tog djävulen honom med sig, upp på ett mycket högt berg,
och visade honom alla riken i världen och deras härlighet
9. och sade till honom: »Allt detta vill jag giva dig, om du faller
ned och tillbeder mig.»
10. Då sade Jesus till honom: »Gå bort, Satan; ty det är skrivet:
'Herren, din Gud, skall du tillbedja, och honom allena skall du
tjäna.'»
11. Då lämnade djävulen honom; och se, änglar trädde fram och
betjänade honom.

12. Men när han hörde att Johannes hade blivit satt i fängelse, drog
han sig tillbaka till Galileen.
13. Och han lämnade Nasaret och begav sig till Kapernaum, som ligger
vid sjön, på Sabulons och Neftalims område, och bosatte sig där,
14. för att det skulle fullbordas, som var sagt genom profeten
Esaias, när han sade:

15. »Sabulons land och Neftalims land,
trakten åt havet till,
landet på andra sidan Jordan,
hedningarnas Galileen --
16. det folk som där satt i mörker
fick se ett stort ljus;
ja, de som sutto i dödens ängd och skugga,
för dem gick upp ett ljus.»

17. Från den tiden begynte Jesus predika och säga: »Gören bättring,
ty himmelriket är nära.»

18. Då han nu vandrade utmed Galileiska sjön, fick han se två bröder,
Simon, som kallas Petrus, och Andreas, hans broder, kasta ut nät
i sjön, ty de voro fiskare.
19. Och han sade till dem: »Följen mig så skall jag göra eder till
människofiskare.»
20. Strax lämnade de näten och följde honom.
21. När han hade gått därifrån ett stycke längre fram, fick han se
två andra bröder, Jakob, Sebedeus' son, och Johannes, hans
broder, där de jämte sin fader Sebedeus sutto i båten och
ordnade sina nät; och han kallade dem till sig.
22. Och strax lämnade de båten och sin fader och följde honom.

23. Och han gick omkring i hela Galileen och undervisade i deras
synagogor och predikade evangelium om riket och botade alla
slags sjukdomar och allt slags skröplighet bland folket.
24. Och ryktet om honom gick ut över hela Syrien, och man förde till
honom alla sjuka som voro hemsökta av olika slags lidanden och
plågor, alla som voro besatta eller månadsrasande eller lama;
och han botade dem.
25. Och honom följde mycket folk ifrån Galileen och Dekapolis och
Jerusalem och Judeen och från landet på andra sidan Jordan.
*40/05 Evangelium enligt Matteus, 5 Kapitlet
Evangelium enligt Matteus, 5 Kapitlet

Början av Jesu bergspredikan.

1. När han nu såg folket, gick han upp på berget; och sedan han
hade satt sig ned, trädde hans lärjungar fram till honom.
2. Då öppnade han sin mun och undervisade dem och sade:
3. »Saliga äro de som äro fattiga i anden, ty dem hör himmelriket
till.
4. Saliga äro de som sörja, ty de skola bliva tröstade.
5. Saliga äro de saktmodiga, ty de skola besitta jorden.
6. Saliga äro de som hungra och törsta efter rättfärdighet, ty de
skola bliva mättade.
7. Saliga äro de barmhärtiga, ty dem skall vederfaras
barmhärtighet.
8. Saliga äro de renhjärtade, ty de skola se Gud.
9. Saliga äro de fridsamma, ty de skola kallas Guds barn.
10. Saliga äro de som lida förföljelse för rättfärdighets skull, ty
dem hör himmelriket till.
11. Ja, saliga ären I, när människorna för min skull smäda och
förfölja eder och sanningslöst säga allt ont mot eder.
12. Glädjens och fröjden eder, ty eder lön är stor i himmelen. Så
förföljde man ju ock profeterna, som voro före eder.

13. I ären jordens salt; men om saltet mister sin sälta, varmed
skall man då giva det sälta igen? Till intet annat duger det än
till att kastas ut och trampas ned av människorna.
14. I ären världens ljus. Icke kan en stad döljas, som ligger uppe
på ett berg?
15. Ej heller tänder man ett ljus och sätter det under skäppan, utan
man sätter det på ljusstaken, så att det lyser för alla dem som
äro i huset.
16. På samma sätt må ock edert ljus lysa inför människorna, så att
de se edra goda gärningar och prisa eder Fader, som är i
himmelen.

17. I skolen icke mena att jag har kommit för att upphäva lagen
eller profeterna. Jag har icke kommit för att upphäva, utan för
att fullborda.
18. Ty sannerligen säger jag eder: Intill dess himmel och jord
förgås, skall icke den minsta bokstav, icke en enda prick av
lagen förgås, förrän det allt har fullbordats.
19. Därför, den som upphäver ett av de minsta bland dessa bud och
lär människorna så, han skall räknas för en av de minsta i
himmelriket; men den som håller dem och lär människorna så, han
skall räknas för stor i himmelriket.
20. Ty jag säger eder, att om eder rättfärdighet icke övergår de
skriftlärdes och fariséernas, så skolen I icke komma in i
himmelriket.

21. I haven hört att det är sagt till de gamle: 'Du skall icke
dräpa; och den som dräper, han är hemfallen åt Domstolens[1]
dom.'
22. Men jag säger eder: Var och en som vredgas på sin broder, han är
hemfallen åt Domstolens dom; men den som säger till sin broder:
'Du odåga', han är hemfallen åt Stora rådets dom; och den som
säger: 'Du dåre', han är hemfallen åt det brinnande Gehenna.
23. Därför, om du kommer med din gåva till altaret, och där drager
dig till minnes att din broder har något emot dig,
24. så lägg ned din gåva där framför altaret, och gå först bort och
förlik dig med din broder, och kom sedan och bär fram din gåva.
25. Var villig till snar förlikning med din motpart, medan du ännu
är med honom på vägen, så att din motpart icke drager dig inför
domaren, och domaren överlämnar dig åt rättstjänaren, och du
bliver kastad i fängelse.
26. Sannerligen säger jag dig: Du skall icke slippa ut därifrån,
förrän du har betalt den yttersta skärven.

27. I haven hört att det är sagt: 'Du skall icke begå
äktenskapsbrott.'
28. Men jag säger eder: Var och en som med begärelse ser på en
annans hustru, han har redan begått äktenskapsbrott med henne i
sitt hjärta.
29. Om nu ditt högra öga är dig till förförelse, så riv ut det och
kasta det ifrån dig; ty det är bättre för dig att en av dina
lemmar fördärvas, än att hela din kropp kastas i Gehenna.
30. Och om din högra hand är dig till förförelse, så hugg av den och
kasta den ifrån dig; ty det är bättre för dig att en av dina
lemmar fördärvas, än att hela din kropp kommer till Gehenna.

31. Det är ock sagt: 'Den som vill skilja sig från sin hustru han
skall giva henne skiljebrev.'
32. Men jag säger eder: Var och en som skiljer sig från sin hustru
för någon annan saks skull än för otukt, han bliver orsak till
att äktenskapsbrott begås med henne. Och den som tager en
frånskild kvinna till hustru, han begår äktenskapsbrott.

33. Ytterligare haven I hört att det är sagt till de gamle: 'Du
skall icke svärja falskt' och 'Du skall hålla din ed inför
Herren.'
34. Men jag säger eder att I alls icke skolen svärja, varken vid
himmelen, ty den är 'Guds tron',
35. ej heller vid jorden, ty den är 'hans fotapall', ej heller vid
Jerusalem, ty det är 'den store Konungens stad';
36. ej heller må du svärja vid ditt huvud, ty du kan icke göra ett
enda hår vare sig vitt eller svart;
37. utan sådant skall edert tal vara, att ja är ja, och nej är nej.
Vad därutöver är, det är av ondo.

38. I haven hört att det är sagt: 'Öga för öga och tand för tand.'
39. Men jag säger eder att I icke skolen stå emot en oförrätt; utan
om någon slår dig på den högra kinden, så vänd ock den andra
till åt honom;
40. och om någon vill gå till rätta med dig för att beröva dig din
livklädnad, så låt honom få manteln med;
41. och om någon tvingar dig att till hans tjänst gå med en mil, så
gå två med honom.
42. Giv åt den som beder dig, och vänd dig icke bort ifrån den som
vill låna av dig.

43. I haven hört att det är sagt: 'Du skall älska din nästa och hata
din ovän.'
44. Men jag säger eder: Älsken edra ovänner, och bedjen för dem som
förfölja eder,
45. och varen så eder himmelske Faders barn; han låter ju sin sol gå
upp över både onda och goda och låter det regna över både
rättfärdiga och orättfärdiga.
46. Ty om I älsken dem som älska eder, vad lön kunnen I få därför?
Göra icke publikanerna detsamma?
47. Och om I visen vänlighet mot edra bröder allenast, vad
synnerligt gören I därmed? Göra icke hedningarna detsamma?
48. Varen alltså I fullkomliga, såsom eder himmelske Fader är
fullkomlig.»

[1] Se Domstol i Ordförkl.
*40/06 Evangelium enligt Matteus, 6 Kapitlet
Evangelium enligt Matteus, 6 Kapitlet

Fortsättning av Jesu bergspredikan.

1. »Tagen eder till vara för att öva eder rättfärdighet inför
människorna, för att bliva sedda av dem; annars haven I ingen
lön hos eder Fader, som är i himmelen.
2. Därför, när du giver en allmosa, så låt icke stöta i basun för
dig, såsom skrymtarna göra i synagogorna och på gatorna, för att
de skola bliva prisade av människorna. Sannerligen säger jag
eder: De hava fått ut sin lön.
3. Nej, när du giver en allmosa, låt då din vänstra hand icke få
veta vad den högra gör,
4. så att din allmosa gives i det fördolda. Då skall din Fader,
som ser i det fördolda, vedergälla dig.

5. Och när I bedjen, skolen I icke vara såsom skrymtarna, vilka
gärna stå i synagogorna och i gathörnen och bedja, för att bliva
sedda av människorna. Sannerligen säger jag eder: De hava fått
ut sin lön.
6. Nej, när du vill bedja, gå då in i din kammare, och stäng igen
din dörr, och bed till din Fader i det fördolda. Då skall din
Fader, som ser i det fördolda, vedergälla dig.

7. Men i edra böner skolen I icke hopa tomma ord såsom hedningarna,
vilka mena att de skola bliva bönhörda för sina många ords
skull.
8. Så varen då icke lika dem; eder Fader vet ju vad I behöven,
förrän I bedjen honom.
9. I skolen alltså bedja sålunda:

'Fader vår, som är i himmelen! Helgat varde ditt namn[1];
10. tillkomme ditt rike; ske din vilja, såsom i himmelen, så ock på
jorden;
11. vårt dagliga bröd giv oss i dag;
12. och förlåt oss våra skulder, såsom ock vi förlåta dem oss
skyldiga äro;
13. och inled oss icke i frestelse, utan fräls oss ifrån ondo.'

14. Ty om I förlåten människorna deras försyndelser, så skall ock
eder himmelske Fader förlåta eder;
15. men om I icke förlåten människorna, så skall ej heller eder
Fader förlåta edra försyndelser.

16. Och när I fasten, skolen I icke visa en bedrövad uppsyn såsom
skrymtarna, vilka vanställa sina ansikten för att bliva sedda av
människorna med sin fasta. Sannerligen säger jag eder: De hava
fått ut sin lön.
17. Nej, när du fastar, smörj då ditt huvud och två ditt ansikte,
18. för att du icke må bliva sedd av människorna med din fasta, utan
allenast av din Fader, som är i det fördolda. Då skall din
Fader, som ser i det fördolda, vedergälla dig.

19. Samlen eder icke skatter på jorden, där mott och mal förstöra,
och där tjuvar bryta sig in och stjäla,
20. utan samlen eder skatter i himmelen, där mott och mal icke
förstöra, och där inga tjuvar bryta sig in och stjäla.
21. Ty där din skatt är, där kommer ock ditt hjärta att vara.

22. Ögat är kroppens lykta. Om nu ditt öga är friskt, så får hela
din kropp ljus.
23. Men om ditt öga är fördärvat, då bliver hela din kropp höljd i
mörker. Är det nu så, att ljuset, som du har i dig, är mörker,
huru djupt bliver då icke mörkret!

24. Ingen kan tjäna två herrar; ty antingen kommer han då att hata
den ene och älska den andre, eller kommer han att hålla sig till
den förre och förakta den senare. I kunnen icke tjäna både Gud
och Mamon[2].

25. Därför säger jag eder: Gören eder icke bekymmer för edert liv,
vad I skolen äta eller dricka, ej heller för eder kropp, vad I
skolen kläda eder med. Är icke livet mer än maten, och kroppen
mer än kläderna?
26. Sen på fåglarna under himmelen: de så icke, ej heller skörda de,
ej heller samla de in i lador; och likväl föder eder himmelske
Fader dem. Ären I icke mycket mer än de?
27. Vilken av eder kan, med allt sitt bekymmer, lägga en enda aln
till sin livslängd?
28. Och varför bekymren I eder för kläder? Beskåden liljorna på
marken, huru de växa: de arbeta icke, ej heller spinna de;
29. och likväl säger jag eder att icke ens Salomo i all sin
härlighet var så klädd som en av dem.
30. Kläder nu Gud så gräset på marken, vilket i dag står och i
morgon kastas i ugnen, skulle han då icke mycket mer kläda eder,
I klentrogne?
31. Så gören eder nu icke bekymmer, och sägen icke: 'Vad skola vi
äta?' eller: 'Vad skola vi dricka?' eller: 'Vad skola vi kläda
oss med?'
32. Efter allt detta söka ju hedningarna, och eder himmelske Fader
vet att I behöven allt detta.
33. Nej, söken först efter hans rike och hans rättfärdighet, så
skall också allt detta andra tillfalla eder.
34. Gören eder alltså icke bekymmer för morgondagen, ty morgondagen
skall själv bära sitt bekymmer. Var dag har nog av sin egen
plåga.»

[1] Se Fader vår i Ordförklaringarna.
[2] Se Mamon i Ordförklaringarna.
*40/07 Evangelium enligt Matteus, 7 Kapitlet
Evangelium enligt Matteus, 7 Kapitlet

Slutet av Jesu bergspredikan.

1. »Dömen icke, på det att I icke mån bliva dömda;
2. ty med den dom varmed I dömen skolen I bliva dömda, och med det
mått som I mäten med skall ock mätas åt eder.
3. Huru kommer det till, att du ser grandet i din broders öga, men
icke bliver varse bjälken i ditt eget öga?
4. Eller huru kan du säga till din broder: 'Låt mig taga ut grandet
ur ditt öga', du som har en bjälke i ditt eget öga?
5. Du skrymtare, tag först ut bjälken ur ditt eget öga; därefter må
du se till, att du kan taga ut grandet ur din broders öga.

6. Given icke åt hundarna vad heligt är, och kasten icke edra
pärlor för svinen, på det att dessa icke må trampa dem under
fötterna och sedan vända sig om och sarga eder.

7. Bedjen, och eder skall varda givet; söken, och I skolen finna;
klappen, och för eder skall varda upplåtet.
8. Ty var och en som beder, han får; och den som söker, han finner;
och för den som klappar skall varda upplåtet.
9. Eller vilken är den man bland eder, som räcker sin son en sten,
när han beder honom om bröd,
10. eller som räcker honom en orm, när han beder om fisk?
11. Om nu I, som ären onda, förstån att giva edra barn goda gåvor,
huru mycket mer skall icke då eder Fader, som är i himmelen,
giva vad gott är åt dem som bedja honom!

12. Därför, allt vad I viljen att människorna skola göra eder, det
skolen I ock göra dem; ty detta är lagen och profeterna.

13. Gån in genom den trånga porten. Ty vid och bred är den väg som
leder till fördärvet, och många äro de som gå fram på den;
14. och den port är trång och den väg är smal, som leder till livet,
och få äro de som finna den.

15. Tagen eder till vara för falska profeter, som komma till eder i
fårakläder, men invärtes äro glupande ulvar.
16. Av deras frukt skolen I känna dem. Icke hämtar man väl
vindruvor från törnen, eller fikon från tistlar?
17. Så bär vart och ett gott träd god frukt, men ett dåligt träd bär
ond frukt.
18. Ett gott träd kan icke bära ond frukt, ej heller kan ett dåligt
träd bära god frukt.
19. Vart träd som icke bär god frukt bliver avhugget och kastat i
elden.
20. Alltså skolen I känna dem av deras frukt. --
21. Icke kommer var och en in i himmelriket, som säger till mig:
'Herre, Herre', utan den som gör min himmelske Faders vilja.
22. Många skola på 'den dagen'[1] säga till mig: 'Herre, Herre,
hava vi icke profeterat i ditt namn och genom ditt namn drivit
ut onda andar och genom ditt namn gjort många kraftgärningar?'
23. Men då skall jag betyga för dem: 'Jag har aldrig känt eder; gån
bort ifrån mig, I ogärningsmän.'

24. Därför, var och en som hör dessa mina ord och gör efter dem, han
må liknas vid en förståndig man som byggde sitt hus på
hälleberget.
25. Och slagregn föll, och vattenströmmarna kommo, och vindarna
blåste och kastade sig mot det huset; och likväl föll det icke
omkull, eftersom det var grundat på hälleberget.
26. Men var och en som hör dessa mina ord och icke gör efter dem,
han må liknas vid en oförståndig man som byggde sitt hus på
sanden.
27. Och slagregn föll, och vattenströmmarna kommo, och vindarna
blåste och slogo mot det huset; och det föll omkull, och dess
fall var stort.»

28. När Jesus hade slutat detta tal, häpnade folket över hans
förkunnelse;
29. ty han förkunnade sin lära för dem med makt och myndighet, och
icke såsom deras skriftlärde.

[1] Se Dagen i Ordförklaringarna
*40/08 Evangelium enligt Matteus, 8 Kapitlet
Evangelium enligt Matteus, 8 Kapitlet

Jesus botar en spetälsk man och en
hövitsmans tjänare, så ock Petrus'
svärmoder och andra sjuka, undervisar om
sin efterföljelse, stillar en storm på
sjön, botar två besatta.

1. Sedan han hade kommit ned från berget, följde honom mycket folk.
2. Då trädde en spetälsk man fram och föll ned för honom och sade:
»Herre, vill du, så kan du göra mig ren.»
3. Då räckte han ut handen och rörde vid honom och sade: »Jag vill;
bliv ren.» Och strax blev han ren från sin spetälska.
4. Och Jesus sade till honom: »Se till, att du icke säger detta för
någon; men gå bort och visa dig för prästen, och frambär den
offergåva som Moses har påbjudit, till ett vittnesbörd för dem.»

5. När han därefter kom in i Kapernaum, trädde en hövitsman fram
till honom och bad honom
6. och sade: »Herre, min tjänare ligger därhemma lam och lider
svårt.»
7. Han sade till honom: »Skall då jag komma och bota honom?»
8. Hövitsmannen svarade och sade: »Herre, jag är icke värdig att du
går in under mitt tak. Men säg allenast ett ord, så bliver min
tjänare frisk.
9. Jag är ju själv en man som står under andras befäl: jag har ock
krigsmän under mig, och om jag säger till en av dem: 'Gå', så
går han, eller till en annan: 'Kom', så kommer han; och om jag
säger till min tjänare: 'Gör det', då gör han så.»
10. När Jesus hörde detta, förundrade han sig och sade till dem som
följde honom: »Sannerligen säger jag eder: I Israel har jag icke
hos någon funnit så stor tro.
11. Och jag säger eder: Många skola komma från öster och väster och
få vara med Abraham, Isak och Jakob till bords i himmelriket,
12. men rikets barn skola bliva utkastade i mörkret därutanför; där
skall vara gråt och tandagnisslan.»
13. Och Jesus sade till hövitsmannen: »Gå; såsom du tror, så må det
ske dig.» Och i samma stund blev tjänaren frisk.

14. När Jesus sedan kom in i Petrus' hus, fick han se hans svärmoder
ligga sjuk i feber.
15. Då rörde han vid hennes hand, och febern lämnade henne; och hon
stod upp och betjänade honom.

16. Men när det hade blivit afton, förde man till honom många som
voro besatta; och han drev ut andarna med sitt blotta ord, och
alla som voro sjuka botade han,
17. för att det skulle fullbordas, som var sagt genom profeten
Esaias, när han sade:
»Han tog på sig våra krankheter,
och våra sjukdomar bar han.»

18. Då nu Jesus såg mycket folk omkring sig, bjöd han att man skulle
fara över till andra stranden.
19. Och en skriftlärd kom fram och sade till honom: »Mästare, jag
vill följa dig varthelst du går.»
20. Då svarade Jesus honom: »Rävarna hava kulor, och himmelens
fåglar hava nästen; men Människosonen har ingen plats där han
kan vila sitt huvud.»
21. Och en annan av hans lärjungar sade till honom: »Herre, tillstäd
mig att först gå bort och begrava min fader.»
22. Då svarade Jesus honom: »Följ du mig, och låt de döda begrava
sina döda.»

23. Och han steg i båten, och hans lärjungar följde honom.
24. Och se, då uppstod en häftig storm på sjön, så att vågorna
slogo över båten; men han låg och sov.
25. Då gingo de fram och väckte honom och sade: »Herre, hjälp oss;
vi förgås.»
26. Han sade till dem: »I klentrogne, varför rädens I?» Därefter
stod han upp och näpste vindarna och sjön, och det blev alldeles
lugnt.
27. Och människorna förundrade sig och sade: »Vad är denne för en,
eftersom både vindarna och sjön äro honom lydiga?»

28. När han så hade kommit över till gadarenernas land på andra
stranden, kommo två besatta emot honom, ut från gravarna där.
Och de voro mycket våldsamma, så att ingen kunde färdas den
vägen fram.
29. Dessa ropade då och sade: »Vad har du med oss att göra, du Guds
Son? Har du kommit hit för att plåga oss, förrän tid är?»
30. Nu gick där långt ifrån dem en stor svinhjord i bet.
31. Och de onda andarna bådo honom och sade: »Om du vill driva ut
oss så låt oss fara in i svinhjorden.»
32. Då sade han till dem: »Faren åstad.» Och de gåvo sig åstad och
foro in i svinen. Och se, då störtade sig hela hjorden utför
branten ned i sjön och omkom i vattnet.
33. Men herdarna flydde; och när de hade kommit in i staden,
omtalade de alltsammans, och särskilt vad som hade skett med de
besatta.
34. Då gick hela staden ut för att möta Jesus; och när de fingo se
honom, bådo de att han skulle begiva sig bort ifrån deras
område.
*40/09 Evangelium enligt Matteus, 9 Kapitlet
Evangelium enligt Matteus, 9 Kapitlet

Jesus botar en lam man, kallar Matteus,
undervisar om fasta, botar en kvinna som
lider av blodgång, uppväcker från döden
en synagogföreståndares dotter, öppnar
två blindas ögon, botar en dövstum,
vandrar omkring i Galileen.

1. Och han steg i en båt och for över och kom till sin egen stad.
2. Då förde de till honom en lam man, som låg på en säng. När
Jesus såg deras tro sade han till den lame: »Var vid gott mod,
min son; dina synder förlåtas dig.»
3. Då sade några av de skriftlärde vid sig själva: »Denne hädar.»
4. Men Jesus förstod deras tankar och sade: »Varför tänken I i edra
hjärtan vad ont är?
5. Vilket är lättare, att säga: 'Dina synder förlåtas dig' eller
att säga: 'Stå upp och gå'?
6. Men för att I skolen veta att Människosonen har makt här på
jorden att förlåta synder, så stå upp» -- sade han nu till den
lame -- »och tag din säng och gå hem.»
7. Då stod han upp och gick hem.
8. När folket såg detta, blevo de häpna och prisade Gud, som hade
givit sådan makt åt människor.

9. När Jesus därifrån gick vidare fram, fick han se en man, som
hette Matteus, sitta vid tullhuset. Och han sade till denne:
»Följ mig.» Då stod han upp och följde honom.

10. När han därefter låg till bords i hans hus, kommo många
publikaner och syndare dit och voro bordsgäster där, jämte Jesus
och hans lärjungar.
11. Men då fariséerna sågo detta, sade de till hans lärjungar: »Huru
kan eder mästare äta med publikaner och syndare?»
12. När han hörde detta, sade han: »Det är icke de friska som behöva
läkare, utan de sjuka.
13. Men gån I åstad och lären eder vad de orden betyda: 'Jag har
behag till barmhärtighet, och icke till offer.' Ty jag har icke
kommit för att kalla rättfärdiga, utan för att kalla syndare.»

14. Därefter kommo Johannes' lärjungar till honom och sade: »Varför
fasta icke dina lärjungar då vi och fariséerna ofta fasta?»
15. Jesus svarade dem: »Icke kunna väl bröllopsgästerna sörja, så
länge brudgummen är hos dem? Men den tid skall komma, då
brudgummen tages ifrån dem, och då skola de fasta. --
16. Ingen sätter en lapp av okrympt tyg på en gammal mantel, ty det
isatta stycket skulle riva bort ännu mer av manteln, och hålet
skulle bliva värre.
17. Ej heller slår man nytt vin I gamla skinnläglar; om någon så
gjorde, skulle läglarna sprängas sönder och vinet spillas ut,
jämte det att läglarna fördärvades. Nej, man slår nytt vin i
nya läglar, så bliva båda delarna bevarade.»

18. Medan han talade detta till dem, trädde en synagogföreståndare
fram och föll ned för honom och sade: »Min dotter har just nu
dött, men kom och lägg din hand på henne, så bliver hon åter
levande.»
19. Då stod Jesus upp och följde honom med sina lärjungar.

20. Men en kvinna, som i tolv år hade lidit av blodgång, närmade sig
honom bakifrån och rörde vid hörntofsen på hans mantel.
21. Ty hon sade vid sig själv: »Om jag allenast får röra vid hans
mantel, så bliver jag hulpen.»
22. Då vände Jesus sig om, och när han fick se henne, sade han: »Var
vid gott mod, min dotter; din tro har hjälpt dig.» Och kvinnan
var hulpen från den stunden.

23. När Jesus sedan kom in i föreståndarens hus och fick se
flöjtblåsarna och folket som höjde klagolåt,
24. sade han: »Gån bort härifrån; ty flickan är icke död, hon
sover.» Då hånlogo de åt honom.
25. Men sedan folket hade blivit utvisat, gick han in och tog
flickan vid handen. Då stod hon upp.
26. Och ryktet härom gick ut över hela det landet.

27. När Jesus gick därifrån, följde honom två blinda som ropade och
sade: »Davids son, förbarma dig över oss.»
28. Och då han kom hem, trädde de blinda fram till honom; och Jesus
frågade dem: »Tron I att jag kan göra detta?» De svarade honom:
»Ja, Herre.»
29. Då rörde han vid deras ögon och sade: »Ske eder efter eder tro.»
30. Och deras ögon öppnades. Och Jesus tillsade dem strängeligen
att se till, att ingen finge veta detta.
31. Men de gingo åstad och utspridde ryktet om honom över hela det
landet.

32. När dessa voro på väg ut, förde man till honom en dövstum som
var besatt.
33. Och när den onde anden hade blivit utdriven, talade den
dövstumme. Och folket förundrade sig och sade: »Sådant har
aldrig förut varit sett i Israel.»
34. Men fariséerna sade: »Det är med de onda andarnas furste som han
driver ut de onda andarna.»

35. Och Jesus gick omkring i alla städer och byar och undervisade i
deras synagogor och predikade evangelium om riket och botade
alla slags sjukdomar och allt slags skröplighet.
36. Och när han såg folkskarorna, ömkade han sig över dem, eftersom
de voro så illa medfarna och uppgivna, »lika får som icke hava
någon herde.»
37. Därför sade han till sina lärjungar: »Skörden är mycken, men
arbetarna äro få.
38. Bedjen fördenskull skördens Herre att han sänder ut arbetare
till sin skörd.»
*40/10 Evangelium enligt Matteus, 10 Kapitlet
Evangelium enligt Matteus, 10 Kapitlet

Jesus sänder ut sina tolv lärjungar.

1. Och han kallade till sig sina tolv lärjungar och gav dem makt
över orena andar, till att driva ut dem, så ock makt att bota
alla slags sjukdomar och allt slags skröplighet.
2. Och dessa äro de tolv apostlarnas namn: först Simon, som kallas
Petrus, och Andreas, hans broder; vidare Jakob, Sebedeus' son,
och Johannes, hans broder;
3. Filippus och Bartolomeus; Tomas och Matteus, publikanen; Jakob,
Alfeus' son, och Lebbeus;
4. Simon ivraren och Judas Iskariot, densamme som förrådde honom.
5. Dessa tolv sände Jesus ut; och han bjöd dem och sade:

»Ställen icke eder färd till hedningarna, och gån icke in i
någon samaritisk stad,
6. utan gån hellre till de förlorade fåren av Israels hus.
7. Och där I gån fram skolen I predika och säga: 'Himmelriket är
nära.'
8. Boten sjuka, uppväcken döda, gören spetälska rena, driven ut
onda andar. I haven fått för intet; så given ock för intet.
9. Skaffen eder icke guld eller silver eller koppar i edra bälten,
10. icke någon ränsel för eder färd, ej heller dubbla livklädnader,
ej heller skor eller stav; ty arbetaren är värd sin mat.
11. Men när I haven kommit in i någon stad eller by, så utforsken
vilken därinne som är värdig, och stannen hos honom, till dess I
lämnen den orten.
12. Och när I kommen in i ett hus, så hälsen det.
13. Om då det huset är värdigt, så må den frid I tillönsken det
komma däröver; men om det icke är värdigt, då må den frid I
tillönsken det vända tillbaka till eder.
14. Och om man på något ställe icke tager emot eder och icke hör på
edra ord, så gån ut ur det huset eller den staden, och skudden
stoftet av edra fötter.
15. Sannerligen säger jag eder: För Sodoms och Gomorras land skall
det på domens dag bliva drägligare än för den staden.

16. Se, jag sänder eder åstad såsom får mitt in ibland ulvar. Varen
fördenskull kloka såsom ormar och menlösa såsom duvor.
17. Tagen eder till vara för människorna; ty de skola draga eder
inför domstolar, och i sina synagogor skola de gissla eder;
18. och I skolen föras fram också inför landshövdingar och konungar,
för min skull, till ett vittnesbörd för dem och för hedningarna.

19. Men när man drager eder inför rätta, gören eder då icke bekymmer
för huru eller vad I skolen tala; ty vad I skolen tala skall
bliva eder givet i den stunden.
20. Det är icke I som skolen tala, utan det är eder Faders Ande som
skall tala i eder.

21. Och den ene brodern skall då överlämna den andre till att dödas,
ja ock fadern sitt barn; och barn skola sätta sig upp mot sina
föräldrar och skola döda dem.
22. Och I skolen bliva hatade av alla, för mitt namns skull. Men
den som är ståndaktig intill änden, han skall bliva frälst. --
23. När de nu förfölja eder i en stad, så flyn till en annan; och om
de också där förfölja eder, så flyn till ännu en annan. Ty
sannerligen säger jag eder: I skolen icke hava hunnit igenom
alla Israels städer, förrän Människosonen kommer.

24. Lärjungen är icke förmer än sin mästare, ej heller är tjänaren
förmer än sin herre.
25. Det må vara lärjungen nog, om det går honom såsom hans mästare,
och tjänaren, om det går honom såsom hans herre. Om de hava
kallat husbonden för Beelsebul, huru mycket mer skola de icke så
kalla hans husfolk!
26. Frukten alltså icke för dem; ty intet är förborgat, som icke
skall bliva uppenbarat, och intet är fördolt, som icke skall
bliva känt.
27. Vad jag säger eder i mörkret, det skolen säga i ljuset, och vad
I hören viskas i edert öra, det skolen I predika på taken.
28. Och frukten icke för dem som väl kunna dräpa kroppen, men icke
hava makt att dräpa själen, utan frukten fastmer honom som har
makt att förgöra både själ och kropp i Gehenna. --
29. Säljas icke två sparvar för en skärv[1]? Och icke en av dem
faller till jorden utan eder Faders vilja.
30. Men på eder äro till och med huvudhåren allasammans räknade.
31. Frukten alltså icke; I ären mer värda än många sparvar.
32. Därför, var och en som bekänner mig inför människorna, honom
skall ock jag kännas vid inför min Fader, som är i himmelen.
33. Men den som förnekar mig inför människorna, honom skall ock
jag förneka inför min Fader, som är i himmelen.

34. I skolen icke mena att jag har kommit för att sända frid på
jorden. Jag har icke kommit för att sända frid, utan svärd.
35. Ja, jag har kommit för att uppväcka söndring, så att
'sonen sätter sig upp mot sin fader
och dottern mot sin moder
och sonhustrun mot sin svärmoder,
36. och envar får sitt eget husfolk till fiender'.

37. Den som älskar fader eller moder mer än mig, han är mig icke
värdig, och den som älskar son eller dotter mer än mig, han är
mig icke värdig;
38. och den som icke tager sitt kors på sig och efterföljer mig, han
är mig icke värdig.
39. Den som finner sitt liv, han skall mista det, och den som mister
sitt liv, för min skull, han skall finna det. --
40. Den som tager emot eder, han tager emot mig, och den som tager
emot mig, han tager emot honom som har sänt mig.
41. Den som tager emot en profet, därför att det är en profet, han
skall få en profets lön; och den som tager emot en rättfärdig
man, därför att det är en rättfärdig man, han skall få en
rättfärdig mans lön.
42. Och den som giver en av dessa små allenast en bägare friskt
vatten att dricka, därför att det är en lärjunge -- sannerligen
säger jag eder: Han skall ingalunda gå miste om sin lön.»

[1] Se Skärv i Ordförklaringarna.
*40/11 Evangelium enligt Matteus, 11 Kapitlet
Evangelium enligt Matteus, 11 Kapitlet

Jesus vittnar om sig och om Johannes
döparen, bestraffar folkets otro, prisar
sin Faders frälsningsråd, inbjuder till
sig de arbetande och betungade.

1. När Jesus hade givit sina tolv lärjungar alla dessa bud, gick
han därifrån vidare, för att undervisa och predika i deras
städer.

2. Men när Johannes i sitt fängelse fick höra om Kristi gärningar,
sände han bud med sina lärjungar
3. och lät fråga honom: »Är du den som skulle komma, eller skola vi
förbida någon annan?»
4. Då svarade Jesus och sade till dem: »Gån tillbaka och omtalen
för Johannes vad I hören och sen:
5. blinda få sin syn, halta gå, spetälska bliva rena, döva höra,
döda uppstå, och 'för fattiga förkunnas glädjens budskap'.
6. Och salig är den för vilken jag icke bliver en stötesten.»

7. När dessa sedan gingo bort, begynte Jesus tala till folket om
Johannes:
»Varför var det I gingen ut i öknen? Var det för att se ett rör
som drives hit och dit av vinden?
8. Eller varför gingen I ut? Var det för att se en människa klädd
i fina kläder? De som bära fina kläder, dem finnen I ju i
konungapalatsen.
9. Varför gingen I då ut? Var det för att se en profet? Ja, jag
säger eder: Ännu mer än en profet är han.
10. Han är den om vilken det är skrivet:
'Se, jag sänder ut min ängel framför dig,
och han skall bereda vägen för dig.'
11. Sannerligen säger jag eder: Bland dem som äro födda av kvinnor
har ingen uppstått, som har varit större än Johannes döparen;
men den som är minst i himmelriket är likväl större än han.
12. Och från Johannes döparens dagar intill denna stund tränger
himmelriket fram med storm, och människor storma fram och rycka
det till sig.
13. Ty alla profeterna och lagen hava profeterat intill Johannes;
14. och om I viljen tro det: han är Elias, den som skulle komma.
15. Den som har öron, han höre.

16. Men vad skall jag likna detta släkte vid? Det är likt barn som
sitta på torgen och ropa till andra barn
17. och säga:
'Vi hava spelat för eder,
och I haven icke dansat;
vi hava sjungit sorgesång,
och I haven icke jämrat eder.'
18. Ty Johannes kom, och han varken äter eller dricker, och så säger
man: 'Han är besatt av en ond ande.'
19. Människosonen kom, och han både äter och dricker, och nu säger
man: 'Se vilken frossare och vindrinkare han är, en publikaners
och syndares vän!' Men Visheten har fått rätt av sina barn.»

20. Därefter begynte han tala bestraffande ord till de städer i
vilka han hade utfört så många av sina kraftgärningar, och
förehålla dem att de icke hade gjort bättring:
21. »Ve dig, Korasin! Ve dig, Betsaida! Ty om de kraftgärningar
som äro gjorda i eder hade blivit gjorda i Tyrus och Sidon, så
skulle de för länge sedan hava gjort bättring i säck och aska.
22. Men jag säger eder: För Tyrus och Sidon skall det på domens dag
bliva drägligare än för eder.

23. Och du, Kapernaum, skall väl du bliva upphöjt till himmelen?
Nej, ned till dödsriket måste du fara. Ty om de kraftgärningar
som äro gjorda i dig hade blivit gjorda i Sodom, så skulle det
hava stått ännu i dag.
24. Men jag säger eder att det för Sodoms land skall på domens dag
bliva drägligare än för dig.»

25. Vid den tiden talade Jesus och sade: »Jag prisar dig, Fader, du
himmelens och jordens Herre, för att du väl har dolt detta för
de visa och kloka, men uppenbarat det för de enfaldiga.
26. Ja, Fader; så har ju varit ditt behag.
27. Allt har av min Fader blivit förtrott åt mig. Och ingen känner
Sonen utom Fadern, ej heller känner någon Fadern utom Sonen och
den för vilken Sonen vill göra honom känd. --
28. Kommen till mig, I alla som arbeten och ären betungade, så skall
jag giva eder ro.
29. Tagen på eder mitt ok och lären av mig, ty jag är saktmodig och
ödmjuk i hjärtat; 'så skolen I finna ro för edra själar'.
30. Ty mitt ok är milt, och min börda är lätt.»
*40/12 Evangelium enligt Matteus, 12 Kapitlet
Evangelium enligt Matteus, 12 Kapitlet

Jesus undervisar om sabbatsbudet, botar
en man som har en förvissnad hand, så
ock en besatt, försvarar sig mot
fariséerna, varnar för hädelse mot den
helige Ande, avvisar några som begära
tecken, giver till känna vilka som äro
hans rätta fränder.

1. Vid den tiden tog Jesus på sabbaten vägen genom ett sädesfält;
och hans lärjungar blevo hungriga och begynte rycka av ax och
äta.
2. När fariséerna sågo detta, sade de till honom: »Se, dina
lärjungar göra vad som icke är lovligt att göra på en sabbat.»
3. Han svarade dem: »Haven I icke läst vad David gjorde, när han
och de som följde honom blevo hungriga:
4. huru han då gick in i Guds hus, och huru de åto skådebröden,
fastän det ju varken för honom eller för dem som följde honom
var lovligt att äta sådant bröd, utan allenast för prästerna?
5. Eller haven I icke läst i lagen att prästerna på sabbaten bryta
sabbaten i helgedomen, och likväl äro utan skuld?
6. Men jag säger eder: Här är vad som är förmer än helgedomen.
7. Och haden I förstått vad det är: 'Jag har behag till
barmhärtighet, och icke till offer', så skullen I icke hava dömt
dem skyldiga, som äro utan skuld.
8. Ty Människosonen är herre över sabbaten.»

9. Och han gick därifrån vidare och kom in i deras synagoga.
10. Och se, där var en man som hade en förvissnad hand. Då frågade
de honom och sade: »Är det lovligt att bota sjuka på sabbaten?»
De ville nämligen få något att anklaga honom för.
11. Men han sade till dem: »Om någon bland eder har ett får, och
detta på sabbaten faller i en grop, fattar han icke då i det och
drager upp det?
12. Huru mycket mer värd är nu icke en människa än ett får! Alltså
är det lovligt att på sabbaten göra vad gott är.»
13. Därefter sade han till mannen: »Räck ut din hand.» Och han
räckte ut den, och den blev frisk igen och färdig såsom den
andra. --
14. Då gingo fariséerna bort och fattade det beslutet om honom, att
de skulle förgöra honom.

15. Men när Jesus fick veta detta, gick han bort därifrån; och många
följde honom, och han botade dem alla,
16. men förbjöd dem strängeligen att utbreda ryktet om honom.
17. Ty det skulle fullbordas, som var sagt genom profeten Esaias,
när han sade:

18. »Se, över min tjänare, som jag har utvalt,
min älskade, i vilken min själ har funnit behag,
över honom skall jag låta min Ande komma,
och han skall förkunna rätten bland folken.
19. Han skall icke kiva eller skria,
och hans röst skall man icke höra på gatorna,
20. Ett brutet rör skall han icke sönderkrossa,
och en rykande veke skall han icke utsläcka,
intill dess att han har fört rätten fram till seger.
21. Och till hans namn skola folken sätta sitt hopp.»

22. Då förde man till honom en besatt, som var blind och dövstum.
Och han botade honom, så att den dövstumme talade och såg.
23. Och allt folket uppfylldes av häpnad och sade: »Månne icke
denne är Davids son?»
24. Men när fariséerna hörde detta, sade de: »Det är allenast med
Beelsebul, de onda andarnas furste, som denne driver ut de onda
andarna.»
25. Men han förstod deras tankar och sade till dem:

»Vart rike som har kommit i strid med sig självt bliver förött,
och intet samhälle eller hus som har kommit i strid med sig
självt kan hava bestånd.
26. Om nu Satan driver ut Satan, så har han kommit i strid med
sig själv. Huru kan då hans rike hava bestånd?
27. Och om det är med Beelsebul som jag driver ut de onda andarna,
med vem driva då edra egna anhängare ut dem? De skola alltså
vara edra domare.
28. Om det åter är med Guds Ande som jag driver ut de onda
andarna, så har ju Guds rike kommit till eder. --
29. Eller huru kan någon gå in i en stark mans hus och beröva honom
hans bohag, såframt han icke förut har bundit den starke? Först
därefter kan han plundra hans hus.
30. Den som icke är med mig, han är emot mig, och den som icke
församlar med mig, han förskingrar.

31. Därför säger jag eder: All annan synd och hädelse skall bliva
människorna förlåten, men hädelse mot Anden skall icke bliva
förlåten.
32. Ja, om någon säger något mot Människosonen, så skall det bliva
honom förlåtet; men om någon säger något mot den helige Ande, så
skall det icke bliva honom förlåtet, varken i denna tidsåldern
eller i den tillkommande.
33. I måsten döma så: antingen är trädet gott, och då måste dess
frukt vara god; eller är trädet dåligt, och då måste dess frukt
vara dålig. Ty av frukten känner man trädet.
34. I huggormars avföda, huru skullen I kunna tala något gott, då I
själva ären onda? Vad hjärtat är fullt av, det talar ju munnen.
35. En god människa bär ur sitt goda förråd fram vad gott är, och en
ond människa bär ur sitt onda förråd fram vad ont är.
36. Men jag säger eder, att för vart fåfängligt ord som människorna
tala skola de göra räkenskap på domens dag.
37. Ty efter dina ord skall du dömas rättfärdig, och efter dina ord
skall du dömas skyldig.»

38. Då togo några av de skriftlärde och fariséerna till orda och
sade till honom: »Mästare, vi skulle vilja se något tecken av
dig.»
39. Men han svarade och sade till dem:

»Ett ont och trolöst släkte är detta! Det åstundar ett tecken,
men intet annat tecken skall givas det än profeten Jonas'
tecken.
40. Ty likasom Jonas tre dagar och tre nätter var i den stora
fiskens buk, så skall ock Människosonen tre dagar och tre nätter
vara i jordens sköte.
41. Ninevitiska män skola vid domen träda fram tillsammans med detta
släkte och bliva det till dom. Ty de gjorde bättring vid Jonas'
predikan; och se, här är vad som är mer än Jonas.
42. Drottningen av Söderlandet skall vid domen träda fram
tillsammans med detta släkte och bliva det till dom. Ty hon kom
från jordens ända för att höra Salomos visdom; och se, här är
vad som är mer än Salomo.

43. När en oren ande har farit ut ur en människa, vandrar han
omkring i ökentrakter och söker efter ro, men finner ingen.
44. Då säger han: 'Jag vill vända tillbaka till mitt hus, som jag
gick ut ifrån.' Och när han kommer dit och finner det stå
ledigt och vara fejat och prytt,
45. då går han åstad och tager med sig sju andra andar, som äro
värre än han själv, och de gå ditin och bo där; och så bliver
för den människan det sista värre än det första. Så skall det
ock gå med detta onda släkte.»

46. Medan han ännu talade till folket, kommo hans moder och hans
bröder och stannade därutanför och ville tala med honom.
47. Då sade någon till honom: »Se, din moder och dina bröder stå
härutanför och vilja tala med dig.»
48. Men han svarade och sade till den som omtalade detta för honom:
»Vilken är min moder, och vilka äro mina bröder?»
49. Och han räckte ut handen mot sina lärjungar och sade: »Se här är
min moder, och här äro mina bröder!
50. Ty var och en som gör min himmelske Faders vilja, den är min
broder och min syster och min moder.»
*40/13 Evangelium enligt Matteus, 13 Kapitlet
Evangelium enligt Matteus, 13 Kapitlet

Jesus undervisar i liknelser om
himmelriket, bemötes i sin fädernestad
med förakt.

1. Samma dag gick Jesus ut från huset där han bodde och satte sig
vid sjön.
2. Då församlade sig mycket folk omkring honom. Därför steg han i
en båt; och han satt i den, medan allt folket stod på stranden.
3. Och han talade till dem mycket i liknelser; han sade:

»En såningsman gick ut för att så.
4. Och när han sådde, föll somt vid vägen, och fåglarna kommo och
åto upp det.
5. Och somt föll på stengrund, där det icke hade mycket jord, och
det kom strax upp, eftersom det icke hade djup jord;
6. men när solen hade gått upp, förbrändes det, och eftersom det
icke hade någon rot, torkade det bort.
7. Och somt föll bland törnen, och törnena sköto upp och förkvävde
det.
8. Men somt föll i god jord, och det gav frukt, dels hundrafalt,
dels sextiofalt, dels trettiofalt.
9. Den som har öron, han höre.»

10. Då trädde lärjungarna fram och sade till honom: »Varför talar du
till dem i liknelser?»
11. Han svarade och sade:

»Eder är givet att lära känna himmelrikets hemligheter, men dem
är det icke givet.
12. Ty den som har, åt honom skall varda givet, så att han får över
nog; men den som icke har, från honom skall tagas också det han
har.
13. Därför talar jag till dem i liknelser, eftersom de med seende
ögon intet se, och med hörande öron intet höra, och intet heller
förstå.
14. Så fullbordas på dem Esaias' profetia, den som säger:

'Med hörande öron skolen I höra,
och dock alls intet förstå,
och med seende ögon skolen I se,
och dock alls intet förnimma.
15. Ty detta folks hjärta har blivit förstockat,
och med öronen höra de illa,
och sina ögon hava de tillslutit,
så att de icke se med sina ögon,
eller höra med sina öron,
eller förstå med sina hjärtan,
och omvända sig och bliva helade av mig.

16. Men saliga äro edra ögon, som se, och edra öron, som höra.
17. Ty sannerligen säger jag eder: Många profeter och rättfärdiga
män åstundade att se det som I sen, men fingo dock icke se det,
och att höra det som I hören, men fingo dock icke höra det.

18. Hören alltså I vad som menas med liknelsen om såningsmannen.
19. När någon hör ordet om riket, men icke förstår det, då kommer
den onde och river bort det som såddes i hans hjärta. Om en
sådan människa kan det sägas att säden såddes vid vägen.
20. Och att den såddes på stengrunden, det är sagt om den som väl
hör ordet och strax tager emot det med glädje,
21. men som icke har någon rot i sig, utan bliver beståndande
allenast till en tid, och när bedrövelse eller förföljelse
påkommer för ordets skull, då kommer han strax på fall.
22. Och att den såddes bland törnena, det är sagt om den som väl hör
ordet, men låter tidens omsorger och rikedomens bedrägliga
lockelse förkväva det, så att han bliver utan frukt.
23. Men att den såddes i den goda jorden, det är sagt om den som
både hör ordet och förstår det, och som jämväl bär frukt och
giver dels hundrafalt, dels sextiofalt, dels trettiofalt.»

24. En annan liknelse framställde han för dem; han sade: »Med
himmelriket är det, såsom när en man sådde god säd i sin åker;
25. men när folket sov, kom hans ovän och sådde ogräs mitt ibland
vetet och gick sedan sin väg.
26. När nu säden sköt upp och satte frukt, så visade sig ock
ogräset.

27. Då trädde husbondens tjänare fram och sade till honom: 'Herre,
du sådde ju god säd i din åker; varifrån har den då fått ogräs?
28. Han svarade dem: 'En ovän har gjort detta.' Tjänarna sade till
honom: 'Vill du alltså att vi skola gå åstad och samla det
tillhopa?'
29. Men han svarade: 'Nej; ty då kunden I rycka upp vetet jämte
ogräset, när I samlen detta tillhopa.
30. Låten båda slagen växa tillsammans intill skördetiden; och när
skördetiden är inne, vill jag säga till skördemännen: 'Samlen
först tillhopa ogräset, och binden det i knippor till att
brännas upp, och samlen sedan in vetet i min lada.'»

31. En annan liknelse framställde han för dem; han sade:
»Himmelriket är likt ett senapskorn som en man tager och lägger
ned i sin åker.
32. Det är minst av alla frön, men när det har växt upp, är det
störst bland kryddväxter; ja, det bliver ett träd, så att
himmelens fåglar komma och bygga sina nästen på dess grenar.»

33. En annan liknelse framställde han för dem: »Himmelriket är likt
en surdeg som en kvinna tager och blandar in i tre skäppor[1]
mjöl, till dess alltsammans bliver syrat.»

34. Allt detta talade Jesus i liknelser till folket, och utan
liknelser talade han intet till dem.
35. Ty det skulle fullbordas, som var sagt genom profeten som sade:
»Jag vill öppna min mun till liknelser,
uppenbara vad förborgat har varit från världens begynnelse.»

36. Därefter lät han folket gå och gick själv hem. Och hans
lärjungar trädde fram till honom och sade: »Uttyd för oss
liknelsen om ogräset i åkern.»
37. Han svarade och sade:

»Den som sår den goda säden är Människosonen.
38. Åkern är världen. Den goda säden, det är rikets barn, men
ogräset är ondskans barn.
39. Ovännen, som sådde det, är djävulen. Skördetiden är tidens
ände. Skördemännen är änglar.
40. Såsom nu ogräset samlas tillhopa och brännes upp i eld, så skall
det ock ske vid tidens ände.
41. Människosonen skall då sända ut sina änglar, och de skola samla
tillhopa och föra bort ur hans rike alla dem som äro andra till
fall, och dem som göra vad orätt är,
42. och skola kasta dem i den brinnande ugnen; där skall vara gråt
och tandagnisslan.
43. Då skola de rättfärdiga lysa såsom solen, i sin Faders rike.
Den som har öron, han höre.

44. Himmelriket är likt en skatt som har blivit gömd i en åker. Och
en man finner den, men håller det hemligt; och i sin glädje går
han bort och säljer allt vad han äger och köper den åkern.

45. Ytterligare är det med himmelriket, såsom när en köpman söker
efter goda pärlor;
46. och då han har funnit en dyrbar pärla, går han bort och säljer
vad han äger och köper den.

47. Ytterligare är det med himmelriket, såsom när en not kastas i
havet och samlar tillhopa fiskar av alla slag.
48. När den så bliver full, drager man upp den på stranden och
sätter sig ned och samlar de goda i kärl, men de dåliga kastar
man bort. --
49. Så skall det ock ske vid tidens ände: änglarna skola gå ut och
skilja de onda från de rättfärdiga
50. och kasta dem i den brinnande ugnen; där skall vara gråt och
tandagnisslan.

51. Haven I förstått allt detta?»
De svarade honom: »Ja.»
52. Då sade han till dem: »Så är nu var skriftlärd, som har blivit
en lärjunge för himmelriket, lik en husbonde som ur sitt förråd
bär fram nytt och gammalt.»

53. När Jesus hade framställt alla dessa liknelser, drog han bort
därifrån.
54. Och han kom till sin fädernestad, och där undervisade han folket
i deras synagoga, så att de häpnade och sade: »Varifrån har han
fått denna vishet? Och hans kraftgärningar, varifrån komma de?
55. Är då denne icke timmermannens son? Heter icke hans moder
Maria, och heta icke hans bröder Jakob och Josef och Simon och
Judas?
56. Och hans systrar, bo de icke alla hos oss? Varifrån har han då
fått allt detta?»
57. Så blev han för dem en stötesten. Men Jesus sade till dem: »En
profet är icke föraktad utom i sin fädernestad och i sitt eget
hus.»
58. Och för deras otros skull gjorde han där icke många
kraftgärningar.

[1] Se Skäppa i Ordförklaringarna
*40/14 Evangelium enligt Matteus, 14 Kapitlet
Evangelium enligt Matteus, 14 Kapitlet

Johannes döparen halshugges. Jesus
bespisar fem tusen män, går på vattnet,
botar sjuka i Gennesarets land.

1. Vid den tiden fick Herodes, landsfursten, höra ryktet om Jesus.
2. Då sade han till sina tjänare: »Det är Johannes döparen. Han
har uppstått från de döda, och därför verka dessa krafter i
honom.»

3. Herodes hade nämligen låtit gripa Johannes och binda honom och
sätta honom i fängelse, för Herodias', sin broder Filippus'
hustrus, skull.
4. Ty Johannes hade sagt till honom: »Det är icke lovligt för dig
att hava henne.»
5. Och han hade velat döda honom, men han fruktade för folket,
eftersom de höllo honom för en profet.
6. Men så kom Herodes' födelsedag. Då dansade Herodias' dotter
inför dem; och hon behagade Herodes så mycket,
7. att han med en ed lovade att giva henne vad helst hon begärde.
8. Hon sade då, såsom hennes moder ingav henne: »Giv mig här på ett
fat Johannes döparens huvud.»
9. Då blev konungen bekymrad, men för edens och för bordsgästernas
skull bjöd han att man skulle giva henne det,
10. och sände åstad och lät halshugga Johannes i fängelset.
11. Och hans huvud blev framburet på ett fat och givet åt flickan;
och hon bar det till sin moder.
12. Men hans lärjungar kommo och togo hans döda kropp och begrovo
honom. Sedan gingo de och omtalade det för Jesus.

13. Då Jesus hörde detta, for han i en båt därifrån bort till en öde
trakt, där de kunde vara allena. Men när folket fick höra
härom, kommo de landvägen efter honom från städerna.
14. Och då han steg i land, fick han se att där var mycket folk; och
han ömkade sig över dem och botade deras sjuka.

15. Men när det led mot aftonen, trädde hans lärjungar fram till
honom och sade: »Trakten är öde, och tiden är redan framskriden.
Låt folket skiljas åt, så att de kunna gå bort i byarna och köpa
sig mat.»
16. Men Jesus sade till dem: »De behöva icke gå bort; given I dem
att äta.»
17. De svarade honom: »Vi hava här icke mer än fem bröd och två
fiskar.»
18. Då sade han: »Bären dem hit till mig.»
19. Därefter tillsade han folket att lägga sig ned i gräset. Och
han tog de fem bröden och de två fiskarna och såg upp till
himmelen och välsignade dem. Och han bröt bröden och gav dem åt
lärjungarna, och lärjungarna gåvo åt folket.

20. Och de åto alla och blevo mätta Sedan samlade man upp de
överblivna styckena, tolv korgar fulla.
21. Men de som hade ätit voro vid pass fem tusen män, förutom
kvinnor och barn.

22. Strax därefter nödgade han sina lärjungar att stiga i båten och
före honom fara över till andra stranden, medan han tillsåg att
folket skildes åt.
23. Och sedan detta hade skett, gick han upp på berget för att vara
allena och bedja. När det så hade blivit afton, var han där
ensam.
24. Båten var då redan många stadier[1] från land och hårt ansatt
av vågorna, ty vinden låg emot.
25. Men under fjärde nattväkten kom Jesus till dem, gående fram över
sjön.
26. När då lärjungarna fingo se honom gå på sjön, blevo de förfärade
och sade: »Det är en vålnad», och ropade av förskräckelse.
27. Men Jesus begynte strax tala till dem och sade: »Varen vid gott
mod; det är jag, varen icke förskräckta.»
28. Då svarade Petrus honom och sade: »Herre, är det du, så bjud mig
att komma till dig på vattnet.»
29. Han sade: »Kom.» Då steg Petrus ut ur båten och begynte gå på
vattnet och kom till Jesus.
30. Men när han såg huru stark vinden var, blev han förskräckt; och
då han nu begynte sjunka, ropade han och sade: »Herre, hjälp
mig.»
31. Och strax räckte Jesus ut handen och fattade i honom och sade
till honom: »Du klentrogne, varför tvivlade du?»
32. När de sedan hade kommit upp i båten, lade sig vinden.
33. Men de som voro i båten föllo ned för honom och sade: »Förvisso
är du Guds Son.»

34. När de hade farit över, kommo de till Gennesarets land.
35. Då nu folket där på orten kände igen honom, sände de ut bud i
hela trakten däromkring, och man förde till honom alla som voro
sjuka.
36. Och de bådo honom att allenast få röra vid hörntofsen på hans
mantel; och alla som rörde vid den blevo hulpna.

[1] Se Stadie i Ordförklaringarna.
*40/15 Evangelium enligt Matteus, 15 Kapitlet
Evangelium enligt Matteus, 15 Kapitlet

Jesus bestraffar fariséernas
skrymtaktiga nit, bönhör en kananeisk
kvinna, botar många sjuka, bespisar fyra
tusen män.

1. Härefter kommo fariséer och skriftlärde från Jerusalem till
Jesus och sade:
2. »Varför överträda dina lärjungar de äldstes stadgar? De två ju
icke sina händer, när de skola äta.»
3. Men han svarade och sade till dem: »Varför överträden I själva
Guds bud, för edra stadgars skull?
4. Gud har ju sagt: 'Hedra din fader och din moder' och: 'Den som
smädar sin fader eller sin moder, han skall döden dö.'
5. Men I sägen, att om någon säger till sin fader eller sin moder:
'Vad du av mig kunde hava fått till hjälp, det giver jag i
stället såsom offergåva', då behöver han alls icke hedra sin
fader eller sin moder.
6. I haven så gjort Guds budord om intet, för edra stadgars skull.
7. I skrymtare, rätt profeterade Esaias om eder, när han sade:

8. 'Detta folk ärar mig med sina läppar,
men deras hjärtan äro långt ifrån mig;
9. och fåfängt dyrka de mig,
eftersom de läror de förkunna äro människobud.'»

10. Och han kallade folket till sig och sade till dem: »Hören och
förstån.
11. Icke vad som går in i munnen orenar människan, men vad som går
ut ifrån munnen, det orenar människan.»
12. Då trädde hans lärjungar fram och sade till honom: »Vet du, att
när fariséerna hörde det du nu sade, var det för dem en
stötesten?»
13. Men han svarade och sade: »Var planta som min himmelske Fader
icke har planterat skall ryckas upp med rötterna.
14. Frågen icke efter dem. De äro blinda ledare; och om en blind
leder en blind, så falla de båda i gropen.»

15. Då tog Petrus till orda och sade till honom: »Uttyd för oss
detta bildliga tal.»
16. Han sade: »Ären då också I ännu utan förstånd?
17. Insen I icke att allt som går in i munnen, det går ned i buken
och har sin naturliga utgång?
18. Men vad som går ut ifrån munnen, det kommer från hjärtat, och
det är detta som orenar människan.
19. Ty från hjärtat komma onda tankar, mord, äktenskapsbrott, otukt,
tjuveri, falskt vittnesbörd, hädelse.
20. Det är detta som orenar människan; men att äta med otvagna
händer, det orenar icke människan.»

21. Och Jesus begav sig bort därifrån och drog sig undan till
trakten av Tyrus och Sidon.
22. Då kom en kananeisk kvinna från det området och ropade och sade:
»Herre, Davids son, förbarma dig över mig. Min dotter plågas
svårt av en ond ande.»
23. Men han svarade henne icke ett ord. Då trädde hans lärjungar
fram och bådo honom och sade: »Giv henne besked; hon förföljer
oss ju med sitt ropande.»
24. Han svarade och sade: »Jag är icke utsänd till andra än till de
förlorade fåren av Israels hus.»
25. Men hon kom fram och föll ned för honom och sade: »Herre, hjälp
mig.»
26. Då svarade han och sade: »Det är otillbörligt att taga brödet
från barnen och kasta det åt hundarna.»
27. Hon sade: »Ja, Herre. Också äta ju hundarna allenast av de
smulor som falla ifrån deras herrars bord.»
28. Då svarade Jesus och sade till henne: »O kvinna, din tro är
stor. Ske dig såsom du vill.» Och hennes dotter var frisk ifrån
den stunden.

29. Men Jesus gick därifrån vidare och kom till Galileiska sjön.
Och han gick upp på berget och satte sig där.
30. Då kom mycket folk till honom, och de hade med sig halta,
blinda, dövstumma, lytta och många andra; dem lade de ned för
hans fötter, och han botade dem,
31. så att folket förundrade sig, när de funno dövstumma tala, lytta
vara friska och färdiga, halta gå och blinda se. Och man
prisade Israels Gud.

32. Och Jesus kallade sina lärjungar till sig och sade: »Jag ömkar
mig över folket, ty det är redan tre dagar som de hava dröjt
kvar hos mig, och de hava intet att äta; och jag vill icke låta
dem gå ifrån mig fastande, för att de icke skola uppgivas på
vägen.»
33. Då sade lärjungarna till honom: »Varifrån skola vi här, i en
öken, få så mycket bröd, att vi kunna mätta så mycket folk?»
34. Jesus frågade dem: »Huru många bröd haven I?» De svarade: »Sju,
och därtill några få småfiskar.»
35. Då tillsade han folket att lägra sig på marken.
36. Och han tog de sju bröden, så ock fiskarna, och tackade Gud och
bröt bröden och gav åt lärjungarna, och lärjungarna gåvo åt
folket.
37. Så åto de alla och blevo mätta. Och de överblivna styckena
samlade man sedan upp, sju korgar fulla.
38. Men de som hade ätit voro fyra tusen män, förutom kvinnor och
barn.
39. Sedan lät han folket skiljas åt och steg i båten och for till
Magadans område.
*40/16 Evangelium enligt Matteus, 16 Kapitlet
Evangelium enligt Matteus, 16 Kapitlet

Jesus avvisar några som begära tecken
från himmelen, varnar för fariséernas
och sadducéernas surdeg, bekännes av
Petrus vara Messias, Guds Son,
förutsäger sitt lidande, talar om sin
efterföljelse.

1. Och fariséerna och sadducéerna kommo dit och ville sätta honom
på prov; de begärde att han skulle låta dem se något tecken från
himmelen.
2. Men han svarade och sade till dem: »Om aftonen sägen I: 'Det
bliver klart väder, ty himmelen är röd',
3. och om morgonen: 'Det bliver oväder i dag, ty himmelen är mulen
och röd.' Ja, om himmelens utseende förstån I att döma, men om
tidernas tecken kunnen I icke döma.
4. Ett ont och trolöst släkte är detta! Det åstundar ett tecken,
men intet annat tecken skall givas det än Jonas' tecken.» Och så
lämnade han dem och gick sin väg.

5. När sedan lärjungarna foro åstad, över till andra stranden, hade
de förgätit att taga med sig bröd.
6. Och Jesus sade till dem: »Sen till, att I tagen eder till vara
för fariséernas och sadducéernas surdeg.»
7. Då talade de med varandra och sade: »Det är därför att vi icke
hava tagit med oss bröd.»
8. Men när Jesus märkte detta, sade han: »I klentrogne, varför
talen I eder emellan om att I icke haven bröd med eder?
9. Förstån I ännu ingenting? Och kommen I icke ihåg de fem bröden
åt de fem tusen, och huru många korgar I då togen upp?
10. Ej heller de sju bröden åt de fyra tusen, och huru många korgar
I då togen upp?
11. Huru kommer det då till, att I icke förstån att det ej var om
bröd som jag talade till eder? Tagen eder till vara för
fariséernas och sadducéernas surdeg.»
12. Då förstodo de att det icke var för surdeg i bröd som han hade
bjudit dem att taga sig till vara, utan för fariséernas och
sadducéernas lära.

13. Men när Jesus kom till trakten av Cesarea Filippi, frågade han
sina lärjungar och sade: »Vem säger folket Människosonen vara?»
14. De svarade: »Somliga säga Johannes döparen, andra Elias, andra
åter Jeremias eller en annan av profeterna.»
15. Då frågade han dem: »Vem sägen då I mig vara?»
16. Simon Petrus svarade och sade: »Du är Messias, den levande
Gudens Son.»
17. Då svarade Jesus och sade till honom: »Salig är du, Simon,
Jonas' son; ty kött och blod har icke uppenbarat detta för dig,
utan min Fader, som är i himmelen.
18. Så säger ock jag dig att du är Petrus; och på denna klippa[1]
skall jag bygga min församling, och dödsrikets portar skola icke
bliva henne övermäktiga.
19. Jag skall giva dig himmelrikets nycklar: allt vad du binder på
jorden, det skall vara bundet i himmelen; och allt vad du löser
på jorden, det skall vara löst i himmelen.»
20. Därefter förbjöd han lärjungarna att för någon säga att han var
Messias.

21. Från den tiden begynte Jesus förklara för sina lärjungar, att
han måste gå till Jerusalem och lida mycket av de äldste och
översteprästerna och de skriftlärde, och att han skulle bliva
dödad, men att han på tredje dagen skulle uppstå igen.
22. Då tog Petrus honom avsides och begynte ivrigt motsäga honom och
sade: »Bevare dig Gud, Herre! Ingalunda får detta vederfaras
dig.»
23. Men han vände sig om och sade till Petrus: »Gå bort, Satan, och
stå mig icke i vägen; du är för mig en stötesten, ty dina tankar
äro icke Guds tankar, utan människotankar.»

24. Därefter sade Jesus till sina lärjungar: »Om någon vill
efterfölja mig, så försake han sig själv och tage sitt kors på
sig: så följe han mig.
25. Ty den som vill bevara sitt liv, han skall mista det; men den
som mister sitt liv, för min skull, han skall finna det.
26. Och vad hjälper det en människa, om hon vinner hela världen, men
förlorar sin själ? Eller vad kan en människa giva till lösen
för sin själ?
27. Människosonen skall komma i sin Faders härlighet med sina
änglar, och då skall han vedergälla var och en efter hans
gärningar.
28. Sannerligen säger jag eder: Bland dem som här stå finnas några
som icke skola smaka döden, förrän de få se Människosonen komma
i sitt rike.»

[1] Klippa heter på grekiska petra.
*40/17 Evangelium enligt Matteus, 17 Kapitlet
Evangelium enligt Matteus, 17 Kapitlet

Jesus förklaras, botar en månadsrasande
gosse, förutsäger på nytt sitt lidande,
betalar tempelskatten.

1. Sex dagar därefter tog Jesus med sig Petrus och Jakob och
Johannes, Jakobs broder, och förde dem upp på ett högt berg, där
de voro allena.
2. Och hans utseende förvandlades inför dem: hans ansikte sken
såsom solen, och hans kläder blevo vita såsom ljuset.
3. Och se, för dem visade sig Moses och Elias, i samtal med honom.
4. Då tog Petrus till orda och sade till Jesus: »Herre, här är oss
gott att vara[1]; vill du, så skall jag här göra tre hyddor, åt
dig en och åt Moses en och åt Elias en.»
5. Och se, medan han ännu talade, överskyggade dem en ljus sky, och
ur skyn kom en röst som sade: »Denne är min älskade Son, i
vilken jag har funnit behag; hören honom.»
6. När lärjungarna hörde detta, föllo de ned på sina ansikten i
stor förskräckelse.
7. Men Jesus gick fram och rörde vid dem och sade: »Stån upp, och
varen icke förskräckta.»
8. När de då lyfte upp sina ögon, sågo de ingen utom Jesus allena.

9. Då de sedan gingo ned från berget, bjöd Jesus dem och sade:
»Omtalen icke för någon denna syn, förrän Människosonen har
uppstått från de döda.»
10. Men lärjungarna frågade honom och sade: »Huru kunna då de
skriftlärde säga att Elias först måste komma?»
11. Han svarade och sade: »Elias måste visserligen komma och
upprätta allt igen;
12. men jag säger eder att Elias redan har kommit. Men de ville
icke veta av honom, utan förforo mot honom alldeles såsom de
ville. Sammalunda skall ock Människosonen få lida genom dem.»
13. Då förstodo lärjungarna att det var om Johannes döparen som han
talade till dem.

14. När de därefter kommo till folket, trädde en man fram till honom
och föll på knä för honom
15. och sade: »Herre, förbarma dig över min son ty han är
månadsrasande och plågas svårt; ofta faller han i elden och ofta
i vattnet.
16. Och jag förde honom till dina lärjungar, men de kunde icke bota
honom.»
17. Då svarade Jesus och sade: »O du otrogna och vrånga släkte, huru
länge måste jag vara bland eder? Huru länge måste jag härda ut
med eder? Fören honom hit till mig.»
18. Och Jesus tilltalade honom strängt, och den onde anden for ut ur
honom; och gossen var botad från den stunden.
19. Sedan, när de voro allena, trädde lärjungarna fram till Jesus
och frågade: »Varför kunde icke vi driva ut honom?»
20. Han svarade dem: »För eder otros skull. Ty sannerligen säger
jag eder: Om I haven tro, vore den ock blott såsom ett
senapskorn, så skolen I kunna säga till detta berg: 'Flytta dig
härifrån dit bort', och det skall flytta sig; ja, intet skall då
vara omöjligt för eder.»
21. [2]

22. Medan de nu tillsammans vandrade omkring i Galileen, sade Jesus
till dem: »Människosonen skall bliva överlämnad i människors
händer,
23. och man skall döda honom, men på tredje dagen skall han uppstå
igen.» Då blevo de mycket bedrövade.

24. Och när de hade kommit till Kapernaum, trädde de som uppburo
tempelskatten fram till Petrus och sade: »Plägar icke eder
mästare betala tempelskatt?»
25. Han svarade: »Jo.» När han sedan hade kommit hem, förekom honom
Jesus med frågan: »Vad synes dig, Simon? Av vilka taga jordens
konungar tull eller skatt, av sina söner eller av andra
människor?»
26. Han svarade: »Av andra människor.» Då sade Jesus till honom:
»Alltså äro då sönerna fria.
27. Men för att vi icke skola bliva dem till en stötesten, så gå ned
till sjön och kasta ut en krok. Tag så den första fisk som du
drager upp, och när du öppnar munnen på den skall du där finna
en silverpenning[3]. Tag den, och giv den åt dem for mig och
dig.»

[1] Eller: Då tog Petrus till orda och sade till Jesus: »Herre, det är
gott att vi äro här tillstädes» osv.
[2] Se Nya testamentets text i Ordförklaringarna.
[3] Se Silverpenning i Ordförklaringarna.
*40/18 Evangelium enligt Matteus, 18 Kapitlet
Evangelium enligt Matteus, 18 Kapitlet

Jesus undervisar om ödmjukhet, talar om
faran av förförelser och om rätt
beteende mot felande bröder.

1. I samma stund trädde lärjungarna fram till Jesus och frågade:
»Vilken är den störste i himmelriket?»
2. Då kallade han fram ett barn och ställde det mitt ibland dem
3. och sade: »Sannerligen säger jag eder: Om I icke omvänden eder
och bliven såsom barn, skolen I icke komma in i himmelriket.
4. Den som nu så ödmjukar sig, att han bliver såsom detta barn, han
är den störste i himmelriket.
5. Och den som tager emot ett sådant barn I mitt namn, han tager
emot mig.
6. Men den som förför en av dessa små som tro på mig, för honom
vore det bättre att en kvarnsten hängdes om hans hals och han
sänktes ned i havets djup.
7. Ve världen för förförelsers skull! Förförelser måste ju komma;
men ve den människa genom vilken förförelsen kommer!

8. Om nu din hand eller din fot är dig till förförelse, så hugg av
den och kasta den ifrån dig. Det är bättre för dig att ingå i
livet lytt eller halt, än att hava båda händerna eller båda
fötterna i behåll och kastas i den eviga elden.
9. Och om ditt öga är dig till förförelse, så riv ut det och kasta
det ifrån dig. Det är bättre för dig att ingå i livet enögd, än
att hava båda ögonen i behåll och kastas i det brinnande
Gehenna.
10. Sen till, att I icke förakten någon av dessa små; ty jag säger
eder att deras änglar i himmelen alltid se min himmelske Faders
ansikte.
11. [1]
12. Vad synes eder? Om en man har hundra får, och ett av dem har
kommit vilse, lämnar han icke då de nittionio på bergen och går
åstad och söker efter det som har kommit vilse?
13. Och händer det då att han finner det -- sannerligen säger jag
eder: då gläder han sig mer över det fåret än över de nittionio
som icke hade kommit vilse.
14. Så är det ej heller eder himmelske Faders vilja att någon av
dessa små skall gå förlorad.

15. Men om din broder försyndar sig, så gå åstad och förehåll honom
det enskilt. Om han då lyssnar till dig, så har du vunnit din
broder.
16. Men om han icke lyssnar till dig, så tag med dig ännu en eller
två, för att 'var sak må avgöras efter två eller tre vittnens
utsago'.
17. Lyssnar han icke till dem, så säg det till församlingen.
Lyssnar han ej heller till församlingen, så vare han för dig
såsom en hedning och en publikan.
18. Sannerligen säger jag eder: Allt vad I binden på jorden, det
skall vara bundet i himmelen; och allt vad I lösen på jorden,
det skall vara löst i himmelen.

19. Ytterligare säger jag eder, att om två av eder här på jorden
komma överens att bedja om något, vad det vara må, så skall det
beskäras dem av min Fader, som är i himmelen.
20. Ty var två eller tre är församlade i mitt namn, där är jag mitt
ibland dem.»

21. Då trädde Petrus fram och sade till honom: »Herre, huru många
gånger skall jag förlåta min broder, om han försyndar sig mot
mig? Är sju gånger nog?»
22. Jesus svarade honom: »Jag säger dig: Icke sju gånger, utan
sjuttio gånger sju gånger.

23. Alltså är det med himmelriket, såsom när en konung ville hålla
räkenskap med sina tjänare.
24. Och när han begynte hålla räkenskap, förde man fram till honom
en som var skyldig honom tio tusen pund[2].
25. Men då denna icke kunde betala, bjöd hans herre att han skulle
säljas, så ock hans hustru och barn och allt vad han ägde, för
att skulden måtte bliva betald.
26. Då föll tjänaren ned för hans fötter och sade: 'Hav tålamod med
mig, så skall jag betala dig alltsammans.'
27. Och tjänarens herre ömkade sig över honom och gav honom fri och
efterskänkte honom hans skuld.
28. Men när samme tjänare kom ut, träffade han på en av sina
medtjänare, som var skyldig honom hundra silverpenningar[3];
och han tog fast denne och grep honom vid strupen och sade:
'Betala vad du är skyldig.'
29. Då föll hans medtjänare ned och bad honom och sade: 'Hav tålamod
med mig, så skall jag betala dig.'
30. Men han ville icke, utan gick åstad och lät sätta honom i
fängelse, till dess han hade betalt vad han var skyldig.
31. Då nu hans medtjänare sågo det som skedde, togo de mycket illa
vid sig och gingo och berättade för sin herre allt som hade
skett.
32. Då kallade hans herre honom till sig och sade till honom: 'Du
onde tjänare, allt vad du var skyldig efterskänkte jag dig,
eftersom du bad mig därom.
33. Borde då icke också du hava förbarmat dig över din medtjänare,
såsom jag förbarmade mig över dig?'
34. Och i sin vrede överlämnade hans herre honom i fångknektarnas
våld, intill dess han hade betalt allt vad han var skyldig.
35. Så skall ock min himmelske Fader göra med eder, om I icke av
hjärtat förlåten var och en sin broder.»

[1] Se Nya testamentets text i Ordförklaringarna.
[2] Se Pund i Ordförklaringarna.
[3] Se Silverpenningar i Ordförklaringarna.
*40/19 Evangelium enligt Matteus, 19 Kapitlet
Evangelium enligt Matteus, 19 Kapitlet

Jesus lämnar Galileen, besvarar en fråga
om äktenskapsskillnad, välsignar barnen,
undervisar en rik ung man om livets väg
och lärjungarna om den sanna
försakelsens lön.

1. När Jesus hade slutat detta tal, drog han bort ifrån Galileen
och begav sig, genom landet på andra sidan Jordan, till Judeens
område.
2. Och mycket folk följde honom, och han botade där de sjuka.

3. Då ville några fariséer snärja honom och trädde fram till honom
och sade: »Är det lovligt att skilja sig från sin hustru av
vilken orsak som helst?»
4. Men han svarade och sade: »Haven I icke läst att Skaparen redan
i begynnelsen 'gjorde dem till man och kvinna'
5. och sade: 'Fördenskull skall en man övergiva sin fader och sin
moder och hålla sig till sin hustru, och de tu skola varda ett
kött'?
6. Så äro de icke mer två, utan ett kött. Vad nu Gud har
sammanfogat, det må människan icke åtskilja.»
7. Då sade de till honom: »Huru kunde då Moses bjuda att man skulle
giva hustrun skiljebrev och så skilja sig från henne?»
8. Han svarade dem: »För edra hjärtans hårdhets skull tillstadde
Moses eder att skiljas från edra hustrur, men från begynnelsen
har det icke varit så.
9. Och jag säger eder: Den som för någon annan orsaks skull än för
otukt skiljer sig från sin hustru och tager sig en annan hustru,
han begår äktenskapsbrott.»
10. Då sade lärjungarna till honom: »Är det så med mannens ställning
till hustrun, då är det icke rådligt att gifta sig.»
11. Men han svarade dem: »Icke alla kunna taga emot det ordet, utan
allenast de åt vilka sådant är givet.
12. Ty visserligen finnas somliga som genom födelsen, allt ifrån
moderlivet, äro oskickliga till äktenskap, andra åter som av
människor hava gjorts oskickliga därtill, men somliga finnas
ock, som för himmelrikets skull självmant hava gjort sig
oskickliga därtill. Den som kan taga emot detta, han tage emot
det.»

13. Därefter buros barn fram till honom, för att han skulle lägga
händerna på dem och bedja; men lärjungarna visade bort dem.
14. Då sade Jesus: »Låten barnen vara, och förmenen dem icke att
komma till mig; ty himmelriket hör sådana till.»
15. Och han lade händerna på dem och gick sedan därifrån.

16. Då trädde en man fram till honom och sade: »Mästare, vad gott
skall jag göra för att få evigt liv?»
17. Han sade till honom: »Varför frågar du mig om vad som är gott?
En finnes som är god. Men vill du ingå i livet, så håll buden.»
18. Han frågade: »Vilka?» Jesus svarade: »'Du skall icke dräpa', 'Du
skall icke begå äktenskapsbrott', 'Du skall icke stjäla', 'Du
skall icke bära falskt vittnesbörd',
19. 'Hedra din fader och din moder' och 'Du skall älska din nästa
såsom dig själv.'»
20. Då sade den unge mannen till honom: »Allt detta har jag hållit.
Vad fattas mig ännu?»
21. Jesus svarade honom: »Vill du vara fullkomlig, så gå bort och
sälj vad du äger och giv åt de fattiga; då skall du få en skatt
i himmelen. Och kom sedan och följ mig.»
22. Men när den unge mannen hörde detta, gick han bedrövad bort, ty
han hade många ägodelar.
23. Då sade Jesus till sina lärjungar: »Sannerligen säger jag eder:
För den som är rik är det svårt att komma in i himmelriket.
24. Ja, jag säger eder: Det är lättare för en kamel att komma in
genom ett nålsöga, än för den som är rik att komma in i Guds
rike.»
25. När lärjungarna hörde detta, blevo de mycket häpna och sade:
»Vem kan då bliva frälst?»
26. Men Jesus såg på dem och sade till dem: »För människor är detta
omöjligt, men för Gud är allting möjligt.»

27. Då tog Petrus till orda och sade till honom: »Se, vi hava
övergivit allt och följt dig; vad skola vi få därför?»
28. Jesus svarade dem: »Sannerligen säger jag eder: När världen
födes på nytt, då när Människosonen sätter sig på sin härlighets
tron, då skolen också I, som haven efterföljt mig, få sitta på
tolv troner såsom domare över Israels tolv stammar.
29. Och var och en som har övergivit hus, eller bröder eller
systrar, eller fader eller moder, eller barn, eller jordagods,
för mitt namns skull, han skall få mångfaldigt igen, och skall
få evigt liv till arvedel.
30. Men många som äro de första skola bliva de sista, och många som
äro de sista skola bliva de första.»
*40/20 Evangelium enligt Matteus, 20 Kapitlet
Evangelium enligt Matteus, 20 Kapitlet

Jesus framställer liknelsen om arbetarna
i vingården, förutsäger ännu en gång
sitt lidande, tillrättavisar Sebedeus'
söner, giver två blinda deras syn.

1. »Ty med himmelriket är det, såsom när en husbonde bittida om
morgonen gick ut för att leja åt sig arbetare till sin vingård.
2. Och när han hade kommit överens med arbetarna om en viss
dagspenning[1], sände han dem till sin vingård.
3. När han sedan gick ut vid tredje timmen, fick han se några andra
stå sysslolösa på torget;
4. och han sade till dem: 'Gån ock I till min vingård, så skall jag
giva eder vad skäligt är.'
5. Och de gingo. Åter gick han ut vid sjätte timmen och vid nionde
och gjorde sammalunda.
6. Också vid elfte timmen gick han ut och fann då några andra stå
där; och han sade till dem: 'Varför stån I här hela dagen
sysslolösa?'
7. De svarade honom: 'Därför att ingen har lejt oss.' Då sade han
till dem: 'Gån ock I till min vingård.'
8. När det så hade blivit afton, sade vingårdens herre till sin
förvaltare: 'Kalla fram arbetarna och giv dem deras lön, men
begynn med de sista och gå så tillbaka ända till de första.'
9. Då nu de kommo fram, som voro lejda vid elfte timmen, fick var
och en av dem full dagspenning.
10. När sedan de första kommo, trodde de att de skulle få mer, men
också var och en av dem fick samma dagspenning.
11. När de så fingo, knorrade de mot husbonden.
12. och sade: 'Dessa sista hava arbetat allenast en timme, och du
har ändå ställt dem lika med oss, som hava burit dagens tunga
och solens hetta?'
13. Då svarade han en av dem och sade: 'Min vän, jag gör dig ingen
orätt. Kom du icke överens med mig om den dagspenningen?
14. Tag vad dig tillkommer och gå. Men åt denne siste vill jag giva
lika mycket som åt dig.
15. Har jag icke lov att göra såsom jag vill med det som är mitt?
Eller skall du med onda ögon se på att jag är så god?' --
16. Så skola de sista bliva de första, och de första bliva de
sista.»

17. Då nu Jesus ville gå upp till Jerusalem, tog han till sig de
tolv, så att de voro allena; och under vägen sade han till dem:
18. »Se, vi gå nu upp till Jerusalem, och Människosonen skall bliva
överlämnad åt översteprästerna och de skriftlärde, och de skola
döma honom till döden
19. och överlämna honom åt hedningarna till att begabbas och gisslas
och korsfästas; men på tredje dagen skall han uppstå igen.»

20. Då trädde Sebedeus' söners moder fram till honom med sina söner
och föll ned för honom och ville begära något av honom.
21. Han frågade henne: »Vad vill du?» Hon svarade honom: »Säg att i
ditt rike den ene av dessa mina två söner skall få sitta på din
högra sida, och den andre på din vänstra.»
22. Men Jesus svarade och sade: »I veten icke vad I begären. Kunnen
I dricka den kalk som jag skall dricka?» De svarade honom: »Det
kunna vi.»
23. Då sade han till dem: »Ja, väl skolen I få dricka min kalk, men
platsen på min högra sida och platsen på min vänstra tillkommer
det icke mig att bortgiva, utan de skola tillfalla dem för vilka
så är bestämt av min Fader.»

24. När de tio andra hörde detta, blevo de misslynta på de två
bröderna.
25. Då kallade Jesus dem till sig och sade: »I veten att furstarna
uppträda mot sina folk såsom herrar, och att de mäktige låta
folken känna sin myndighet.
26. Så är det icke bland eder; utan den som vill bliva störst bland
eder, han vare de andras tjänare,
27. och den som vill vara främst bland eder, han vare de andras
dräng,
28. likasom Människosonen har kommit, icke för att låta tjäna sig,
utan för att tjäna och giva sitt liv till lösen för många.»
29. När de sedan gingo ut ifrån Jeriko, följde honom mycket folk.
30. Och se, två blinda sutto där vid vägen. När dessa hörde att det
var Jesus som gick där fram, ropade de och sade: »Herre,
förbarma dig över oss, du Davids son.»
31. Och folket tillsade dem strängeligen att de skulle tiga; men de
ropade dess mer och sade: »Herre, förbarma dig över oss, du
Davids son.»
32. Då stannade Jesus och kallade dem till sig och sade: »Vad viljen
I att jag skall göra eder?»
33. De svarade honom: »Herre, låt våra ögon bliva öppnade.»
34. Då förbarmade sig Jesus över dem och rörde vid deras ögon, och
strax fingo de sin syn och följde honom.

[1] Se Dagspenning i Ordförklaringarna.
*40/21 Evangelium enligt Matteus, 21 Kapitlet
Evangelium enligt Matteus, 21 Kapitlet

Jesus rider in i Jerusalem, rensar
helgedomen, förbannar ett fikonträd,
tillspörjes om sin makt, bestraffar i
två liknelser översteprästerna och
fariséerna.

1. När de nu nalkades Jerusalem och kommo till Betfage vid
Oljeberget, då sände Jesus åstad två lärjungar
2. och sade till dem: »Gån in i byn som ligger mitt framför eder,
så skolen I strax finna en åsninna stå där bunden och en fåle
bredvid henne; lösen dem och fören dem till mig.
3. Och om någon säger något till eder, så skolen I svara: 'Herren
behöver dem'; då skall han strax släppa dem.»
4. Detta har skett, för att det skulle fullbordas, som var sagt
genom profeten som sade:

5. »Sägen till dottern Sion:
'Se, din konung kommer till dig,
saktmodig, ridande på en åsna,
på en arbetsåsninnas fåle.'»

6. Och lärjungarna gingo åstad och gjorde såsom Jesus hade befallt
dem
7. och ledde till honom åsninnan och fålen; och de lade sina
mantlar på denne, och han satte sig därovanpå.
8. Och folkskaran, som var mycket stor, bredde ut sina mantlar på
vägen; men somliga skuro kvistar av träden och strödde på vägen.
9. Och folket, både de som gingo före honom och de som följde
efter, ropade och sade:
»Hosianna Davids son!
Välsignad vare han som kommer[1],
i Herrens namn.
Hosianna i höjden!»

10. När han så drog in i Jerusalem, kom hela staden i rörelse, och
man frågade: »Vem är denne?»
11. Och folket sade: »Det är Jesus, profeten, från Nasaret i
Galileen.»

12. Och Jesus gick in i helgedomen. Och han drev ut alla dem som
sålde och köpte i helgedomen, och han stötte omkull växlarnas
bord och duvomånglarnas säten.
13. Och han sade till dem: »Det är skrivet: 'Mitt hus skall kallas
ett bönehus.' Men I gören det till en rövarkula.»

14. Och blinda och halta kommo fram till honom i helgedomen, och han
botade dem.
15. Men när översteprästerna och de skriftlärde sågo de under som
han gjorde, och sågo barnen som ropade i helgedomen och sade:
»Hosianna Davids son!», då förtröt detta dem;
16. och de sade till honom: »Hör du vad dessa säga?» Då svarade
Jesus dem: »Ja; haven I aldrig läst:
'Av barns och spenabarns mun
har du berett dig lov'?»
17. Därefter lämnade han dem och gick ut ur staden till Betania och
stannade där över natten.

18. När han sedan på morgonen gick in till staden igen, blev han
hungrig.
19. Och då han fick se ett fikonträd vid vägen, gick han fram till
det, men fann intet därpå, utom allenast löv. Då sade han till
det: »Aldrig någonsin mer skall frukt växa på dig.» Och strax
förtorkades fikonträdet.
20. När lärjungarna sågo detta, förundrade de sig och sade: »Huru
kunde fikonträdet så i hast förtorkas?»
21. Då svarade Jesus och sade till dem: »Sannerligen säger jag eder:
Om I haven tro och icke tvivlen, så skolen I icke allenast kunna
göra sådant som skedde med fikonträdet, utan I skolen till och
med kunna säga till detta berg: 'Häv dig upp och kasta dig i
havet', och det skall ske.
22. Och allt vad I med tro bedjen om i eder bön, det skolen I få.»

23. När han därefter hade kommit in i helgedomen, trädde
översteprästerna och folkets äldste fram till honom, där han
undervisade; och de sade: »Med vad myndighet gör du detta? Och
vem har givit dig sådan myndighet?»
24. Jesus svarade och sade till dem: »Också jag vill ställa en fråga
till eder; om I svaren mig på den, så skall ock jag säga eder
med vad myndighet jag gör detta».
25. Johannes' döpelse, varifrån var den: från himmelen eller från
människor?» Då överlade de med varandra och sade: »Om vi svara:
'Från himmelen', så frågar han oss: 'Varför trodden I honom då
icke?'
26. Men om vi svara: 'Från människor', då måste vi frukta för
folket, ty alla hålla de Johannes för en profet.»
27. De svarade alltså Jesus och sade: »Vi veta det icke.» Då sade
ock han till dem: »Så säger icke heller jag eder med vad
myndighet jag gör detta.

28. Men vad synes eder? En man hade två söner. Och han kom till
den förste och sade: 'Min son, gå i dag och arbeta i vingården.'
29. Han svarade och sade: 'Jag vill icke'; men efteråt ångrade han
sig och gick.
30. Och han kom till den andre och sade sammalunda. Då svarade
denne och sade: 'Ja, herre'; men han gick icke,
31. Vilken av de två gjorde vad fadern ville?» De svarade: »Den
förste.» Jesus sade till dem: »Ja, sannerligen säger jag eder:
Publikaner och skökor skola förr gå in i Guds rike än I.
32. Ty Johannes kom och lärde eder rättfärdighetens väg, och I
trodden honom icke, men publikaner och skökor trodde honom. Och
fastän I sågen detta, ångraden I eder icke heller efteråt, så
att I trodden honom.

33. Hören nu en annan liknelse: En husbonde planterade en vingård,
och han satte stängsel omkring den och högg ut ett presskar
därinne och byggde ett vakttorn; därefter lejde han ut den åt
vingårdsmän och for utrikes.
34. När sedan frukttiden nalkades, sände han sina tjänare till
vingårdsmännen för att uppbära frukten åt honom.
35. Men vingårdsmännen togo fatt på hans tjänare, och en
misshandlade de, en annan dräpte de, en tredje stenade de.
36. Åter sände han åstad andra tjänare, flera än de förra, men de
gjorde med dem sammalunda.
37. Slutligen sände han till dem sin son, ty han tänkte: 'De skola
väl hava försyn för min son.'
38. Men när vingårdsmännen fingo se hans son, sade de till varandra:
'Denne är arvingen; kom, låt oss dräpa honom, så få vi hans
arv.'
39. Och de togo fatt på honom och förde honom ut ur vingården och
dräpte honom.
40. När nu vingårdens herre kommer, vad skall han då göra med de
vingårdsmännen?»
41. De svarade honom: »Eftersom de hava illa gjort, skall han illa
förgöra dem, och vingården skall han lämna åt andra vingårdsmän,
som giva honom frukten, när tiden därtill är inne.»
42. Jesus sade till dem: »Ja, haven I aldrig läst i skrifterna:
'Den sten som byggningsmännen förkastade.
den har blivit en hörnsten;
av Herren har den blivit detta,
och underbar är den i våra ögon'?
43. Därför säger jag eder att Guds rike skall tagas ifrån eder, och
givas åt ett folk som bär dess frukt.»
44. [2]

45. Då nu översteprästerna och fariséerna hörde hans liknelser,
förstodo de att det var om dem som han talade.
46. Och de hade gärna velat gripa honom, men de fruktade för folket,
eftersom man höll honom för en profet.

[1] Se Messias i Ordförklaringarna.
[2] Se Nya testamentets text i Ordförklaringarna.
*40/22 Evangelium enligt Matteus, 22 Kapitlet
Evangelium enligt Matteus, 22 Kapitlet

Jesus framställer liknelsen om
konungasonens bröllop, besvarar frågor
om skattepenningen, om uppståndelsen och
om det yppersta budet, ställer sedan
själv till fariséerna en fråga om
Messias såsom Davids son.

1. Och Jesus begynte åter tala till dem i liknelser och sade:

2. »Med himmelriket är det, såsom när en konung gjorde bröllop åt
sin son.
3. Han sände ut sina tjänare för att kalla till bröllopet dem som
voro bjudna; men de ville icke komma.
4. Åter sände han ut andra tjänare och befallde dem att säga till
dem som voro bjudna: 'Jag har nu tillrett min måltid, mina oxar
och min gödboskap äro slaktade, och allt är redo; kommen till
bröllopet.'
5. Men de aktade icke därpå, utan gingo bort, den ene till sitt
jordagods, den andre till sin köpenskap.
6. Och de övriga grepo hans tjänare och misshandlade och dräpte
dem.
7. Då blev konungen vred och sände ut sitt krigsfolk och förgjorde
dråparna och brände upp deras stad.
8. Därefter sade han till sina tjänare: 'Bröllopet är tillrett, men
de som voro bjudna voro icke värdiga.
9. Gån därför ut till vägskälen och bjuden till bröllopet alla som
I träffen på.'
10. Och tjänarna gingo ut på vägarna och samlade tillhopa alla som
de träffade på, både onda och goda, och bröllopssalen blev full
av bordsgäster.
11. Men när konungen nu kom in för att se på gästerna, fick han där
se en man som icke var klädd i bröllopskläder.
12. Då sade han till honom: 'Min vän, huru har du kommit hitin, då
du icke bär bröllopskläder?' Och han kunde intet svara.
13. Då sade konungen till tjänarna: 'Gripen honom vid händer och
fötter, och kasten honom ut i mörkret härutanför.' Där skall
vara gråt och tandagnisslan.
14. Ty många äro kallade, men få utvalda.»

15. Därefter gingo fariséerna bort och fattade det beslutet att de
skulle söka snärja honom genom något hans ord.
16. Och de sände till honom sina lärjungar, tillika med
herodianerna, och läto dem säga: »Mästare, vi veta att du är
sannfärdig och lär om Guds väg vad sant är, utan att fråga efter
någon; ty du ser icke till personen.
17. Så säg oss då: Vad synes dig? Är det lovligt att giva kejsaren
skatt, eller är det icke lovligt?»
18. Men Jesus märkte deras ondska och sade: »Varför söken I att
snärja mig, I skrymtare?
19. Låten mig se skattepenningen.» Då lämnade de fram till honom en
penning[1].
20. Därefter frågade han dem: »Vems bild och överskrift är detta?»
21. De svarade: »Kejsarens.» Då sade han till dem: »Så given då
kejsaren vad kejsaren tillhör, och Gud vad Gud tillhör.»
22. När de hörde detta, förundrade de sig. Och de lämnade honom och
gingo sin väg.

23. Samma dag trädde några sadducéer fram till honom och ville påstå
att det icke gives någon uppståndelse; de frågade honom
24. och sade: »Mästare, Moses har sagt: 'Om någon dör barnlös, så
skall hans broder i hans ställe äkta hans hustru och skaffa
avkomma åt sin broder.'
25. Nu voro hos oss sju bröder. Den förste tog sig hustru och dog,
och eftersom han icke hade någon avkomma, lämnade han sin hustru
efter sig åt sin broder.
26. Sammalunda ock den andre och den tredje, allt intill den sjunde.
27. Sist av alla dog hustrun.
28. Vilken av de sju skall då vid uppståndelsen få henne till
hustru? De hade ju alla äktat henne.»
29. Jesus svarade och sade till dem: »I faren vilse, ty I förstån
icke skrifterna, ej heller Guds kraft.
30. Vid uppståndelsen taga män sig icke hustrur, ej heller givas
hustrur åt män, utan de äro då såsom änglarna i himmelen.
31. Men vad nu angår de dödas uppståndelse, haven I icke läst vad
eder är sagt av Gud:
32. 'Jag är Abrahams Gud och Isaks Gud och Jakobs Gud'? Han är en
Gud icke för döda, utan för levande.»
33. När folket hörde detta, häpnade de över hans undervisning.

34. Men när fariséerna fingo höra att han hade stoppat munnen till
på sadducéerna, samlade de sig tillhopa;
35. och en av dem, som var lagklok, ville snärja honom och frågade:
36. »Mästare, vilket är det yppersta budet i lagen?»
37. Då svarade han honom: »'Du skall älska HERREN, din Gud, av allt
ditt hjärta och av all din själ och av allt ditt förstånd.'
38. Detta är det yppersta och förnämsta budet.
39. Därnäst kommer ett som är detta likt: 'Du skall älska din nästa
såsom dig själv.'
40. På dessa två bud hänger hela lagen och profeterna.»

41. Men då nu fariséerna voro församlade, frågade Jesus dem
42. och sade: »Vad synes eder om Messias, vems son är han?» De
svarade honom: »Davids.»
43. Då sade han till dem: »Huru kan då David, genom andeingivelse,
kalla honom 'herre'? Han säger ju:
44. 'Herren sade till min herre:
Sätt dig på min högra sida,
till dess jag har lagt dina fiender
under dina fötter.'
45. Om nu David kallar honom 'herre', huru kan han då vara hans
son?»
46. Och ingen förmådde svara honom ett ord. Ej heller dristade sig
någon från den dagen att vidare ställa någon fråga till honom.

[1] Se Penning i Ordförklaringarna.
*40/23 Evangelium enligt Matteus, 23 Kapitlet
Evangelium enligt Matteus, 23 Kapitlet

Jesu verop över de skriftlärde och
fariséerna och hans klagan över
Jerusalems obotfärdighet.

1. Därefter talade Jesus till folket och till sina lärjungar
2. och sade:

»På Moses' stol hava de skriftlärde och fariséerna satt sig.
3. Därför, allt vad de säga eder, det skolen I göra och hålla, men
efter deras gärningar skolen I icke göra; ty de säga, men göra
icke.
4. De binda ihop tunga bördor och lägga dem på människornas
skuldror, men själva vilja de icke röra ett finger för att
flytta dem.
5. Och alla sina gärningar göra de för att bliva sedda av
människorna. De göra sina böneremsor breda och hörntofsarna på
sina mantlar stora.
6. De vilja gärna hava de främsta platserna vid gästabuden och
sitta främst i synagogorna
7. och vilja gärna bliva hälsade på torgen och av människorna
kallas 'rabbi'.
8. Men I skolen icke låta kalla eder 'rabbi', ty en är eder
Mästare, och I ären alla bröder.
9. Ej heller skolen I kalla någon på jorden eder 'fader'[1], ty en
är eder Fader, han som är i himmelen.
10. Ej heller skolen I låta kalla eder 'läromästare', ty en är eder
läromästare, Kristus.
11. Den som är störst bland eder, han vare de andras tjänare.
12. Men den som upphöjer sig, han skall bliva förödmjukad, och den
som ödmjukar sig, han skall bliva upphöjd.

13. Ve eder, I skriftlärde och fariséer, I skrymtare, som tillsluten
himmelriket för människorna! Själva kommen I icke ditin, och
dem som vilja komma dit tillstädjen I icke att komma in.
14. [2]

15. Ve eder, I skriftlärde och fariséer, I skrymtare, som faren
omkring över vatten och land för att göra en proselyt, och när
någon har blivit det, gören I honom till ett Gehennas barn,
dubbelt värre än I själva ären!

16. Ve eder, I blinde ledare, som sägen: 'Om någon svär vid templet,
så betyder det intet; men om någon svär vid guldet i templet, då
är han bunden av sin ed'!
17. I dåraktige och blinde, vilket är då förmer, guldet eller
templet, som har helgat guldet?
18. Så ock: 'Om någon svär vid altaret, så betyder det intet; men om
någon svär vid offergåvan som ligger därpå, då är han bunden av
sin ed.'
19. I blinde, vilket är då förmer, offergåvan eller altaret, som
helgar offergåvan?
20. Den som svär vid altaret, han svär alltså både vid detta och vid
allt som ligger därpå.
21. Och den som svär vid templet, han svär både vid detta och vid
honom som bor däri.
22. Och den som svär vid himmelen, han svär både vid Guds tron och
vid honom som sitter därpå.

23. Ve eder, I skriftlärde och fariséer. I skrymtare, som given
tionde av mynta och dill och kummin, men underlåten det som är
viktigast i lagen, nämligen rätten och barmhärtigheten och
troheten! Det ena borden I göra, men icke underlåta det andra.
24. I blinde ledare, som silen bort myggan och sväljen kamelen!

25. Ve eder, I skriftlärde och fariséer, I skrymtare, som gören det
yttre av bägaren och fatet rent, medan de inuti äro fulla av vad
I haven förvärvat genom rofferi och omättlig ondska!
26. Du blinde farisé, gör först insidan av bägaren ren, för att
sedan också dess utsida må bliva ren.

27. Ve eder, I skriftlärde och fariséer, I skrymtare, som ären lika
vitmenade gravar, vilka väl utanpå synas prydliga, men inuti äro
fulla av de dödas ben och allt slags orenlighet!
28. Så synens ock I utvärtes för människorna rättfärdiga, men
invärtes ären I fulla av skrymteri och orättfärdighet.

29. Ve eder, I skriftlärde och fariséer, I skrymtare, som byggen upp
profeternas gravar och pryden de rättfärdigas grifter
30. och sägen: 'Om vi hade levat på våra fäders tid, så skulle vi
icke hava varit delaktiga med dem i profeternas blod'!
31. Så vittnen I då om eder själva, att I ären barn av dem som
dräpte profeterna.
32. Nåväl, uppfyllen då I edra fäders mått.
33. I ormar, I huggormars avföda, huru skullen I kunna söka undgå
att dömas till Gehenna?
34. Se, därför sänder jag till eder profeter och vise och
skriftlärde. Somliga av dem skolen I dräpa och korsfästa, och
somliga av dem skolen I gissla i edra synagogor och förfölja
ifrån den ena staden till den andra.
35. Och så skall över eder komma allt rättfärdigt blod som är
utgjutet på jorden, ända ifrån den rättfärdige Abels blod intill
Sakarias', Barakias' sons blod, hans som I dräpten mellan
templet och altaret.
36. Sannerligen säger jag eder: Allt detta skall komma över detta
släkte.

37. Jerusalem, Jerusalem, du som dräper profeterna och stenar dem
som äro sända till dig! Huru ofta har jag icke velat församla
dina barn, likasom hönan församlar sina kycklingar under sina
vingar! Men I haven icke velat.
38. Se, edert hus skall komma att stå övergivet och öde.
39. Ty jag säger eder: Härefter skolen I icke få se mig, intill den
tid då I sägen:
'Välsignad vare han som kommer[3],
i Herrens namn.'»

[1] Se Fader i Ordförklaringarna.
[2] Se Nya testamentets text i Ordförklaringarna.
[3] Se Messias i Ordförklaringarna.
*40/24 Evangelium enligt Matteus, 24 Kapitlet
Evangelium enligt Matteus, 24 Kapitlet

Jesus förutsäger Jerusalems förstöring
och sin tillkommelse.

1. Och Jesus gick därifrån, ut ur helgedomen. Hans lärjungar
trädde då fram och bådo honom giva akt på helgedomens byggnader.
2. Då svarade han och sade till dem: »Ja, I sen nu allt detta; men
sannerligen säger jag eder: Här skall icke lämnas sten på sten;
allt skall bliva nedbrutet.»
3. När han sedan satt på Oljeberget, trädde hans lärjungar fram
till honom, medan de voro allena, och sade: »Säg oss när detta
skall ske, och vad som bliver tecknet till din tillkommelse och
tidens ände.»
4. Då svarade Jesus och sade till dem:

»Sen till, att ingen förvillar eder.
5. Ty många skola komma under mitt namn och säga: 'Jag är Messias'
och skola förvilla många.
6. Och I skolen få höra krigslarm och rykten om krig; sen då till,
att I icke förloren besinningen, ty sådant måste komma, men
därmed är ännu icke änden inne.
7. Ja, folk skall resa sig upp mot folk och rike mot rike, och det
skall bliva hungersnöd och jordbävningar på den ena orten efter
den andra;
8. men allt detta är allenast begynnelsen till 'födslovåndorna'[1].
9. Då skall man prisgiva eder till misshandling, och man skall
dräpa eder, och I skolen bliva hatade av alla folk, för mitt
namns skull.
10. Och då skola många komma på fall, och den ene skall förråda den
andre, och den ene skall hata den andre.
11. Och många falska profeter skola uppstå och skola förvilla många.
12. Och därigenom att laglösheten förökas, skall kärleken hos de
flesta kallna.
13. Men den som är ståndaktig intill änden, han skall bliva frälst.
14. Och detta evangelium om riket skall bliva predikat i hela
världen, till ett vittnesbörd för alla folk. Och sedan skall
änden komma.

15. När I nu fån se 'förödelsens styggelse'[2], om vilken är talat
genom profeten Daniel, stå på helig plats -- den som läser
detta, han give akt därpå --
16. då må de som äro i Judeen fly bort till bergen,
17. och den som är på taket må icke stiga ned för att hämta vad som
finnes i hans hus,
18. och den som är ute på marken må icke vända tillbaka för att
hämta sin mantel.
19. Och ve dem som äro havande, eller som giva di på den tiden!
20. Men bedjen att eder flykt icke må ske om vintern eller på
sabbaten.
21. Ty då skall det bliva 'en stor vedermöda, vars like icke har
förekommit allt ifrån världens begynnelse intill nu', ej heller
någonsin skall förekomma.
22. Och om den tiden icke bleve förkortad, så skulle intet kött
bliva frälst; men för de utvaldas skull skall den tiden bliva
förkortad.

23. Om någon då säger till eder: 'Se här är Messias', eller: 'Där är
han', så tron det icke.
24. Ty människor som falskeligen säga sig vara Messias skola uppstå,
så ock falska profeter, och de skola göra stora tecken och
under, för att, om möjligt förvilla jämväl de utvalda.
25. Jag har nu sagt eder det förut.
26. Därför, om man säger till eder: 'Se, han är i öknen', så gån
icke ditut, eller: 'Se, han är inne i huset', så tron det icke.
27. Ty såsom ljungelden, när den går ut från öster, synes ända till
väster, så skall Människosonens tillkommelse vara. --
28. Där åteln är, dit skola rovfåglarna församla sig.

29. Men strax efter den tidens vedermöda skall solen förmörkas och
månen upphöra att giva sitt sken, och stjärnorna skola falla
ifrån himmelen, och himmelens makter[3] skola bäva.
30. Och då skall Människosonens tecken visa sig på himmelen, och
alla släkter på jorden skola då jämra sig. Och man skall få se
'Människosonen komma på himmelens skyar' med stor makt och
härlighet.
31. Och han skall sända ut sina änglar med starkt basunljud, och de
skola församla hans utvalda från de fyra väderstrecken, från
himmelens ena ända till den andra.
32. Ifrån fikonträdet mån I här hämta en liknelse. När dess kvistar
begynna att få save och löven spricka ut, då veten I att
sommaren är nära.
33. Likaså, när I sen allt detta, då kunnen I ock veta att han är
nära och står för dörren.
34. Sannerligen säger jag eder: Detta släkte skall icke förgås,
förrän allt detta sker.
35. Himmel och jord skola förgås, men mina ord skola aldrig förgås.
36. Men om den dagen och den stunden vet ingen något, icke ens
änglarna i himmelen, ingen utom Fadern allena.

37. Ty såsom det skedde på Noas tid, så skall det ske vid
Människosonens tillkommelse.
38. Såsom människorna levde på den tiden, före floden: de åto och
drucko, män togo sig hustrur, och hustrur gåvos åt män, ända
till den dag då Noa gick in i arken;
39. och de visste av intet, förrän floden kom och tog dem
allasammans bort -- så skall det ske vid Människosonens
tillkommelse.
40. Då skola två män vara tillsammans ute på marken; en skall bliva
upptagen, och en skall lämnas kvar.
41. Två kvinnor skola mala på samma kvarn; en skall bliva upptagen,
och en skall lämnas kvar.
42. Vaken fördenskull; ty I veten icke vilken dag vår Herre kommer.
43. Men det förstån I väl, att om husbonden visste under vilken
nattväkt tjuven skulle komma, så vakade han och tillstadde icke
att någon bröt sig in i hans hus.
44. Varen därför ock I redo; ty i en stund då I icke vänten det
skall Människosonen komma.

45. Finnes nu någon trogen och förståndig tjänare, som av sin herre
har blivit satt över hans husfolk för att giva dem mat i rätt
tid --
46. salig är då den tjänaren, om hans herre, när han kommer, finner
honom göra så.
47. Sannerligen säger jag eder: Han skall sätta honom över allt vad
han äger.
48. Men om så är, att tjänaren är en ond man, som säger i sitt
hjärta: 'Min herre kommer icke så snart',
49. och han begynner slå sina medtjänare och äter och dricker med
dem som äro druckna,
50. då skall den tjänarens herre komma på en dag då han icke väntar
det, och i en stund då han icke tänker sig det,
51. och han skall låta hugga honom i stycken och låta honom få sin
del med skrymtare. Där skall vara gråt och tandagnisslan.»

[1] Se Födslovåndor i Ordförklaringarna.
[2] Se Förödelsens styggelse i Ordförklaringarna.
[3] Se Makter i Ordförklaringarna.
*40/25 Evangelium enligt Matteus, 25 Kapitlet
Evangelium enligt Matteus, 25 Kapitlet

Jesus framställer liknelserna om de tio
jungfrurna och om de anförtrodda punden,
talar om Människosonens dom över folken.

1. »Då skall det vara med himmelriket, såsom när tio jungfrur togo
sina lampor och gingo ut för att möta brudgummen.
2. Men fem av dem voro oförståndiga, och fem voro förståndiga.
3. De oförståndiga togo väl sina lampor, men togo ingen olja med
sig.
4. De förståndiga åter togo olja i sina kärl, tillika med lamporna.
5. Då nu brudgummen dröjde, blevo de alla sömniga och somnade.
6. Men vid midnattstiden ljöd ett anskri: 'Se brudgummen kommer!
Gån ut och möten honom.'
7. Då stodo alla jungfrurna upp och redde till sina lampor.
8. Och de oförståndiga sade till de förståndiga: 'Given oss av eder
olja, ty våra lampor slockna.'
9. Men de förståndiga svarade och sade: 'Nej, den skulle ingalunda
räcka till för både oss och eder. Gån hellre bort till dem som
sälja, och köpen åt eder.'
10. Men när de gingo bort för att köpa, kom brudgummen, och de som
voro redo gingo in med honom till bröllopet, och dörren stängdes
igen.
11. Omsider kommo ock de andra jungfrurna och sade: 'Herre, herre,
låt upp för oss.'
12. Men han svarade och sade: 'Sannerligen säger jag eder: Jag känner
eder icke.'
13. Vaken fördenskull; ty I veten icke dagen, ej heller stunden.

14. Ty det skall ske, likasom när en man som ville fara utrikes
kallade till sig sina tjänare och överlämnade åt dem sina
ägodelar;
15. åt en gav han fem pund[1], åt en annan två och åt en tredje ett
pund, åt var och en efter hans förmåga, och for utrikes.
16. Strax gick då den som hade fått de fem punden bort och
förvaltade dem så, att han med dem vann andra fem pund.
17. Den som hade fått de två punden vann på samma sätt andra två.
18. Men den som hade fått ett pund gick bort och grävde en grop i
jorden och gömde där sin herres penningar.
19. En lång tid därefter kom tjänarnas herre hem och höll räkenskap
med dem.
20. Då trädde den fram, som hade fått de fem punden, och bar fram
andra fem pund och sade: 'Herre, du överlämnade åt mig fem pund;
se, andra fem pund har jag vunnit.'
21. Hans herre svarade honom: 'Rätt så, du gode och trogne tjänare!
När du var satt över det som ringa är, var du trogen; jag skall
sätta dig över mycket. Gå in i din herres glädje.'
22. Så trädde ock den fram, som hade fått de två punden, och sade:
'Herre, du överlämnade åt mig två pund; se, andra två pund har
jag vunnit.'
23. Hans herre svarade honom: 'Rätt så, du gode och trogne tjänare!
När du var satt över det som ringa är, var du trogen; jag skall
sätta dig över mycket. Gå in i din herres glädje.'
24. Sedan trädde ock den fram, som hade fått ett pund, och sade:
'Herre, jag hade lärt känna dig såsom en sträng man, som vill
skörda, där du icke har sått, och inbärga, där du icke har
utstrött;
25. och av fruktan för dig gick jag bort och gömde ditt pund i
jorden. Se här har du vad dig tillhör.'
26. Då svarade hans herre och sade till honom: 'Du onde och late
tjänare, du visste att jag vill skörda, där jag icke har sått,
och inbärga, där jag icke har utstrött?
27. Då borde du också hava satt in mina penningar i en bank, så att
jag hade fått igen mitt med ränta, när jag kom hem.
28. Tagen därför ifrån honom hans pund, och given det åt den som har
de tio punden.
29. Ty var och en som har, åt honom skall varda givet, så att han
får över nog; men den som icke har, från honom skall tagas också
det han har.
30. Och kasten den oduglige tjänaren ut i mörkret härutanför.' Där
skall vara gråt och tandagnisslan.

31. Men när Människosonen kommer i sin härlighet, och alla änglar
med honom, då skall han sätta sig på sin härlighets tron.
32. Och inför honom skola församlas alla folk och han skall skilja
dem från varandra, såsom en herde skiljer fåren ifrån getterna.
33. Och fåren skall han ställa på sin högra sida, och getterna på
den vänstra.
34. Därefter skall Konungen säga till dem som stå på hans högra
sida: 'Kommen, I min Faders välsignade, och tagen i besittning
det rike som är tillrett åt eder från världens begynnelse.
35. Ty jag var hungrig, och I gåven mig att äta; jag var törstig,
och I gåven mig att dricka; jag var husvill, och I gåven mig
härbärge,
36. naken, och I klädden mig; jag var sjuk, och I besökten mig; jag
var i fängelse, och I kommen till mig.'
37. Då skola de rättfärdiga svara honom och säga: 'Herre, när sågo
vi dig hungrig och gåvo dig mat, eller törstig och gåvo dig att
dricka?
38. Och när sågo vi dig husvill och gåvo dig härbärge, eller naken
och klädde dig?
39. Och när sågo vi dig sjuk eller i fängelse och kommo till dig?'
40. Då skall Konungen svara och säga till dem: 'Sannerligen säger
jag eder: Vadhelst I haven gjort mot en av dessa mina minsta
bröder, det haven I gjort mot mig.'

41. Därefter skall han ock säga till dem som stå på hans vänstra
sida: 'Gån bort ifrån mig, I förbannade[2], till den eviga
elden, som är tillredd åt djävulen och hans änglar.
42. Ty jag var hungrig, och I gåven mig icke att äta; jag var
törstig, och I gåven mig icke att dricka;
43. jag var husvill, och I gåven mig icke härbärge, naken, och I
klädden mig icke, sjuk och i fängelse, och I besökten mig icke.'
44. Då skola också de svara och säga: 'Herre, när sågo vi dig
hungrig eller törstig eller husvill eller naken eller sjuk eller
i fängelse och tjänade dig icke?'
45. Då skall han svara dem och säga: 'Sannerligen säger jag eder:
Vadhelst I icke haven gjort mot en av dessa minsta, det haven I
ej heller gjort mot mig.'
46. Och dessa skola då då bort till evigt straff, men de rättfärdiga
till evigt liv.»

[1] Se Pund i Ordförklaringarna.
[2] Eller: Därefter skall han ock säga till dem som stå på hans
vänstra sida: 'Gån bort ifrån mig i förbannelse' osv.
*40/26 Evangelium enligt Matteus, 26 Kapitlet
Evangelium enligt Matteus, 26 Kapitlet

Jesus förutsäger sitt lidande.
Översteprästerna och de äldste besluta
att gripa och döda honom. Han smörjes i
Betania, förrådes av Judas, håller
påskmåltid med lärjungarna, instiftar
nattvarden, beder i Getsemane, gripes,
förhöres inför Stora rådet, förnekas av
Petrus.

1. När nu Jesus hade talat allt detta till slut, sade han till sina
lärjungar:
2. »I veten att det två dagar härefter är påsk; då skall
Människosonen bliva förrådd och utlämnad till att korsfästas.»

3. Därefter församlade sig översteprästerna och folkets äldste hos
översteprästen, som hette Kaifas, i hans hus,
4. och rådslogo om att låta gripa Jesus med list och döda honom.
5. Men de sade: »Icke under högtiden, för att ej oroligheter skola
uppstå bland folket.»

6. Men när Jesus var i Betania, i Simon den spetälskes hus,
7. framträdde till honom en kvinna som hade med sig en
alabasterflaska med dyrbar smörjelse; denna göt hon ut över hans
huvud, där han låg till bords.
8. Då lärjungarna sågo detta, blevo de misslynta och sade: »Varför
skulle detta förspillas?
9. Man hade ju kunnat sälja det för mycket penningar och giva dessa
åt de fattiga.»
10. När Jesus märkte detta, sade han till dem: »Varför oroen I
kvinnan? Det är en god gärning som hon har gjort mot mig.
11. De fattiga haven I ju alltid ibland eder, men mig haven I icke
alltid.
12. När hon göt ut denna smörjelse på min kropp, gjorde hon det
såsom en tillredelse till min begravning.
13. Sannerligen säger jag eder: Varhelst i hela världen detta
evangelium bliver predikat, där skall ock det som hon nu har
gjort bliva omtalat, henne till åminnelse.»

14. Därefter gick en av de tolv, den som hette Judas Iskariot, bort
till översteprästerna
15. och sade: »Vad viljen I giva mig för att jag skall överlämna
honom åt eder?» Då vägde de upp åt honom trettio
silverpenningar[1].
16. Och från den stunden sökte han efter lägligt tillfälle att
förråda honom.

17. Men på första dagen i det osyrade brödets högtid trädde
lärjungarna fram till Jesus och frågade: »Var vill du att vi
skola reda till åt dig att äta påskalammet?»
18. Han svarade: »Gån in i staden till den och den och sägen till
honom: 'Mästaren låter säga: Min tid är nära; hos dig vill jag
hålla påskhögtid med mina lärjungar.'»
19. Och lärjungarna gjorde såsom Jesus hade befallt dem och redde
till påskalammet.

20. När det nu hade blivit afton, lade han sig till bords med de
tolv.
21. Och medan de åto, sade han: »Sannerligen säger jag eder: En av
eder skall förråda mig.»
22. Då blevo de mycket bedrövade och begynte fråga honom, var efter
annan: »Icke är det väl jag, Herre?»
23. Då svarade han och sade: »Den som jämte mig nu doppade handen i
fatet, han skall förråda mig.
24. Människosonen skall gå bort, såsom det är skrivet om honom; men
ve den människa genom vilken Människosonen bliver förrådd! Det
hade varit bättre för den människan, om hon icke hade blivit
född.»
25. Judas, han som förrådde honom, tog då till orda och frågade:
»Rabbi, icke är det väl jag?» Han svarade honom: »Du har själv
sagt det.»

26. Medan de nu åto, tog Jesus ett bröd och välsignade det och bröt
det och gav åt lärjungarna och sade: »Tagen och äten; detta är
min lekamen.»
27. Och han tog en kalk och tackade Gud och gav åt dem och sade:
»Dricken härav alla;
28. ty detta är mitt blod, förbundsblodet, som varder utgjutet för
många till syndernas förlåtelse.
29. Och jag säger eder: Härefter skall jag icke mer dricka av det
som kommer från vinträd, förrän på den dag då jag dricker det
nytt med eder i min Faders rike.»

30. När de sedan hade sjungit lovsången, gingo de ut till
Oljeberget.
31. Då sade Jesus till dem: »I denna natt skolen I alla komma på
fall för min skull, ty det är skrivet:
'Jag skall slå herden,
och fåren i hjorden skola förskingras.'
32. Men efter min uppståndelse skall jag före eder gå till
Galileen.»
33. Då svarade Petrus och sade till honom: »Om än alla andra komma
på fall för din skull, så skall dock jag aldrig komma på fall.»
34. Jesus sade till honom: »Sannerligen säger jag dig: I denna natt,
förrän hanen har galit, skall du tre gånger förneka mig.»
35. Petrus svarade honom: »Om jag än måste dö med dig, så skall jag
dock förvisso icke förneka dig.» Sammalunda sade ock alla de
andra lärjungarna.

36. Därefter kom Jesus med dem till ett ställe som hette Getsemane.
Och han sade till lärjungarna: »Bliven kvar här, medan jag går
dit bort och beder.»
37. Och han tog med sig Petrus och Sebedeus' två söner; och han
begynte bedrövas och ängslas.
38. Då sade han till dem: »Min själ är djupt bedrövad, ända till
döds; stannen kvar här och vaken med mig.»
39. Därefter gick han litet längre bort och föll ned på sitt ansikte
och bad och sade: »Min Fader, om det är möjligt, så gånge denna
kalk ifrån mig. Dock icke såsom jag vill, utan såsom du vill!»
40. Sedan kom han tillbaka till lärjungarna och fann dem sovande.
Då sade han till Petrus: »Så litet förmådden I då vaka en kort
stund med mig!
41. Vaken, och bedjen att I icke mån komma i frestelse. Anden är
villig, men köttet är svagt.»
42. Åter gick han bort, för andra gången, och bad och sade: »Min
Fader, om detta icke kan gå ifrån mig, utan jag måste dricka
denna kalk, så ske din vilja.»
43. När han sedan kom tillbaka, fann han dem åter sovande, ty deras
ögon voro förtyngda.
44. Då lät han dem vara och gick åter bort och bad, för tredje
gången, och sade återigen samma ord.
45. Därefter kom han tillbaka till lärjungarna och sade till dem:
»Ja, I soven ännu alltjämt och vilen eder! Se, stunden är nära
då Människosonen skall bliva överlämnad i syndares händer.
46. Stån upp, låt oss gå; se, den är nära, som förråder mig.»

47. Och se, medan han ännu talade, kom Judas, en av de tolv, och
jämte honom en stor folkskara, med svärd och stavar, utsänd från
översteprästerna och folkets äldste.
48. Men förrädaren hade givit dem ett tecken; han hade sagt: »Den
som jag kysser, den är det; honom skolen I gripa.»
49. Och han trädde nu strax fram till Jesus och sade: »Hell dig,
rabbi!» och kysste honom häftigt.
50. Jesus sade till honom: »Min vän, gör vad du är här för att
göra.» Då stego de fram och grepo Jesus och togo honom fången.

51. Men en av dem som voro med Jesus förde handen till sitt svärd
och drog ut det och högg till översteprästens tjänare och högg
så av honom örat.
52. Då sade Jesus till honom: »Stick ditt svärd tillbaka i skidan:
ty alla som taga till svärd skola förgöras genom svärd.
53. Eller menar du att jag icke kunde utbedja mig av min Fader, att
han nu sände till min tjänst mer än tolv legioner änglar?
54. Men huru bleve då skrifterna fullbordade, som säga att så måste
ske?»

55. I samma stund sade Jesus till folkskaran: »Såsom mot en rövare
haven I gått ut med svärd och stavar för att fasttaga mig. Var
dag har jag suttit i helgedomen och undervisat, utan att I haven
gripit mig.
56. Men allt detta har skett, för att profeternas skrifter skola
fullbordas.»

Då övergåvo alla lärjungarna honom och flydde.

57. Men de som hade gripit Jesus förde honom bort till
översteprästen Kaifas, hos vilken de skriftlärde och de äldste
hade församlat sig.
58. Och Petrus följde honom på avstånd ända till översteprästens
gård; där gick han in och satte sig bland rättstjänarna för att
se vad slutet skulle bliva.

59. Och översteprästerna och hela Stora rådet sökte efter något
falskt vittnesbörd mot Jesus, för att kunna döda honom;
60. men fastän många falska vittnen trädde fram, funno de likväl
intet. Slutligen trädde dock två män fram
61. och sade: »Denne har sagt: 'Jag kan bryta ned Guds tempel och på
tre dagar bygga upp det igen.'»
62. Då stod översteprästen upp och sade till honom: »Svarar du
intet? Huru är det med det som dessa vittna mot dig?»
63. Men Jesus teg. Då sade översteprästen till honom: »Jag besvär
dig vid den levande Guden, att du säger oss om du är Messias,
Guds Son.»
64. Jesus svarade honom: »Du har själv sagt det. Men jag säger
eder: Härefter skolen I få se Människosonen sitta på Maktens
högra sida och komma på himmelens skyar.»
65. Då rev översteprästen sönder sina kläder och sade: »Han har
hädat. Vad behöva vi mer några vittnen? I haven nu hört
hädelsen.
66. Vad synes eder?» De svarade och sade: »Han är skyldig till
döden.»
67. Därefter spottade man honom i ansiktet och slog honom på
kinderna, den ene med knytnäven, den andre med flata handen,
68. och sade: »Profetera för oss, Messias: vem var det som slog
dig?»

69. Men Petrus satt utanför på gården. Då kom en tjänstekvinna fram
till honom och sade: »Också du var med Jesus från Galileen.»
70. Men han nekade inför alla och sade: »Jag förstår icke vad du
menar.»
71. När han sedan hade kommit ut i porten, fick en annan kvinna se
honom och sade till dem som voro där: »Denne var med Jesus från
Nasaret.»
72. Åter nekade han med en ed och sade: »Jag känner icke den
mannen.»
73. Litet därefter kommo de kringstående fram och sade till Petrus:
»Förvisso är också du en av dem; redan ditt uttal röjer dig ju.»
74. Då begynte han förbanna sig och svärja: »Jag känner icke den
mannen.» Och i detsamma gol hanen.
75. Då kom Petrus ihåg Jesu ord, huru han hade sagt: »Förrän hanen
gal, skall du tre gånger förneka mig.» Och han gick ut och grät
bitterligen.

[1] Se Silverpenning i Ordförklaringarna.
*40/27 Evangelium enligt Matteus, 27 Kapitlet
Evangelium enligt Matteus, 27 Kapitlet

Jesus föres till Pilatus. Judas tager
sig själv av daga. Jesus förhöres,
dömes, gisslas, begabbas, korsfästes,
uppgiver andan, begraves. Vakt utsättes
vid hans grav.

1. Men när det hade blivit morgon, fattade alla översteprästerna
och folkets äldste det beslutet angående Jesus, att de skulle
döda honom.
2. Och de läto binda honom och förde honom bort och överlämnade
honom åt Pilatus, landshövdingen.

3. När då Judas, som hade förrått honom, såg att han var dömd,
ångrade han sig och bar de trettio silverpenningarna[1]
tillbaka till översteprästerna och de äldste
4. och sade: »Jag har syndat därigenom att jag har förrått
oskyldigt blod.» Men de svarade: »Vad kommer det oss vid? Du
får själv svara därför.»
5. Då kastade han silverpenningarna i templet och gick sin väg.
Sedan gick han bort och hängde sig.

6. Men översteprästerna togo silverpenningarna och sade: »Det är
icke lovligt att lägga dem i offerkistan, eftersom det är
blodspenningar.»
7. Och sedan de hade fattat sitt beslut, köpte de för dem
Krukmakaråkern till begravningsplats för främlingar.
8. Därför kallas den åkern ännu i dag Blodsåkern.
9. Så fullbordades det som var sagt genom profeten Jeremias, när
han sade: »Och jag tog de trettio silverpenningarna -- priset
för den man vilkens värde hade blivit bestämt, den som
israelitiska män hade värderat --
10. och jag gav dem till betalning för Krukmakaråkern, i enlighet
med Herrens befallning till mig.»

11. Men Jesus ställdes fram inför landshövdingen. Och
landshövdingen frågade honom och sade: »Är du judarnas konung?»
Jesus svarade honom: »Du säger det själv.»
12. Men när översteprästerna och de äldste framställde sina
anklagelser mot honom, svarade han intet.
13. Då sade Pilatus till honom: »Hör du icke huru mycket de hava att
vittna mot dig?»
14. Men han svarade honom icke på en enda fråga, så att
landshövdingen mycket förundrade sig.

15. Nu var det sed att landshövdingen vid högtiden gav folket en
fånge lös, vilken de ville.
16. Och man hade då en beryktad fånge, som hette Barabbas.
17. När de nu voro församlade, frågade Pilatus dem: »Vilken viljen I
att jag skall giva eder lös, Barabbas eller Jesus, som kallas
Messias?»
18. Han visste nämligen att det var av avund som man hade dragit
Jesus inför rätta.
19. Och medan han satt på domarsätet, hade hans hustru sänt bud till
honom och låtit säga: »Befatta dig icke med denne rättfärdige
man; ty jag har i natt lidit mycket i drömmen för hans skull.»
20. Men översteprästerna och de äldste hade övertalat folket att
begära Barabbas och låta förgöra Jesus.
21. När alltså landshövdingen nu frågade dem och sade: »Vilken av de
två viljen I att jag skall giva eder lös?», så svarade de:
»Barabbas.»
22. Då frågade Pilatus dem: »Vad skall jag då göra med Jesus, som
kallas Messias?» De svarade alla: »Låt korsfästa honom.»
23. Men han frågade: »Vad ont har han då gjort?» Då skriade de ännu
ivrigare: »Låt korsfästa honom.»
24. När nu Pilatus såg att han intet kunde uträtta, utan att larmet
blev allt starkare, lät han hämta vatten och tvådde sina händer
i folkets åsyn och sade: »Jag är oskyldig till denne mans blod.
I fån själva svara därför.»
25. Och allt folket svarade och sade: »Hans blod komme över oss och
över våra barn.»
26. Då gav han dem Barabbas lös; men Jesus lät han gissla och
utlämnade honom sedan till att korsfästas.

27. Då togo landshövdingens krigsmän Jesus med sig in i pretoriet
och församlade hela den romerska vakten omkring honom.
28. Och de togo av honom hans kläder och satte på honom en röd
mantel
29. och vredo samman en krona av törnen och satte den på hans huvud,
och i hans högra hand satte de ett rör. Sedan böjde de knä
inför honom och begabbade honom och sade: »Hell dig, judarnas
konung!»
30. Och de spottade på honom och togo röret och slogo honom därmed i
huvudet.
31. Och när de så hade begabbat honom, klädde de av honom manteln
och satte på honom hans egna kläder och förde honom bort till
att korsfästas.

32. Då de nu voro på väg ditut, träffade de på en man från Cyrene,
som hette Simon. Honom tvingade de att gå med och bära hans
kors.

33. Och när de hade kommit till en plats som kallades Golgata (det
betyder huvudskalleplats),
34. räckte de honom vin att dricka, blandat med galla; men då han
hade smakat därpå, ville han icke dricka det.
35. Och när de hade korsfäst honom, delade de hans kläder mellan sig
genom att kasta lott om dem.
36. Sedan sutto de där och höllo vakt om honom.
37. Och över hans huvud hade man satt upp en överskrift, som angav
vad han var anklagad för, och den lydde så: »Denne är Jesus,
judarnas konung.»

38. Med honom korsfästes då ock två rövare, den ene på högra sidan
och den andre på vänstra.
39. Och de som gingo där förbi bespottade honom och skakade huvudet
40. och sade: »Du som bryter ned templet och inom tre dagar bygger
upp det igen, hjälp dig nu själv, om du är Guds Son, och stig
ned från korset.»
41. Sammalunda talade ock översteprästerna, jämte de skriftlärde och
de äldste, begabbande ord och sade:
42. »Andra har han hjälpt; sig själv kan han icke hjälpa. Han är ju
Israels konung; han stige nu ned från korset, så vilja vi tro på
honom.
43. Han har satt sin förtröstan på Gud, må nu han frälsa honom, om
han har behag till honom, han har ju sagt: 'Jag är Guds Son.'»
44. På samma sätt smädade honom också rövarna som voro korsfästa med
honom.

45. Men vid sjätte timmen kom över hela landet ett mörker, som
varade ända till nionde timmen.
46. Och vid nionde timmen ropade Jesus med hög röst och sade: »Eli,
Eli, lema sabaktani[2]?»; det betyder: »Min Gud, min Gud, varför
har du övergivit mig?»
47. Men när några av dem som stodo där borde detta, sade de: »Han
kallar på Elias.»
48. Och strax skyndade en av dem fram och tog en svamp och fyllde
den med ättikvin och satte den på ett rör och gav honom att
dricka.
49. Men de andra sade: »Låt oss se om Elias kommer och hjälper
honom.»
50. Åter ropade Jesus med hög röst och gav upp andan.

51. Och se, då rämnade förlåten i templet i två stycken, uppifrån
och ända ned, och jorden skalv, och klipporna rämnade,
52. och gravarna öppnades, och många avsomnade heligas kroppar stodo
upp.
53. De gingo ut ur sina gravar och kommo efter hans uppståndelse in
i den heliga staden och uppenbarade sig för många.
54. Men när hövitsmannen och de som med honom höllo vakt om Jesus
sågo jordbävningen och det övriga som skedde, blevo de mycket
förskräckta och sade: »Förvisso var denne Guds Son.»

55. Och många kvinnor som hade följt Jesus från Galileen och tjänat
honom, stodo där på avstånd och sågo vad som skedde.
56. Bland dessa voro Maria från Magdala och den Maria som var Jakobs
och Joses' moder, så ock Sebedeus' söners moder.

57. Men när det hade blivit afton, kom en rik man från Arimatea, vid
namn Josef, som ock hade blivit en Jesu lärjunge;
58. denne gick till Pilatus och utbad sig att få Jesu kropp. Då
bjöd Pilatus att man skulle lämna ut den åt honom.
59. Och Josef tog hans kropp och svepte den i en ren linneduk
60. och lade den i den nya grav som han hade låtit hugga ut åt sig i
klippan; och sedan han hade vältrat en stor sten för ingången
till graven, gick han därifrån.
61. Men Maria från Magdala och den andra Maria voro där, och de
sutto gent emot graven.

62. Följande dag, som var dagen efter tillredelsedagen, församlade
sig översteprästerna och fariséerna och gingo till Pilatus
63. och sade: »Herre, vi hava dragit oss till minnes att den
villoläraren sade, medan han ännu levde: 'Efter tre dagar skall
jag uppstå.'
64. Bjud fördenskull att man skyddar graven intill tredje dagen, så
att hans lärjungar icke komma och stjäla bort honom, och sedan
säga till folket att han har uppstått från de döda. Då bliver
den sista villan värre än den första.»
65. Pilatus svarade dem: »Där haven I vakt; gån åstad och skydden
graven så gott I kunnen.»
66. Och de gingo åstad och skyddade graven, i det att de icke
allenast satte ut vakten, utan ock förseglade stenen.

[1] Se Silverpenning i Ordförklaringarna.
[2] Se Betoning i Ordförklaringarna.
*40/28 Evangelium enligt Matteus, 28 Kapitlet
Evangelium enligt Matteus, 28 Kapitlet

Jesus uppstår från de döda, visar sig
för de sörjande kvinnorna, uppenbarar
sig i Galileen för sina lärjungar och
befaller dem att såsom hans sändebud gå
ut bland alla folk.

1. När sabbaten hade gått till ända, i gryningen till första
veckodagen, kommo Maria från Magdala och den andra Maria för att
se graven.
2. Då blev det en stor jordbävning; ty en Herrens ängel steg ned
från himmelen och gick fram och vältrade bort stenen och satte
sig på den.
3. Och han var att skåda såsom en ljungeld, och hans kläder voro
vita såsom snö.
4. Och väktarna skälvde av förskräckelse för honom och blevo såsom
döda.

5. Men ängeln talade och sade till kvinnorna: »Varen I icke
förskräckta; jag vet att I söken Jesus, den korsfäste.
6. Han är icke här, ty han är uppstånden, såsom han hade förutsagt.
Kommen hit, och sen platsen där han har legat.
7. Och gån så åstad med hast, och sägen till hans lärjungar att han
är uppstånden från de döda. Och han skall före eder gå till
Galileen; där skolen I få se honom. Jag har nu sagt eder det.»
8. Och de gingo med hast bort ifrån graven, under fruktan och med
stor glädje, och skyndade åstad för att omtala det för hans
lärjungar.
9. Men se, då kom Jesus emot dem och sade: »Hell eder!» Och de
gingo fram och fattade om hans fötter och tillbådo honom.
10. Då sade Jesus till dem: »Frukten icke; gån åstad och omtalen
detta för mina bröder, på det att de må gå till Galileen; där
skola de få se mig.»

11. Men under det att de voro på vägen, kommo några av väktarna till
staden och underrättade översteprästerna om allt det som hade
hänt.
12. Då församlade sig dessa jämte de äldste; och sedan de hade
fattat sitt beslut, gåvo de en ganska stor summa penningar åt
krigsmännen
13. och sade: »Så skolen I säga: 'Hans lärjungar kommo om natten och
stulo bort honom, medan vi sovo.'
14. Och om saken kommer för landshövdingens öron, så skola vi ställa
honom till freds och sörja för, att I kunnen vara utan
bekymmer.»
15. Och de togo emot penningarna och gjorde såsom man hade lärt dem.
Och det talet utspriddes bland judarna och är gängse bland dem
ännu i denna dag.

16. Men de elva lärjungarna begåvo sig till det berg i Galileen, dit
Jesus hade bjudit dem att gå.
17. Och när de fingo se honom, tillbådo de honom. Dock funnos några
som tvivlade.
18. Då trädde Jesus fram och talade till dem och sade: »Mig är given
all makt i himmelen och på jorden.
19. Gån fördenskull ut och gören alla folk till lärjungar, döpande
dem i Faderns och Sonens och den helige Andes namn,
20. lärande dem att hålla allt vad jag har befallt eder. Och se,
jag är med eder alla dagar intill tidens ände.»
@c -*- 1917 -*-
*41/ Evangelium enligt Markus
*41/01 Evangelium enligt Markus, 1 Kapitlet
Evangelium enligt Markus, 1 Kapitlet

Johannes predikar och döper. Jesus
döpes, frestas av djävulen, begynner
predika, kallar lärjungar, driver ut en
oren ande, botar Simons svärmoder och
andra sjuka, predikar i Galileens
synagogor, botar en spetälsk man.

1. Detta är begynnelsen av evangelium om Jesus Kristus, Guds Son.

2. Så är skrivet hos profeten Esaias:
»Se, jag sänder ut min ängel framför dig,
och han skall bereda vägen för dig.
3. Hör rösten av en som ropar i öknen:
'Bereden vägen för Herren,
gören stigarna jämna för honom.'»
4. I enlighet härmed uppträdde Johannes döparen i öknen och
predikade bättringens döpelse till syndernas förlåtelse.
5. Och hela judiska landet och alla Jerusalems invånare gingo ut
till honom och läto döpa sig av honom i floden Jordan, och
bekände därvid sina synder.
6. Och Johannes hade kläder av kamelhår och bar en lädergördel om
sina länder och levde av gräshoppor och vildhonung.
7. Och han predikade och sade: »Efter mig kommer den som är
starkare än jag; jag är icke ens värdig att böja mig ned för att
upplösa hans skorem.
8. Jag döper eder med vatten, men han skall döpa eder med helig
ande.»

9. Och det hände sig vid den tiden att Jesus kom från Nasaret i
Galileen. Och han lät döpa sig i Jordan av Johannes.
10. Och strax då han steg upp ur vattnet, såg han himmelen dela sig
och Anden såsom en duva sänka sig ned över honom.
11. Och en röst kom från himmelen: »Du är min älskade Son; i dig har
jag funnit behag.»

12. Strax därefter förde Anden honom ut i öknen.
13. Och han var i öknen i fyrtio dagar och frestades av Satan och
levde bland vilddjuren; och änglarna betjänade honom.

14. Men sedan Johannes hade blivit satt i fängelse, kom Jesus till
Galileen och predikade Guds evangelium
15. och sade: »Tiden är fullbordad, och Guds rike är nära; gören
bättring, och tron evangelium.»

16. När han nu gick fram utmed Galileiska sjön, fick han se Simon
och Simons broder Andreas kasta ut nät i sjön, ty de voro
fiskare.
17. Och Jesus sade till dem: »Följen mig, så skall jag göra eder
till människofiskare.»
18. Strax lämnade de näten och följde honom.
19. När han hade gått litet längre fram, fick han se Jakob,
Sebedeus' son, och Johannes, hans broder, där de sutto i båten,
också de, och ordnade sina nät.
20. Och strax kallade han dem till sig; och de lämnade sin fader
Sebedeus med legodrängarna kvar i båten och följde honom.

21. Sedan begåvo de sig in i Kapernaum; och strax, på sabbaten, gick
han in i synagogan och undervisade.
22. Och folket häpnade över hans förkunnelse; ty han förkunnade sin
lära för dem med makt och myndighet, och icke såsom de
skriftlärde.

23. Strax härefter befann sig i deras synagoga en man som var besatt
av en oren ande. Denne ropade
24. och sade: »Vad har du med oss att göra, Jesus från Nasaret? Har
du kommit för att förgöra oss? Jag vet vem du är, du Guds
Helige.»
25. Men Jesus tilltalade honom strängt och sade: »Tig, och far ut ur
honom.»
26. Då slet och ryckte den orene anden honom och ropade med hög röst
och for ut ur honom.
27. Och alla häpnade, så att de begynte fråga varandra och säga:
»Vad är detta? Det är ju en ny lära, med makt och myndighet.
Till och med de orena andarna befaller han, och de lyda honom.»
28. Och ryktet om honom gick strax ut överallt i hela den
kringliggande trakten av Galileen.

29. Och strax då de hade kommit ut ur synagogan, begåvo de sig med
Jakob och Johannes till Simons och Andreas' hus.
30. Men Simons svärmoder låg sjuk i feber, och de talade strax med
honom om henne.
31. Då gick han fram och tog henne vid handen och reste upp henne;
och febern lämnade henne, och hon betjänade dem.

32. Men när solen hade gått ned och det hade blivit afton, förde man
till honom alla som voro sjuka eller besatta;
33. och hela staden var församlad utanför dörren.
34. Och han botade många som ledo av olika slags sjukdomar; och han
drev ut många onda andar, men tillstadde icke de onda andarna
att tala, eftersom de kände honom.

35. Och bittida om morgonen, medan det ännu var mörkt, stod han upp
och gick åstad bort till en öde trakt, och bad där.
36. Men Simon och de som voro med honom skyndade efter honom.
37. Och när de funno honom, sade de till honom: »Alla fråga efter
dig.»
38. Då sade han till dem: »Låt oss draga bort åt annat håll, till de
närmaste småstäderna, för att jag också där må predika; ty
därför har jag begivit mig ut.»
39. Och han gick åstad och predikade i hela Galileen, i deras
synagogor, och drev ut de onda andarna.

40. Och en spetälsk man kom fram till honom och föll på knä och bad
honom och sade till honom: »Vill du, så kan du göra mig ren.»
41. Då förbarmade han sig och räckte ut handen och rörde vid honom
och sade till honom: »Jag vill; bliv ren.»
42. Och strax vek spetälskan ifrån honom, och han blev ren.
43. Sedan vände Jesus strax bort honom med stränga ord
44. och sade till honom: »Se till, att du icke säger något härom för
någon; men gå bort och visa dig för prästen, och frambär för din
rening det offer som Moses har påbjudit, till ett vittnesbörd
för dem.»
45. Men när han kom ut, begynte han ivrigt förkunna och utsprida vad
som hade skett, så att Jesus icke mer kunde öppet gå in i någon
stad, utan måste hålla sig ute i öde trakter; och dit kom man
till honom från alla håll.
*41/02 Evangelium enligt Markus, 2 Kapitlet
Evangelium enligt Markus, 2 Kapitlet

Jesus botar en lam man, kallar Levi,
undervisar om fasta och om sabbatsbudet.

1. Några dagar därefter kom han åter till Kapernaum; och när det
spordes att han var hemma,
2. församlade sig så mycket folk, att icke ens platsen utanför
dörren mer kunde rymma dem; och han förkunnade ordet för dem.
3. Då kommo de till honom med en lam man, som bars dit av fyra män.
4. Och då de för folkets skull icke kunde komma fram till honom med
mannen, togo de bort taket över platsen där han var; och sedan
de så hade gjort en öppning, släppte de ned sängen, som den lame
låg på.
5. När Jesus såg deras tro, sade han till den lame: »Min son, dina
synder förlåtas dig.»
6. Nu sutto där några skriftlärde, och dessa tänkte i sina hjärtan:
7. »Huru kan denne tala så? Han hädar ju. Vem kan förlåta synder,
utom Gud allena?»
8. Strax förnam då Jesus i sin ande att de tänkte så vid sig
själva; och han sade till dem: »Huru kunnen I tänka sådant i
edra hjärtan?
9. Vilket är lättare, att säga till den lame: 'Dina synder förlåtas
dig' eller att säga: 'Stå upp, tag din säng och gå'?
10. Men för att I skolen veta att Människosonen har makt här på
jorden att förlåta synder,
11. så säger jag dig» (och härmed vände han sig till den lame): »Stå
upp, tag din säng och gå hem.»
12. Då stod han upp och tog strax sin säng och gick ut i allas åsyn,
så att de alla uppfylldes av häpnad och prisade Gud och sade:
»Sådant hava vi aldrig sett.»

13. Åter begav han sig ut och gick längs med sjön. Och allt folket
kom till honom, och han undervisade dem.
14. När han nu gick där fram, fick han se Levi, Alfeus' son, sitta
vid tullhuset. Och han sade till denne: »Följ mig.» Då steg han
upp och följde honom.

15. När Jesus därefter låg till bords i hans hus, voro där såsom
bordsgäster, jämte Jesus och hans lärjungar, också många
publikaner och syndare; ty många sådana funnos bland dem som
följde honom.
16. Men när de skriftlärde bland fariséerna sågo att han åt med
publikaner och syndare, sade de till hans lärjungar: »Huru kan
han äta med publikaner och syndare?»
17. När Jesus hörde detta, sade han till dem: »Det är icke de friska
som behöva läkare, utan de sjuka. Jag har icke kommit för att
kalla rättfärdiga, utan för att kalla syndare.»

18. Och Johannes' lärjungar och fariséerna höllo fasta. Och man kom
och sade till honom: »Varför fasta icke dina lärjungar, då
Johannes' lärjungar och fariséernas lärjungar fasta?»
19. Jesus svarade dem: »Kunna väl bröllopsgästerna fasta, medan
brudgummen ännu är hos dem? Nej, så länge de hava brudgummen
hos sig, kunna de icke fasta.
20. Men den tid skall komma, då brudgummen tages ifrån dem, och då,
på den tiden, skola de fasta. --
21. Ingen syr en lapp av okrympt tyg på en gammal mantel; om någon
så gjorde, skulle det isatta nya stycket riva bort ännu mer av
den gamla manteln, och hålet skulle bliva värre.
22. Ej heller slår någon nytt vin i gamla skinnläglar; om någon så
gjorde, skulle vinet spränga sönder läglarna, så att både vinet
och läglarna fördärvades. Nej, nytt vin slår man i nya läglar.»

23. Och det hände sig på sabbaten att han tog vägen genom ett
sädesfält; och hans lärjungar begynte rycka av axen, medan de
gingo.
24. Då sade fariséerna till honom: »Se! Huru kunna de på sabbaten
göra vad som icke är lovligt?»
25. Han svarade dem: »Haven I aldrig läst vad David gjorde, när han
själv och de som följde honom kommo i nöd och blevo hungriga:
26. huru han då, på den tid Abjatar var överstepräst, gick in i Guds
hus och åt skådebröden -- fastän det ju icke är lovligt för
andra än för prästerna att äta sådant bröd -- och huru han
jämväl gav åt dem som följde honom?»
27. Därefter sade han till dem: »Sabbaten blev gjord för människans
skull, och icke människan för sabbatens skull.
28. Så år då Människosonen herre också över sabbaten.»
*41/03 Evangelium enligt Markus, 3 Kapitlet
Evangelium enligt Markus, 3 Kapitlet

Jesus botar en man som har en förvissnad
hand, så ock andra sjuka, förordnar tolv
apostlar, försvarar sig mot de
skriftlärde, varnar för hädelse mot den
helige Ande, giver till känna vilka som
äro hans rätta fränder.

1. Och han gick åter in i en synagoga. Där var då en man som hade
en förvissnad hand.
2. Och de vaktade på honom, för att se om han skulle bota denne på
sabbaten; de ville nämligen få något att anklaga honom för.
3. Då sade han till mannen som hade den förvissnade handen: »Stå
upp, och kom fram.»
4. Sedan sade han till dem: »Vilketdera är lovligt på sabbaten: att
göra vad gott är, eller att göra vad ont är, att rädda någons
liv, eller att döda?» Men de tego.
5. Då såg han sig omkring på dem med vrede, bedrövad över deras
hjärtans förstockelse, och sade till mannen: »Räck ut din hand.»
Och han räckte ut den; och hans hand blev frisk igen. --
6. Då gingo fariséerna bort och fattade strax, tillsammans med
herodianerna, det beslutet att de skulle förgöra honom.

7. Och Jesus drog sig med sina lärjungar undan till sjön, och en
stor hop folk följde honom från Galileen.
8. Och från Judeen och Jerusalem och Idumeen och från landet på
andra sidan Jordan och från trakterna omkring Tyrus och Sidon
kom en stor hop folk till honom, när de fingo höra huru stora
ting han gjorde.
9. Och han tillsade sina lärjungar att en båt skulle hållas
tillreds åt honom, för folkets skull, för att de icke skulle
tränga sig inpå honom.
10. Ty han botade många och blev därför överlupen av alla som hade
någon plåga och fördenskull ville röra vid honom.
11. Och när de orena andarna sågo honom, föllo de ned för honom och
och ropade och sade: »Du är Guds Son.»
12. Men han förbjöd dem strängeligen, åter och åter, att röja honom.

13. Och han gick upp på berget och kallade till sig några som han
själv utsåg; och de kommo till honom.
14. Så förordnade han tolv som skulle följa honom, och som han ville
sända ut till att predika,
15. och de skulle hava makt att bota sjuka och driva ut onda andar.
16. Han förordnade alltså dessa tolv: Simon, åt vilken han gav
tillnamnet Petrus;
17. vidare Jakob, Sebedeus' son, och Johannes, Jakobs broder, åt
vilka han gav tillnamnet Boanerges (det betyder tordönsmän);
18. vidare Andreas och Filippus och Bartolomeus och Matteus och
Tomas och Jakob, Alfeus' son, och Taddeus och Simon ivraren
19. och Judas Iskariot, densamme som förrådde honom.

20. Och när han kom hem, församlade sig folket åter, så att de icke
ens fingo tillfälle att äta.
21. Då nu hans närmaste fingo höra härom, gingo de åstad för att
taga vara på honom; ty de menade att han var från sina sinnen.
22. Och de skriftlärde som hade kommit ned från Jerusalem sade att
han var besatt av Beelsebul, och att det var med de onda
andarnas furste som han drev ut de onda andarna.
23. Då kallade han dem till sig och sade till dem i liknelser:

»Huru skulle Satan kunna driva ut Satan?
24. Om ett rike har kommit i strid med sig självt, så kan det riket
ju icke hava bestånd;
25. och om ett hus har kommit i strid med sig självt, så skall icke
heller det huset kunna äga bestånd.
26. Om alltså Satan har satt sig upp mot sig själv och kommit i
strid med sig själv, så kan han icke äga bestånd, utan det är då
ute med honom. --
27. Nej, ingen kan gå in i en stark mans hus och plundra honom på
hans bohag, såframt han icke förut har bundit den starke. Först
därefter kan han plundra hans hus.

28. Sannerligen säger jag eder: Alla andra synder skola bliva
människors barn förlåtna, ja ock alla andra hädelser, huru
hädiskt de än må tala;
29. men den som hädar den helige Ande, han får icke någonsin
förlåtelse, utan är skyldig till evig synd.»

30. De hade ju nämligen sagt att han var besatt av en oren ande.

31. Så kommo nu hans moder och hans bröder; och de stannade
därutanför och sände bud in till honom för att kalla honom ut.
32. Och mycket folk satt där omkring honom; och man sade till honom:
»Se, din moder och dina bröder stå härutanför och fråga efter
dig.»
33. Då svarade han dem och sade: Vilken är min moder, och vilka äro
mina bröder?»
34. Och han såg sig omkring på dem som sutto där runt omkring honom,
och han sade: »Se här är min moder, och här äro mina bröder!
35. Den som gör Guds vilja, den är min broder och min syster och min
moder.»
*41/04 Evangelium enligt Markus, 4 Kapitlet
Evangelium enligt Markus, 4 Kapitlet

Jesus undervisar i liknelser om
himmelriket och stillar en storm på
sjön.

1. Och han begynte åter undervisa vid sjön. Och där församlade sig
en stor hop folk omkring honom. Därför steg han i en båt; och
han satt i den ute på sjön, under det att allt folket stod på
land utmed sjön.
2. Och han undervisade dem mycket i liknelser och sade till dem i
sin undervisning:

3. »Hören! En såningsman gick ut för att så.
4. Då hände sig, när han sådde, att somt föll vid vägen, och
fåglarna kommo och åto upp det.
5. Och somt föll på stengrund, där det icke hade mycket jord, och
det kom strax upp, eftersom det icke hade djup jord;
6. men när solen hade gått upp, förbrändes det, och eftersom det icke
hade någon rot, torkade det bort.
7. Och somt föll bland törnen, och törnena sköto upp och förkvävde
det, så att det icke gav någon frukt.
8. Men somt föll i god jord, och det sköt upp och växte och gav
frukt och bar trettiofalt och sextiofalt och hundrafalt.»
9. Och han tillade: »Den som har öron till att höra, han höre.»

10. När han sedan hade dragit sig undan ifrån folket, frågade honom
de tolv, och med dem de andra som följde honom, om liknelserna.
11. Då sade han till dem: »Åt eder är Guds rikes hemlighet given,
men åt dem som stå utanför meddelas alltsammans i liknelser,
12. för att de 'med seende ögon skola se, och dock intet förnimma,
och med hörande öron höra, och dock intet förstå, så att de icke
omvända sig och undfå förlåtelse'.»

13. Sedan sade han till dem: »Förstån I icke denna liknelse, huru
skolen I då kunna fatta alla de andra liknelserna? --
14. Vad såningsmannen sår är ordet.
15. Och att säden såddes vid vägen, det är sagt om dem i vilka ordet
väl bliver sått, men när de hava hört det, kommer strax Satan
ock tager bort ordet som såddes i dem.
16. Sammalunda förhåller det sig med det som sås på stengrunden: det
är sagt om dem, som när de få höra ordet, väl strax taga emot
det med glädje,
17. men icke hava någon rot i sig, utan bliva beståndande allenast
till en tid; när sedan bedrövelse eller förföljelse påkommer för
ordets skull, då komma de strax på fall.
18. Annorlunda förhåller det sig med det som sås bland törnena: det
är sagt om dem som väl höra ordet,
19. men låta tidens omsorger och rikedomens bedrägliga lockelse, och
begärelser efter andra ting, komma därin och förkväva ordet, så
att det bliver utan frukt.
20. Men att det såddes i den goda jorden, det är sagt om dem som
både höra ordet och taga emot det, och som bära frukt,
trettiofalt och sextiofalt och hundrafalt.»

21. Och han sade till dem: »Icke tager man väl fram ett ljus, för
att det skall sättas under skäppan eller under bänken; man gör
det ju, för att det skall sättas på ljusstaken.
22. Ty intet är fördolt, utom för att det skall bliva uppenbarat; ej
heller har något blivit undangömt, utom för att det skall komma
i dagen.
23. Om någon har öron till att höra, så höre han.»

24. Och han sade till dem: »Akten på vad I hören. Med det mått som
I mäten med skall ock mätas åt eder, och ännu mer skall bliva
eder tilldelat.
25. Ty den som har, åt honom skall varda givet; men den som icke
har, från honom skall tagas också det han har.»

26. Och han sade: »Så är det med Guds rike, som när en man sår säd i
jorden;
27. och han sover, och han vaknar, och nätter och dagar gå, och
säden skjuter upp och växer i höjden, han vet själv icke huru.
28. Av sig själv bär jorden frukt, först strå och sedan ax, och
omsider finnes fullbildat vete i axet.
29. När så frukten är mogen, låter han strax lien gå, ty skördetiden
är då inne.»

30. Och han sade: »Vad skola vi likna Guds rike vid, eller med
vilken liknelse skola vi framställa det?
31. Det är såsom ett senapskorn, som när det lägges ned i jorden, är
minst av alla frön på jorden;
32. men sedan det är nedlagt, skjuter det upp och bliver störst
bland alla kryddväxter och får så stora grenar, att himmelens
fåglar kunna bygga sina nästen i dess skugga.»

33. I många sådana liknelser förkunnade han ordet för dem, efter
deras förmåga att fatta det;
34. och utan liknelse talade han icke till dem. Men för sina
lärjungar uttydde han allt, när de voro allena.

35. Samma dag, om aftonen, sade han till dem: »Låt oss fara över
till andra stranden.»
36. Så läto de folket gå och togo honom med i båten, där han redan
förut var; och jämväl andra båtar följde med honom.
37. Då kom en häftig stormvind, och vågorna slogo in i båten, så att
båten redan begynte fyllas.
38. Men han själv låg i bakstammen och sov, lutad mot huvudgärden.
Då väckte de honom och sade till honom: »Mästare, frågar du icke
efter att vi förgås?»
39. När han så hade vaknat, näpste han vinden och sade till sjön:
»Tig, var stilla.» Och vinden lade sig, och det blev alldeles
lugnt.
40. Därefter sade han till dem: »Varför rädens I? Haven I ännu
ingen tro?»
41. Och de hade blivit mycket häpna och sade till varandra: »Vem är
då denne, eftersom både vinden och sjön äro honom lydiga?»
*41/05 Evangelium enligt Markus, 5 Kapitlet
Evangelium enligt Markus, 5 Kapitlet

Jesus botar en besatt och en kvinna som
lider av blodgång, uppväcker Jairus'
dotter från döden.

1. Så kommo de över till gerasenernas land, på andra sidan sjön.
2. Och strax då han hade stigit ur båten, kom en man, som var
besatt av en oren ande, emot honom från gravarna där;
3. han hade nämligen sitt tillhåll bland gravarna. Och icke ens
med kedjor kunde man numera fängsla honom;
4. ty väl hade han många gånger blivit fängslad med fotbojor och
kedjor, men han hade slitit itu kedjorna och brutit sönder
fotbojorna, och ingen kunde få makt med honom.
5. Och han vistades alltid, dag och natt, bland gravarna och på
bergen och skriade och sargade sig själv med stenar.
6. När denne nu fick se Jesus på avstånd, skyndade han fram och
föll ned för honom
7. och ropade med hög röst och sade: »Vad har du med mig att göra,
Jesus, du Guds, den Högstes, Son? Jag besvär dig vid Gud, plåga
mig icke.»
8. Jesus skulle nämligen just säga till honom: »Far ut ur mannen,
du orena ande.»
9. Då frågade han honom: »Vad är ditt namn?» Han svarade honom:
»Legion är mitt namn, ty vi äro många.»
10. Och han bad honom enträget att icke driva dem bort ifrån den
trakten.
11. Nu gick där vid berget en stor svinhjord i bet.
12. Och de bådo honom och sade: »Sänd oss åstad in i svinen; låt oss
få fara in i dem.»
13. Och han tillstadde dem det. Då gåvo sig de orena andarna åstad
och foro in i svinen. Och hjorden, vid pass två tusen svin,
störtade sig utför branten ned i sjön och drunknade i sjön.
14. Men de som vaktade dem flydde och berättade härom i staden och
på landsbygden; och folket gick åstad för att se vad det var som
hade skett.
15. När de då kommo till Jesus, fingo de se den som hade varit
besatt, mannen som hade haft legionen i sig, sitta där klädd och
vid sina sinnen; och de betogos av häpnad.
16. Och de som hade åsett händelsen förtäljde för dem vad som hade
vederfarits den besatte, och vad som hade skett med svinen.
17. Då begynte folket bedja honom att han skulle gå bort ifrån deras
område.
18. När han sedan steg i båten, bad honom mannen som hade varit
besatt, att han skulle få följa honom.
19. Men han tillstadde honom det icke, utan sade till honom: »Gå hem
till de dina, och berätta för dem huru stora ting Herren har
gjort med dig, och huru han har förbarmat sig över dig.»
20. Då gick han åstad och begynte förkunna i Dekapolis huru stora
ting Jesus hade gjort med honom; och alla förundrade sig.

21. Och när Jesus hade farit över i båten, tillbaka till andra
stranden, församlade sig mycket folk omkring honom, där han stod
vid sjön.
22. Då kom en synagogföreståndare, vid namn Jairus, dit; och när
denne fick se honom, föll han ned för hans fötter
23. och bad honom enträget och sade: »Min dotter ligger på sitt
yttersta. Kom och lägg händerna på henne, så att hon bliver
hulpen och får leva.»
24. Då gick han med mannen; och honom följde mycket folk, som
trängde sig inpå honom.

25. Nu var där en kvinna som hade haft blodgång i tolv år,
26. och som hade lidit mycket hos många läkare och kostat på sig
allt vad hon ägde, utan att det hade varit henne till något
gagn; snarare hade det blivit värre med henne.
27. Hon hade fått höra om Jesus och kom nu i folkhopen, bakom honom,
och rörde vid hans mantel.
28. Ty hon tänkte: »Om jag åtminstone får röra vid hans kläder, så
bliver jag hulpen.»
29. Och strax uttorkade hennes blods källa, och hon kände i sin
kropp att hon var botad från sin plåga.
30. Men strax då Jesus inom sig förnam vilken kraft som hade gått ut
ifrån honom, vände han sig om i folkhopen och frågade: »Vem
rörde vid mina kläder?»
31. Hans lärjungar sade till honom: »Du ser huru folket tränger på,
och ändå frågar du: 'Vem rörde vid mig?'»
32. Då såg han sig omkring för att få se den som hade gjort detta.
33. Men kvinnan fruktade och bävade, ty hon visste vad som hade
skett med henne; och hon kom fram och föll ned för honom och
sade honom hela sanningen.
34. Då sade han till henne: »Min dotter, din tro har hjälpt dig. Gå
i frid, och var botad från din plåga.»

35. Medan han ännu talade, kommo några från synagogföreståndarens
hus och sade: »Din dotter är död; du må icke vidare göra
mästaren omak.»
36. Men när Jesus märkte vad som talades, sade han till
synagogföreståndaren: »Frukta icke, tro allenast.»
37. Och han tillstadde ingen att följa med, utom Petrus och Jakob
och Johannes, Jakobs broder.
38. Så kommo de till synagogföreståndarens hus, och han fick där se
en hop människor som höjde klagolåt och gräto och jämrade sig
högt.
39. Och han gick in och sade till dem: »Varför klagen I och gråten?
Flickan är icke död, hon sover.»
40. Då hånlogo de åt honom. Men han visade ut dem allasammans; och
han tog med sig allenast flickans fader och moder och dem som
hade fått följa med honom, och gick in dit där flickan låg.
41. Och han tog flickan vid handen och sade till henne: »Talita,
kum» (det betyder: »Flicka, jag säger dig, stå upp»).
42. Och strax stod flickan upp och begynte gå omkring (hon var
nämligen tolv år gammal); och de blevo strax uppfyllda av stor
häpnad.
43. Men han förbjöd dem strängeligen att låta någon få veta vad som
hade skett. Därefter tillsade han att man skulle giva henne
något att äta.
*41/06 Evangelium enligt Markus, 6 Kapitlet
Evangelium enligt Markus, 6 Kapitlet

Jesus bemötes i sin fädernestad med
förakt, sänder ut sina tolv apostlar.
Johannes döparen halshugges. Jesus
bespisar fem tusen män, går på vattnet,
botar sjuka i Gennesarets land.

1. Och han gick bort därifrån och begav sig till sin fädernestad;
och hans lärjungar följde honom.
2. Och när det blev sabbat, begynte han undervisa i synagogan. Och
folket häpnade, när de hörde honom; de sade: »Varifrån har han
fått detta? Och vad är det för vishet som har blivit honom
given? Och dessa stora kraftgärningar som göras genom honom,
varifrån komma de?
3. Är då denne icke timmermannen, han som är Marias son och broder
till Jakob och Joses och Judas och Simon? Och bo icke hans
systrar här hos oss?» Så blev han för dem en stötesten.
4. Då sade Jesus till dem: »En profet är icke föraktad utom i sin
fädernestad och bland sina fränder och i sitt eget hus.»
5. Och han kunde icke där göra någon kraftgärning, utom att han
botade några få sjuka, genom att lägga händerna på dem.
6. Och han förundrade sig över deras otro.

Sedan gick han omkring i byarna, från den ena byn till den
andra, och undervisade.

7. Och han kallade till sig de tolv och sände så ut dem, två och
två, och gav dem makt över de orena andarna.
8. Och han bjöd dem att icke taga något med sig på vägen, utom
allenast en stav: icke bröd, icke ränsel, icke penningar i
bältet.
9. Sandaler finge de dock hava på fötterna, men de skulle icke bära
dubbla livklädnader.
10. Och han sade till dem: »När I haven kommit in i något hus, så
stannen där, till dess I lämnen den orten.
11. Och om man på något ställe icke tager emot eder och icke hör på
eder, så gån bort därifrån, och skudden av stoftet som är under
edra fötter, till ett vittnesbörd mot dem.»

12. Och de gingo ut och predikade att man skulle göra bättring;
13. och de drevo ut många onda andar och smorde många sjuka med olja
och botade dem.

14. Och konung Herodes fick höra om honom, ty hans namn hade blivit
känt. Man sade: »Det är Johannes döparen, som har uppstått från
de döda, och därför verka dessa krafter i honom.»
15. Men andra sade: »Det är Elias.» Andra åter sade: »Det är en
profet, lik de andra profeterna.»
16. Men när Herodes hörde detta, sade han: »Det är Johannes, den som
jag lät halshugga. Han bar uppstått från de döda.»

17. Herodes hade nämligen sänt åstad och låtit gripa Johannes och
binda honom och sätta honom i fängelse, för Herodias', sin
broder Filippus' hustrus, skull. Ty henne hade Herodes tagit
till äkta,
18. och Johannes hade då sagt till honom: »Det är icke lovligt för
dig att hava din broders hustru.»
19. Därför hyste nu Herodes agg till honom och ville döda honom, men
han hade icke makt därtill.
20. Ty Herodes förstod att Johannes var en rättfärdig och helig man,
och han fruktade för honom och gav honom sitt beskydd. Och när
han hade hört honom, blev han betänksam i många stycken; och han
hörde honom gärna.
21. Men så kom en läglig dag, i det att Herodes på sin födelsedag
gjorde ett gästabud för sina stormän och för krigsöverstarna och
de förnämsta männen i Galileen.
22. Då gick Herodias' dotter ditin och dansade; och hon behagade
Herodes och hans bordsgäster. Och konungen sade till flickan:
»Begär av mig vadhelst du vill, så skall jag giva dig det.»
23. Ja, han lovade henne detta med ed och sade: »Vadhelst du begär
av mig, det skall jag giva dig, ända till hälften av mitt rike.»
24. Då gick hon ut och frågade sin moder: »Vad skall jag begära?»
Hon svarade: »Johannes döparens huvud.»
25. Och strax skyndade hon in till konungen och framställde sin
begäran och sade: »Jag vill att du nu genast giver mig på ett
fat Johannes döparens huvud.»
26. Då blev konungen mycket bekymrad, men för edens och för
bordsgästernas skull ville han icke avvisa henne.
27. Alltså sände konungen strax en drabant med befallning att hämta
hans huvud. Och denne gick åstad och halshögg honom i fängelset
28. och bar sedan fram hans huvud på ett fat och gav det åt flickan,
och flickan gav det åt sin moder.
29. Men när hans lärjungar fingo höra härom, kommo de och togo hans
döda kropp och lade den i en grav.

30. Och apostlarna församlade sig hos Jesus och omtalade för honom
allt vad de hade gjort, och allt vad de hade lärt folket.
31. Då sade han till dem: »Kommen nu I med mig bort till en öde
trakt, där vi få vara allena, och vilen eder något litet.» Ty de
fingo icke ens tid att äta; så många voro de som kommo och
gingo.
32. De foro alltså i båten bort till en öde trakt, där de kunde vara
allena.
33. Men man såg dem fara sin väg, och många fingo veta det; och från
alla städer strömmade då människor tillsammans dit landvägen och
kommo fram före dem.
34. När han så steg i land, fick han se att där var mycket folk. Då
ömkade han sig över dem, eftersom de voro »lika får som icke
hade någon herde»; och han begynte undervisa dem i mångahanda
stycken.

35. Men när det redan var långt lidet på dagen, trädde hans
lärjungar fram till honom och sade: »Trakten är öde, och det är
redan långt lidet på dagen.
36. Låt dem skiljas åt, så att de kunna gå bort i gårdarna och
byarna häromkring och köpa sig något att äta.»
37. Men han svarade och sade till dem: »Given I dem att äta.» De
svarade honom: »Skola vi då gå bort och köpa bröd för två hundra
silverpenningar[1] och giva dem att äta?»
38. Men han sade till dem: »Huru många bröd haven I? Gån och sen
efter.» Sedan de hade gjort så, svarade de: »Fem, och därtill
två fiskar.»
39. Då befallde han dem att låta alla i skilda matlag lägga sig ned
i gröna gräset.
40. Och de lägrade sig där i skilda hopar, hundra eller femtio i
var.
41. Därefter tog han de fem bröden och de två fiskarna och såg upp
till himmelen och välsignade dem. Och han bröt bröden och gav
dem åt lärjungarna, för att de skulle lägga fram åt folket;
också de två fiskarna delade han mellan dem alla.
42. Och de åto alla och blevo mätta.
43. Sedan samlade man upp överblivna brödstycken, tolv korgar fulla,
därtill ock kvarlevor av fiskarna.
44. Och det var fem tusen män som hade ätit.

45. Strax därefter nödgade han sina lärjungar att stiga i båten och
i förväg fara över till Betsaida på andra stranden, medan han
själv tillsåg att folket skildes åt.
46. Och när han hade tagit avsked av folket, gick han därifrån upp
på berget för att bedja.
47. När det så hade blivit afton, var båten mitt på sjön, och han
var ensam kvar på land.
48. Och han såg dem vara hårt ansatta, där de rodde fram, ty vinden
låg emot dem. Vid fjärde nattväkten kom han då till dem, gående
på sjön, och skulle just gå förbi dem.
49. Men när de fingo se honom gå på sjön, trodde de att det var en
vålnad och ropade högt;
50. ty de sågo honom alla och blevo förfärade. Men han begynte
strax tala med dem och sade till dem: »Varen vid gott mod; det
är jag, varen icke förskräckta.»
51. Därefter steg han upp till dem i båten, och vinden lade sig.
Och de blevo uppfyllda av stor häpnad;
52. ty de hade icke kommit till förstånd genom det som hade skett
med bröden, utan deras hjärtan voro förstockade.

53. När de hade farit över till andra stranden, kommo de till
Gennesarets land och lade till där.
54. Och när de stego ur båten, kände man strax igen honom;
55. och man skyndade omkring med bud i hela den trakten, och folket
begynte då överallt bära de sjuka på sängar dit där man hörde
att han var.
56. Och varhelst han gick in i någon by eller någon stad eller någon
gård, där lade man de sjuka på de öppna platserna. Och de bådo
honom att åtminstone få röra vid hörntofsen på hans mantel; och
alla som rörde vid den blevo hulpna.

[1] Se Silverpenning i Ordförklaringarna.
*41/07 Evangelium enligt Markus, 7 Kapitlet
Evangelium enligt Markus, 7 Kapitlet

Jesus bestraffar fariséernas och de
skriftlärdes skrymtaktiga nit, bönhör en
kananeisk kvinna, botar en dövstum.

1. Och fariséerna, så ock några skriftlärde som hade kommit från
Jerusalem, församlade sig omkring honom;
2. och de fingo då se några av hans lärjungar äta med »orena», det
är otvagna, händer.
3. Nu är det så med fariséerna och alla andra judar, att de icke
äta något utan att förut, till åtlydnad av de äldstes stadgar,
noga hava tvagit sina händer,
4. likasom de icke heller, när de komma från torget, äta något utan
att förut hava tvagit sig; många andra stadgar finnas ock, som
de av ålder pläga hålla, såsom att skölja bägare och träkannor
och kopparskålar.
5. Därför frågade honom nu fariséerna och de skriftlärde: »Varför
vandra icke dina lärjungar efter de äldstes stadgar, utan äta
med orena händer?»
6. Men han svarade dem: »Rätt profeterade Esaias om eder, I
skrymtare, såsom det är skrivet:
'Detta folk ärar mig med sina läppar,
men deras hjärtan äro långt ifrån mig;
7. och fåfängt dyrka de mig,
eftersom de läror de förkunna äro människobud.'
8. I sätten Guds bud å sido och hållen människors stadgar.»
9. Ytterligare sade han till dem: »Rätt så; I upphäven Guds bud för
att hålla edra egna stadgar!
10. Moses har ju sagt: 'Hedra din fader och din moder' och 'Den som
smädar sin fader eller sin moder, han skall döden dö.'
11. Men I sägen: om en son säger till sin fader eller sin moder:
'Vad du av mig kunde hava fått till hjälp, det giver jag i
stället såsom korban' (det betyder offergåva),
12. då kunnen I icke tillstädja honom att vidare göra något för sin
fader eller sin moder.
13. På detta sätt gören I Guds budord om intet genom edra
fäderneärvda stadgar. Och mycket annat sådant gören I.»

14. Därefter kallade han åter folket till sig och sade till dem:
»Hören mig alla och förstån.
15. Intet som utifrån går in i människan kan orena henne, men vad
som går ut ifrån människan, detta är det som orenar henne.»
16. [1]

17. När han sedan hade lämnat folket och kommit inomhus, frågade
hans lärjungar honom om detta bildliga tal.
18. Han svarade dem: »Ären då också I så utan förstånd? Insen I
icke att intet som utifrån går in i människan kan orena henne,
19. eftersom det icke går in i hennes hjärta, utan ned i buken, och
har sin naturliga utgång?» Härmed förklarade han all mat för
ren.
20. Och han tillade: »Vad som går ut ifrån människan, detta är det
som orenar människan.
21. Ty inifrån, från människornas hjärtan, utgå deras onda tankar,
otukt, tjuveri, mord,
22. äktenskapsbrott, girighet, ondska, svek, lösaktighet, avund,
hädelse, övermod, oförsynt väsende.
23. Allt detta onda går inifrån ut, och det orenar människan.»

24. Och han stod upp och begav sig bort därifrån till Tyrus' område.
Där gick han in i ett hus och ville icke att någon skulle få
veta det. Dock kunde han icke förbliva obemärkt,
25. utan en kvinna, vilkens dotter var besatt av en oren ande, kom,
strax då hon hade fått höra om honom, och föll ned för hans
fötter;
26. det var en grekisk kvinna av syrofenicisk härkomst. Och hon bad
honom att han skulle driva ut den onde anden ur hennes dotter.
27. Men han sade till henne: »Låt barnen först bliva mättade; det är
ju otillbörligt att taga brödet från barnen och kasta det åt
hundarna.»
28. Hon svarade och sade till honom: »Ja, Herre; också äta hundarna
under bordet allenast av barnens smulor.»
29. Då sade han till henne: »För det ordets skull säger jag dig: Gå;
den onde anden har farit ut ur din dotter.»
30. Och när hon kom hem, fann hon flickan ligga på sängen och såg
att den onde anden hade farit ut.

31. Sedan begav han sig åter bort ifrån Tyrus' område och tog vägen
över Sidon och kom, genom Dekapolis' område, till Galileiska
sjön.
32. Och man förde till honom en som var döv och nästan stum och bad
honom att lägga handen på denne.
33. Då tog han honom avsides ifrån folket och satte sina fingrar i
hans öron och spottade och rörde vid hans tunga
34. och såg upp till himmelen, suckade och sade till honom: »Effata»
(det betyder: »Upplåt dig»).
35. Då öppnades hans öron, och hans tungas band löstes, och han
talade redigt och klart.
36. Och Jesus förbjöd dem att omtala detta för någon; men ju mer han
förbjöd dem, dess mer förkunnade de det.
37. Och folket häpnade övermåttan och sade: »Allt har han väl
beställt: de döva låter han höra och de stumma tala.»

[1] Se Nya testamentets text i Ordförklaringarna.
*41/08 Evangelium enligt Markus, 8 Kapitlet
Evangelium enligt Markus, 8 Kapitlet

Jesus bespisar fyra tusen män, avvisar
några som begära tecken från himmelen,
varnar för fariséernas och Herodes'
surdeg, giver en blind man hans syn,
bekännes av Petrus som Messias,
förutsäger sitt lidande, talar om sin
efterföljelse.

1. Då vid samma tid åter mycket folk hade kommit tillstädes, och de
icke hade något att äta, kallade han sina lärjungar till sig och
sade till dem:
2. »Jag ömkar mig över folket, ty det är redan tre dagar som de
hava dröjt kvar hos mig, och de hava intet att äta.
3. Om jag nu låter dem fastande gå ifrån mig hem, så uppgivas de på
vägen; somliga av dem hava ju kommit långväga ifrån.»
4. Då svarade hans lärjungar honom: »Varifrån skall man här i en
öken kunna få bröd till att mätta dessa med?»
5. Han frågade dem: »Huru många bröd haven I?» De svarade: »Sju.»
6. Då tillsade han folket att lägra sig på marken. Ock han tog de
sju bröden, tackade Gud och bröt dem och gav åt sina lärjungar,
för att de skulle lägga fram dem; och de lade fram åt folket.
7. De hade ock några få småfiskar; och när han hade välsignat
dessa, bjöd han att man likaledes skulle lägga fram dem.
8. Så åto de och blevo mätta. Och man samlade sedan upp sju korgar
med överblivna stycken.
9. Men antalet av dem som voro tillstädes var vid pass fyra tusen.
Sedan lät han dem skiljas åt.
10. Och strax därefter steg han i båten med sina lärjungar och for
till trakten av Dalmanuta.

11. Och fariséerna kommo ditut och begynte disputera med honom; de
ville sätta honom på prov och begärde av honom något tecken från
himmelen.
12. Då suckade han ur sin andes djup och sade: »Varför begär detta
släkte ett tecken? Sannerligen säger jag eder: Åt detta släkte
skall intet tecken givas.»
13. Så lämnade han dem och steg åter i båten och for över till andra
stranden.

14. Och de hade förgätit att taga med sig bröd; icke mer än ett enda
bröd hade de med sig i båten.
15. Och han bjöd dem och sade: »Sen till, att I tagen eder till vara
för fariséernas surdeg och för Herodes' surdeg.»
16. Då talade de med varandra om att de icke hade bröd med sig.
17. Men när han märkte detta, sade han till dem: »Varför talen I om
att I icke haven bröd med eder? Fatten och förstån I då ännu
ingenting? Äro edra hjärtan så förstockade?

18. I haven ju ögon; sen I då icke? I haven ju öron; hören I då
icke?
19. Och kommen I icke ihåg huru många korgar fulla av stycken I
samladen upp, när jag bröt de fem bröden åt de fem tusen?» De
svarade honom: »Tolv.»
20. »Och när jag bröt de sju bröden åt de fyra tusen, huru många
korgar fulla av stycken samladen I då upp?» De svarade: »Sju.»
21. Då sade han till dem: »Förstån I då ännu ingenting?»

22. Därefter kommo de till Betsaida. Och man förde till honom en
som var blind och bad honom att han skulle röra vid denne.
23. Då tog han den blinde vid handen och ledde honom utanför byn;
sedan spottade han på hans ögon och lade händerna på honom och
frågade honom: »Ser du något?»
24. Han såg då upp och svarade: »Jag kan urskilja människorna; jag
ser dem gå omkring, men de likna träd.»
25. Därefter lade han åter händerna på hans ögon, och nu såg han
tydligt och var botad och kunde jämväl på långt håll se allting
klart.
26. Och Jesus bjöd honom gå hem och sade: »Gå icke ens in i byn.»

27. Och Jesus gick med sina lärjungar bort till byarna vid Cesarea
Filippi. På vägen dit frågade han sina lärjungar och sade till
dem: »Vem säger folket mig vara?»
28. De svarade och sade: »Johannes döparen; andra säga dock Elias,
andra åter säga: 'Det är en av profeterna.'»
29. Då frågade han dem: »Vem sägen då I mig vara?» Petrus svarade
och sade till honom: »Du är Messias.»
30. Då förbjöd han dem strängeligen att för någon säga detta om
honom.

31. Sedan begynte han undervisa dem om att Människosonen måste lida
mycket, och att han skulle bliva förkastad av de äldste och
översteprästerna och de skriftlärde, och att han skulle bliva
dödad, men att han tre dagar därefter skulle uppstå igen.
32. Och han talade detta i oförtäckta ordalag. Då tog Petrus honom
avsides och begynte ivrigt motsäga honom.
33. Men han vände sig om, och när han då såg sina lärjungar, talade
han strängt till Petrus och sade: »Gå bort, Satan, och stå mig
icke i vägen; ty dina tankar äro icke Guds tankar, utan
människotankar.»

34. Och han kallade till sig folket jämte sina lärjungar och sade
till dem: »Om någon vill efterfölja mig, så försake han sig
själv och tage sitt kors på sig; så följe han mig.
35. Ty den som vill bevara sitt liv, han skall mista det; men den
som mister sitt liv, för min och för evangelii skull, han skall
bevara det.
36. Och vad hjälper det en människa, om hon vinner hela världen, men
förlorar sin själ?
37. Och vad kan en människa giva till lösen för sin själ?
38. Den som blyges för mig och för mina ord, i detta trolösa och
syndiga släkte, för honom skall ock Människosonen blygas, när
han kommer i sin Faders härlighet med de heliga änglarna.»

9:1. [1]

[1] Mark. 9:1 hör egentligen hit, men återfinns nedan. --Red för
den elektroniska utgåvan.
*41/09 Evangelium enligt Markus, 9 Kapitlet
1. Ytterligare sade han till dem: »Sannerligen säger jag eder:
Bland dem som här stå finnas några som icke skola smaka döden,
förrän de få se Guds rike vara kommet i sin kraft.»

Evangelium enligt Markus, 9 Kapitlet

Jesus förklaras, botar en månadsrasande
gosse, förutsäger på nytt sitt lidande,
bestraffar lärjungarnas storhetstankar
och falska nit, talar om faran av
förförelser.

2. Sex dagar därefter tog Jesus med sig Petrus och Jakob och
Johannes och förde dem ensamma upp på ett högt berg, där de voro
allena. Och hans utseende förvandlades inför dem;
3. och hans kläder blevo glänsande och mycket vita, så att ingen
valkare på jorden kan göra kläder så vita.
4. Och för dem visade sig Elias jämte Moses, och dessa samtalade
med Jesus.
5. Då tog Petrus till orda och sade till Jesus: »Rabbi, här är oss
gott att vara[1]; låt oss göra tre hyddor, åt dig en och åt Moses
en och åt Elias en.»
6. Han visste nämligen icke vad han skulle säga; så stor var deras
förskräckelse.
7. Då kom en sky som överskyggde dem, och ur skyn kom en röst:
»Denne är min älskade Son; hören honom.»
8. Och plötsligt märkte de, när de sågo sig omkring, att där icke
mer fanns någon hos dem utom Jesus allena.

9. Då de sedan gingo ned från berget, bjöd han dem att de icke,
förrän Människosonen hade uppstått från de döda, skulle för
någon omtala vad de hade sett.
10. Och de lade märke till det ordet och begynte tala med varandra
om vad som kunde menas med att han skulle uppstå från de döda.
11. Och de frågade honom och sade: »De skriftlärde säga ju att Elias
först måste komma?»
12. Han svarade dem: »Elias måste visserligen först komma och
upprätta allt igen. Men huru kan det då vara skrivet om
Människosonen att han skall lida mycket och bliva föraktad?
13. Dock, jag säger eder att Elias redan har kommit; och de förforo
mot honom alldeles såsom de ville, och såsom det var skrivet att
det skulle gå honom.»

14. När de därefter kommo till lärjungarna, sågo de att mycket folk
var samlat omkring dem, och att några skriftlärde disputerade
med dem.
15. Och strax då allt folket fick se honom, blevo de mycket häpna
och skyndade fram och hälsade honom.
16. Då frågade han dem: »Varom disputeren I med dem?»
17. Och en man i folkhopen svarade honom: »Mästare, jag har fört
till dig min son, som är besatt av en stum ande.
18. Och varhelst denne får fatt i honom kastar han omkull honom, och
fradgan står gossen om munnen, och han gnisslar med tänderna och
bliver såsom livlös. Nu bad jag dina lärjungar att de skulle
driva ut honom, men de förmådde det icke.»
19. Då svarade han dem och sade: »O du otrogna släkte, huru länge
måste jag vara hos eder? Huru länge måste jag härda ut med
eder? Fören honom till mig.»
20. Och de förde honom till Jesus. Och strax då han fick se Jesus,
slet och ryckte anden honom, och han föll ned på jorden och
vältrade sig, under det att fradgan stod honom om munnen.
21. Jesus frågade då hans fader: »Huru länge har det varit så med
honom?» Han svarade: »Alltsedan han var ett litet barn;
22. och det har ofta hänt att han har kastat honom än i elden, än i
vattnet, för att förgöra honom. Men om du förmår något, så
förbarma dig över oss och hjälp oss.»
23. Då sade Jesus till honom: »Om jag förmår, säger du. Allt förmår
den som tror.»
24. Strax ropade gossens fader och sade: »Jag tror! Hjälp min
otro.»
25. Men när Jesus såg att folk strömmade tillsammans dit, tilltalade
han den orene anden strängt och sade till honom: »Du stumme och
döve ande, jag befaller dig: Far ut ur honom, och kom icke mer
in i honom.»
26. Då skriade han och slet och ryckte gossen svårt och for ut; och
gossen blev såsom död, så att folket menade att han verkligen
var död.
27. Men Jesus tog honom vid handen och reste upp honom; och han stod
då upp.

28. När Jesus därefter hade kommit inomhus, frågade hans lärjungar
honom, då de nu voro allena: »Varför kunde icke vi driva ut
honom?»
29. Han svarade dem: »Detta slag kan icke drivas ut genom något
annat än bön och fasta.»

30. Och de gingo därifrån och vandrade genom Galileen; men han ville
icke att någon skulle få veta det.
31. Han undervisade nämligen sina lärjungar och sade till dem:
»Människosonen skall bliva överlämnad i människors händer, och
man skall döda honom; men tre dagar efter det att han har blivit
dödad skall han uppstå igen.»
32. Och de förstodo icke vad han sade, men de fruktade att fråga
honom.

33. Och de kommo till Kapernaum. Och när han hade kommit dit där
han bodde, frågade han dem: »Vad var det I samtaladen om på
vägen?»
34. Men de tego, ty de hade på vägen talat med varandra om vilken
som vore störst.
35. Då satte han sig ned och kallade till sig de tolv och sade till
dem: »Om någon vill vara den förste, så vare han den siste av
alla och allas tjänare.»
36. Och han tog ett barn och ställde det mitt ibland dem; sedan tog
han det upp i famnen och sade till dem:
37. »Den som tager emot ett sådant barn i mitt namn, han tager emot
mig, och den som tager emot mig, han tager icke emot mig, utan
honom som har sänt mig.»

38. Johannes sade till honom: »Mästare, vi sågo huru en man som icke
följer oss drev ut onda andar genom ditt namn; och vi ville
hindra honom, eftersom han icke följde oss.»
39. Men Jesus sade: »Hindren honom icke; ty ingen som genom mitt
namn har gjort en kraftgärning kan strax därefter tala illa om
mig.
40. Ty den som icke är emot oss, han är för oss.
41. Ja, den som giver eder en bägare vatten att dricka, därför att I
hören Kristus till -- sannerligen säger jag eder: Han skall
ingalunda gå miste om sin lön.
42. Och den som förför en av dessa små som tro, för honom vore det
bättre, om en kvarnsten hängdes om hans hals och han kastades i
havet.

43. Om nu din hand är dig till förförelse, så hugg av den. Det är
bättre för dig att ingå i livet lytt, än att hava båda händerna
i behåll och komma till Gehenna, till den eld som icke
utsläckes.
44. [2]
45. Och om din fot är dig till förförelse, så hugg av den. Det är
bättre för dig att ingå i livet halt, än att hava båda fötterna
i behåll och kastas i Gehenna.
46. [2]
47. Och om ditt öga är dig till förförelse, så riv ut det. Det är
bättre för dig att ingå i Guds rike enögd, än att hava båda
ögonen i behåll och kastas i Gehenna,
48. där 'deras mask icke dör och elden icke utsläckes'.
49. Ty var människa måste saltas med eld.
50. Saltet är en god sak; men om saltet mister sin sälta, varmed
skolen I då återställa dess kraft? -- Haven salt i eder och
hållen frid inbördes.»

[1] Eller: Då tog Petrus till orda och sade till Jesus: »Rabbi, det är
gott att vi äro här tillstädes» osv.
[2] Se Nya testamentets text i Ordförklaringarna.
*41/10 Evangelium enligt Markus, 10 Kapitlet
Evangelium enligt Markus, 10 Kapitlet

Jesus lämnar Galileen, besvarar en fråga
om äktenskapsskillnad, välsignar barnen,
undervisar en rik man om livets väg och
sina lärjungar om den sanna försakelsens
lön, förutsäger ännu en gång sitt
lidande, tillrättavisar Sebedeus' söner,
giver en blind man hans syn.

1. Och han stod upp och begav sig därifrån, genom landet på andra
sidan Jordan, till Judeens område. Och mycket folk församlades
åter omkring honom, och åter undervisade han dem, såsom hans sed
var.

2. Då ville några fariséer snärja honom, och de trädde fram och
frågade honom om det vore lovligt för en man att skilja sig från
sin hustru.
3. Men han svarade och sade till dem: »Vad har Moses bjudit eder?»
4. De sade: »Moses tillstadde att en man fick skriva skiljebrev åt
sin hustru och så skilja sig från henne.»
5. Då sade Jesus till dem: »För edra hjärtans hårdhets skull skrev
han åt eder detta bud.
6. Men redan vid världens begynnelse 'gjorde Gud dem till man och
kvinna'.
7. 'Fördenskull skall en man övergiva sin fader och sin moder.
8. Och de tu skola varda ett kött.' Så äro de icke mer två, utan
ett kött.
9. Vad nu Gud har sammanfogat, det må människan icke åtskilja.»
10. När de sedan hade kommit hem, frågade hans lärjungar honom åter
om detsamma.
11. Och han svarade dem: »Den som skiljer sig från sin hustru och
tager sig en annan hustru, han begår äktenskapsbrott mot henne.
12. Och om en hustru skiljer sig från sin man och tager sig en annan
man, då begår hon äktenskapsbrott.

13. Och man bar fram barn till honom, för att han skulle röra vid
dem; men lärjungarna visade bort dem.
14. När Jesus såg detta, blev han misslynt och sade till dem: »Låten
barnen komma till mig, och förmenen dem det icke; ty Guds rike
hör sådana till.
15. Sannerligen säger jag eder: Den som icke tager emot Guds rike
såsom ett barn, han kommer aldrig ditin.»
16. Och han tog dem upp i famnen och lade händerna på dem och
välsignade dem.

17. När han sedan begav sig åstad för att fortsätta sin väg,
skyndade en man fram och föll på knä för honom och frågade
honom: »Gode Mästare, vad skall jag göra för att få evigt liv
till arvedel?»
18. Jesus sade till honom: »Varför kallar du mig god? Ingen är god
utom Gud allena.
19. Buden känner du: 'Du skall icke dräpa', 'Du skall icke begå
äktenskapsbrott', 'Du skall icke stjäla', 'Du skall icke bära
falskt vittnesbörd', 'Du skall icke undanhålla någon vad honom
tillkommer', Hedra din fader och din moder.'»
20. Då svarade han honom: »Mästare, allt detta har jag hållit från
min ungdom.»
21. Då såg Jesus på honom och fick kärlek till honom och sade till
honom: »Ett fattas dig: gå bort och sälj allt vad du äger och
giv åt de fattiga; då skall du få en skatt i himmelen. Och kom
sedan och följ mig.»
22. Men han blev illa till mods vid det talet och gick bedrövad
bort, ty han hade många ägodelar.
23. Då såg Jesus sig omkring och sade till sina lärjungar: »Huru
svårt är det icke för dem som hava penningar att komma in i Guds
rike!»
24. Men lärjungarna häpnade vid hans ord. Då tog Jesus åter till
orda och sade till dem: »Ja, mina barn, huru svårt är det icke
att komma in i Guds rike!
25. Det är lättare för en kamel att komma igenom ett nålsöga, än för
den som är rik att komma in i Guds rike.»
26. Då blevo de ännu mer häpna och sade till varandra: »Vem kan då
bliva frälst?»
27. Jesus såg på dem och sade: »För människor är det omöjligt, men
icke för Gud, ty för Gud är allting möjligt.»

28. Då tog Petrus till orda och sade till honom: »Se, vi hava
övergivit allt och följt dig.»
29. Jesus svarade: »Sannerligen säger jag eder: Ingen som för min
och evangelii skull har övergivit hus, eller bröder eller
systrar, eller moder eller fader, eller barn, eller jordagods,
30. ingen sådan finnes, som icke skall få hundrafalt igen: redan här
i tiden hus, och bröder och systrar, och mödrar och barn, och
jordagods, mitt under förföljelser, och i den tillkommande
tidsåldern evigt liv.
31. Men många som äro de första skola bliva de sista, medan de sista
bliva de första.»

32. Och de voro på vägen upp till Jerusalem. Och Jesus gick före
dem, och de gingo där bävande; och de som följde med dem voro
uppfyllda av fruktan. Då tog han åter till sig de tolv och
begynte tala till dem om vad som skulle övergå honom:
33. »Se, vi gå nu upp till Jerusalem, och Människosonen skall bliva
överlämnad åt översteprästerna och de skriftlärde, och de skola
döma honom till döden och överlämna honom åt hedningarna,
34. och dessa skola begabba honom och bespotta honom och gissla
honom och döda honom; men tre dagar därefter skall han uppstå
igen.»

35. Då trädde Jakob och Johannes, Sebedeus' söner, fram till honom
och sade till honom: »Mästare, vi skulle vilja att du läte oss
få vad vi nu tänka begära av dig.»
36. Han frågade dem: »Vad viljen I då att jag skall låta eder få?»
37. De svarade honom: »Låt den ene av oss i din härlighet få sitta
på din högra sida, och den andre på din vänstra.»
38. Men Jesus sade till dem: »I veten icke vad I begären. Kunnen I
dricka den kalk som jag dricker, eller genomgå det dop som jag
genomgår?»
39. De svarade honom: »Det kunna vi.» Då sade Jesus till dem: »Ja,
den kalk jag dricker skolen I få dricka, och det dop jag
genomgår skolen I genomgå,
40. men platsen på min högra sida och platsen på min vänstra
tillkommer det icke mig att bortgiva, utan de skola tillfalla
dem för vilka så är bestämt.»

41. När de tio andra hörde detta, blevo de misslynta på Jakob och
Johannes.
42. Då kallade Jesus dem till sig och sade till dem: »I veten att de
som räknas för folkens furstar uppträda mot dem såsom herrar,
och att deras mäktige låta dem känna sin myndighet.
43. Men så är det icke bland eder; utan den som vill bliva störst
bland eder, han vare de andras tjänare,
44. och den som vill vara främst bland eder, han vare allas dräng.
45. Också Människosonen har ju kommit, icke för att låta tjäna sig,
utan för att tjäna och giva sitt liv till lösen för många.»

46. Och de kommo till Jeriko. Men när han åter gick ut ifrån
Jeriko, följd av sina lärjungar och en ganska stor hop folk,
satt där vid vägen en blind tiggare, Bartimeus, Timeus' son.
47. När denne hörde att det var Jesus från Nasaret, begynte han ropa
och säga: »Jesus, Davids son, förbarma dig över mig.»
48. Och många tillsade honom strängeligen att han skulle tiga; men
han ropade ännu mycket mer: »Davids son, förbarma dig över mig.»
49. Då stannade Jesus och sade: »Kallen honom hit.» Och de kallade
på den blinde och sade till honom: »Var vid gott mod, stå upp;
han kallar dig till sig.»
50. Då kastade han av sig sin mantel och stod upp med hast och kom
fram till Jesus.
51. Och Jesus talade till honom och sade: »Vad vill du att jag skall
göra dig?» Den blinde svarade honom: »Rabbuni, låt mig få min
syn.»
52. Jesus sade till honom: »Gå; din tro har hjälpt dig.» Och strax
fick han sin syn och följde honom på vägen.
*41/11 Evangelium enligt Markus, 11 Kapitlet
Evangelium enligt Markus, 11 Kapitlet

Jesus rider in Jerusalem, förbannar ett
fikonträd, rensar helgedomen, undervisar
om trons kraft, tillspörjes om sin makt.

1. När de nu nalkades Jerusalem och voro nära Betfage och Betania
vid Oljeberget, sände han åstad två av sina lärjungar
2. och sade till dem: »Gån in i byn som ligger mitt framför eder,
så skolen I, strax då I kommen ditin, finna en åsnefåle stå där
bunden, som ännu ingen människa har suttit på; lösen den och
fören den hit.
3. Och om någon frågar eder varför I gören detta, så skolen I
svara: 'Herren behöver den, men han skall strax sända den
tillbaka hit.»

4. Då gingo de åstad och funno en åsnefåle stå där bunden utanför
en port vid vägen, och de löste den.
5. Och några som stodo där bredvid sade till dem: »Vad gören I?
Varför lösen I fålen?»
6. Men de svarade dem såsom Jesus hade bjudit. Då lät man dem
vara.
7. Och de förde fålen till Jesus och lade sina mantlar på den,
och han satte sig upp på den.
8. Och många bredde ut sina mantlar på vägen, andra åter skuro av
kvistar och löv på fälten och strödde på vägen.
9. Och de som gingo före och de som följde efter ropade:

»Hosianna!
Välsignad vare han som kommer[1],
i Herrens namn.
10. Välsignat vare vår fader Davids rike,
som nu kommer.
Hosianna i höjden!»

11. Så drog han in i Jerusalem och kom in i helgedomen; och när han
hade sett sig omkring överallt och det redan var sent på dagen,
gick han med de tolv ut till Betania.

12. När de dagen därefter voro på väg tillbaka från Betania, blev
han hungrig.
13. Och då han på avstånd fick se ett fikonträd som hade löv, gick
han dit för att se om han till äventyrs skulle finna något
därpå; men när han kom fram till det, fann han intet annat än
löv, det var icke då fikonens tid.
14. Då talade han och sade till trädet: »Aldrig någonsin mer äte
någon frukt av dig.» Och hans lärjungar hörde detta.

15. När de sedan kommo fram till Jerusalem, gick han in i helgedomen
och begynte driva ut dem som sålde och köpte i helgedomen. Och
han stötte omkull växlarnas bord och duvomånglarnas säten;
16. han tillstadde icke heller att man bar någonting genom
helgedomen.
17. Och han undervisade dem och sade: »Det är ju skrivet: 'Mitt hus
skall kallas ett bönehus för alla folk.' Men I haven gjort det
till en rövarkula.»

18. Då översteprästerna och de skriftlärde fingo höra härom, sökte
de efter tillfälle att förgöra honom; ty de fruktade för honom,
eftersom allt folket häpnade över hans undervisning.

19. När det blev afton, begåvo de sig ut ur staden.
20. Men då de nu på morgonen åter gingo där fram, fingo de se
fikonträdet vara förtorkat ända från roten.
21. Då kom Petrus ihåg vad som hade skett och sade till honom:
»Rabbi, se, fikonträdet som du förbannade är förtorkat.»
22. Jesus svarade och sade till dem: »Haven tro på Gud.
23. Sannerligen säger jag eder: Om någon säger till detta berg: 'Häv
dig upp, och kasta dig i havet' och därvid icke tvivlar i sitt
hjärta, utan tror att det han säger skall ske, då skall det ske
honom så.
24. Därför säger jag eder: Allt vad I bedjen om och begären, tron
att det är eder givet; och det skall ske eder så.
25. Och när I stån och bedjen, så förlåten, om I haven något emot
någon, för att också eder Fader, som är i himmelen, må förlåta
eder edra försyndelser.»
26. [2]

27. Så kommo de åter till Jerusalem. Och medan han gick omkring i
helgedomen, kommo översteprästerna och de skriftlärde och de
äldste fram till honom;
28. och de sade till honom: »Med vad myndighet gör du detta? Och
vem har givit dig myndighet att göra detta?»
29. Jesus svarade dem: »Jag vill ställa en fråga till eder; svaren
mig på den, så skall ock jag säga eder med vad myndighet jag gör
detta.
30. Johannes' döpelse, var den från himmelen eller från människor?
Svaren mig härpå.»
31. Då överlade de med varandra och sade: »Om vi svara: 'Från
himmelen', så frågar han: 'Varför trodden I honom då icke?'
32. Eller skola vi svara: 'Från människor'?» -- det vågade de icke
av fruktan för folket, ty alla höllo före att Johannes verkligen
var en profet.
33. De svarade alltså Jesus och sade: »Vi veta det icke.» Då sade
Jesus till dem: »Så säger icke heller jag eder med vad myndighet
jag gör detta.»

[1] Se Messias i Ordförklaringarna.
[2] Se Nya testamentets text i Ordförklaringarna.
*41/12 Evangelium enligt Markus, 12 Kapitlet
Evangelium enligt Markus, 12 Kapitlet

Jesus bestraffar i en liknelse om en
vingård sina motståndare, besvarar deras
frågor om skattepenningen, om
uppståndelsen och om det yppersta budet,
ställer själv till dem en fråga om
Messias såsom Davids son, varnar för de
skriftlärde, uttalar sig om en änkas
offergåva.

1. Och han begynte tala till dem i liknelser: »En man planterade en
vingård och satte stängsel däromkring och högg ut ett presskar
och byggde ett vakttorn; därefter lejde han ut den åt
vingårdsmän och for utrikes.
2. När sedan rätta tiden var inne, sände han en tjänare till
vingårdsmännen, för att denne av vingårdsmännen skulle uppbära
någon del av vingårdens frukt.
3. Men de togo fatt på honom och misshandlade honom och läto honom
gå tomhänt tillbaka.
4. Åter sände han till dem en annan tjänare. Honom slogo de i
huvudet och skymfade.
5. Sedan sände han åstad ännu en annan, men denne dräpte de.
Likaså gjorde de med många andra: somliga misshandlade de, och
andra dräpte de.
6. Nu hade han ock en enda son, vilken han älskade. Honom sände
han slutligen åstad till dem, ty han tänkte: 'De skola väl hava
försyn för min son.'
7. Men vingårdsmännen sade till varandra: 'Denne är arvingen; kom,
låt oss dräpa honom, så bliver arvet vårt.'
8. Och de togo fatt på honom och dräpte honom och kastade honom ut
ur vingården. --
9. Vad skall nu vingårdens herre göra? Jo, han skall komma och
förgöra vingårdsmännen och lämna vingården åt andra.
10. Haven I icke läst detta skriftens ord:
'Den sten som byggningsmännen förkastade,
den har blivit en hörnsten;
11. av Herren har den blivit detta,
och underbar är den i våra ögon'?»

12. De hade nu gärna velat gripa honom, men de fruktade för folket;
ty de förstodo att det var om dem som han hade talat i denna
liknelse. Så läto de honom vara och gingo sin väg.
13. Därefter sände de till honom några fariséer och herodianer, för
att dessa skulle fånga honom genom något hans ord.
14. Dessa kommo nu och sade till honom: »Mästare, vi veta att du är
sannfärdig och icke frågar efter någon, ty du ser icke till
personen, utan lär om Guds väg vad sant är. Är det lovligt att
giva kejsaren skatt, eller är det icke lovligt? Skola vi giva
skatt, eller icke giva?»
15. Men han förstod deras skrymteri och sade till dem: »Varför söken
I att snärja mig? Tagen hit en penning[1], så att jag får se
den.»
16. Då lämnade de fram en sådan. Därefter frågade han dem: »Vems
bild och överskrift är detta?» De svarade honom: »Kejsarens.»
17. Då sade Jesus till dem: »Så given kejsaren vad kejsaren tillhör,
och Gud vad Gud tillhör.» Och de förundrade sig högeligen över
honom.

18. Sedan kommo till honom några av sadducéerna, vilka mena att det
icke gives någon uppståndelse. Dessa frågade honom och sade:
19. »Mästare, Moses har givit oss den föreskriften, att om någon har
en broder som dör, och som efterlämnar hustru, men icke lämnar
barn efter sig, så skall han taga sin broders hustru till äkta
och skaffa avkomma åt sin broder.
20. Nu voro här sju bröder. Den förste tog sig en hustru, men dog
utan att lämna någon avkomma efter sig.
21. Då tog den andre i ordningen henne, men också han dog utan att
lämna någon avkomma efter sig; sammalunda den tredje.
22. Så skedde med alla sju: ingen av dem lämnade någon avkomma efter
sig. Sist av alla dog ock hustrun.
23. Vilken av dem skall nu vid uppståndelsen, när de uppstå, få
henne till hustru? De hade ju alla sju tagit henne till
hustru.»
24. Jesus svarade dem: »Visar icke eder fråga att I faren vilse och
varken förstån skrifterna, ej heller Guds kraft?
25. Efter uppståndelsen från de döda taga män sig icke hustrur, ej
heller givas hustrur åt män, utan de äro då såsom änglarna i
himmelen.
26. Men vad nu det angår, att de döda uppstå, haven I icke läst i
Moses' bok, på det ställe där det talas om törnbusken, huru Gud
sade till honom så: 'Jag är Abrahams Gud och Isaks Gud och
Jakobs Gud'?
27. Han är en Gud icke för döda, utan för levande. I faren mycket
vilse.»

28. Då trädde en av de skriftlärde fram, en som hade hört deras
ordskifte och förstått att han hade svarat dem väl. Denne
frågade honom: »Vilket är det förnämsta av alla buden?»
29. Jesus svarade: »Det förnämsta är detta: 'Hör, Israel! Herren,
vår Gud, Herren är en.
30. Och du skall älska Herren, din Gud, av allt ditt hjärta och av
all din själ och av allt ditt förstånd och av all din kraft.'
31. Därnäst kommer detta: 'Du skall älska din nästa såsom dig
själv.' Intet annat bud är större än dessa.»
32. Då svarade den skriftlärde honom: »Mästare, du har i sanning
rätt i vad du säger, att han är en, och att ingen annan är än
han.
33. Och att älska honom av allt sitt hjärta och av allt sitt
förstånd och av all sin kraft och att älska sin nästa såsom sig
själv, det är 'förmer än alla brännoffer och slaktoffer'.»
34. Då nu Jesus märkte att han hade svarat förståndigt, sade han
till honom: »Du är icke långt ifrån Guds rike.» Sedan dristade
sig ingen att vidare ställa någon fråga på honom.

35. Medan Jesus undervisade i helgedomen, framställde han denna
fråga: »Huru kunna de skriftlärde säga att Messias är Davids
son?
36. David själv har ju sagt genom den helige Andes ingivelse:
'Herren sade till min herre:
Sätt dig på min högra sida,
till dess jag har lagt dina fiender
dig till en fotapall.'
37. Så kallar nu David själv honom 'herre'; huru kan han då vara
hans son?»

Och folkskarorna hörde honom gärna.

38. Och han undervisade dem och sade till dem: »Tagen eder till vara
för de skriftlärde, som gärna gå omkring i fotsida kläder och
gärna vilja bliva hälsade på torgen
39. och gärna sitta främst i synagogorna och på de främsta platserna
vid gästabuden --
40. detta under det att de utsuga änkors hus, medan de för syns
skull hålla långa böner. De skola få en dess hårdare dom.»

41. Och han satte sig mitt emot offerkistorna och såg huru folket
lade ned penningar i offerkistorna. Och många rika lade dit
mycket.
42. Men en fattig änka kom och lade ned två skärvar[2], det är ett
öre.
43. Då kallade han sina lärjungar till sig och sade till dem:
»Sannerligen säger jag eder: Denna fattiga änka lade dit mer än
alla de andra som lade något i offerkistorna.
44. Ty dessa lade alla dit av sitt överflöd, men hon lade dit av
sitt armod allt vad hon hade, så mycket som fanns i hennes ägo.»

[1] Se Penning i Ordförklaringarna.
[2] Se Skärv i Ordförklaringarna.
*41/13 Evangelium enligt Markus, 13 Kapitlet
Evangelium enligt Markus, 13 Kapitlet

Jesu förutsägelse om Jerusalems
förstöring och om sin tillkommelse.

1. Då han nu gick ut ur helgedomen, sade en av hans lärjungar till
honom: »Mästare, se hurudana stenar och hurudana byggnader!»
2. Jesus svarade honom: »Ja, du ser nu dessa stora byggnader; men
här skall förvisso icke lämnas sten på sten; allt skall bliva
nedbrutet.»

3. När han sedan satt på Oljeberget, mitt emot helgedomen, frågade
honom Petrus och Jakob och Johannes och Andreas, då de voro
allena:
4. »Säg oss när detta skall ske, och vad som bliver tecknet till
att tiden är inne, då allt detta skall gå i fullbordan.»
5. Då begynte Jesus tala till dem och sade:

»Sen till, att ingen förvillar eder.
6. Många skola komma under mitt namn och säga: 'Det är jag' och
skola förvilla många.
7. Men när I fån höra krigslarm och rykten om krig, så förloren
icke besinningen; sådant måste komma, men därmed är ännu icke
änden inne.
8. Ja, folk skall resa sig upp mot folk och rike mot rike, och det
skall bliva jordbävningar på den ena orten efter den andra, och
hungersnöd skall uppstå; detta är begynnelsen till
'födslovåndorna'[1].
9. Men tagen I eder till vara. Man skall då draga eder inför
domstolar, och I skolen bliva gisslade i synagogor och ställas
fram inför landshövdingar och konungar, för min skull, till ett
vittnesbörd för dem.
10. Men evangelium måste först bliva predikat för alla folk.

11. När man nu för eder åstad och drager eder inför rätta, så gören
eder icke förut bekymmer om vad I skolen tala; utan vad som
bliver eder givet i den stunden, det mån I tala. Ty det är icke
I som skolen tala, utan den helige Ande.

12. Och den ene brodern skall då överlämna den andre till att dödas,
ja ock fadern sitt barn; och barn skola sätta sig upp mot sina
föräldrar och skola döda dem.
13. Och I skolen bliva hatade av alla, för mitt namns skull. Men
den som är ståndaktig intill änden, han skall bliva frälst.

14. Men när I fån se 'förödelsens styggelse'[2] stå där han icke
borde stå -- den som läser detta, han give akt därpå -- då må de
som äro i Judeen fly bort till bergen,
15. och den som är på taket må icke stiga ned och gå in för att
hämta något ur sitt hus,
16. och den som är ute på marken må icke vända tillbaka för att
hämta sin mantel.
17. Och ve de som äro havande, eller som giva di på den tiden!
18. Men bedjen att det icke må ske om vintern.
19. Ty den tiden skall bliva 'en tid av vedermöda, så svår att dess
like icke har förekommit allt ifrån världens begynnelse, från
den tid då Gud skapade världen, intill nu', ej heller någonsin
skall förekomma.
20. Och om Herren icke förkortade den tiden, så skulle intet kött
bliva frälst; men för de utvaldas skull, för de människors
skull, som han har utvalt, har han förkortat den tiden.

21. Och om någon då säger till eder: 'Se här är Messias', eller: 'Se
där är han', så tron det icke.
22. Ty människor som falskeligen säga sig vara Messias skola uppstå,
så ock falska profeter, och de skola göra tecken och under, för
att, om möjligt, förvilla de utvalda.
23. Men tagen I eder till vara. Jag har nu sagt eder allt förut.

24. Men på den tiden, efter den vedermödan, skall solen förmörkas
och månen upphöra att giva sitt sken,
25. och stjärnorna skola falla ifrån himmelen, och makterna[3] i
himmelen skola bäva.
26. Och då skall man få se 'Människosonen komma i skyarna' med stor
makt och härlighet.
27. Och han skall då sända ut sina änglar och församla sina utvalda
från de fyra väderstrecken, från jordens ända till himmelens
ända.
28. Ifrån fikonträdet mån I här hämta en liknelse. När dess kvistar
begynna att få save och löven spricka ut, då veten I att
sommaren är nära.
29. Likaså, när I sen detta ske, då kunnen I ock veta att han är
nära och står för dörren.
30. Sannerligen säger jag eder: Detta släkte skall icke förgås,
förrän allt detta sker.
31. Himmel och jord skola förgås, men mina ord skola icke förgås.
32. Men om den dagen och den stunden vet ingen något, icke änglarna
i himmelen, icke ens Sonen -- ingen utom Fadern.

33. Tagen eder till vara, vaken; ty I veten icke när tiden är inne.
34. Såsom när en man reser utrikes och lämnar sitt hus och giver
sina tjänare makt och myndighet däröver, åt var och en hans
särskilda syssla, och därvid ock bjuder portvaktaren att vaka.
35. likaså bjuder jag eder: Vaken; ty I veten icke när husets herre
kommer, om han kommer på aftonen eller vid midnattstiden eller i
hanegället eller på morgonen;
36. vaken, så att han icke finner eder sovande, när han oförtänkt
kommer.
37. Men vad jag säger till eder, det säger jag till alla: Vaken!»

[1] Se Födslovåndor i Ordförklaringarna.
[2] Se Förödelsens styggelse i Ordförklaringarna.
[3] Se Makter i Ordförklaringarna.
*41/14 Evangelium enligt Markus, 14 Kapitlet
Evangelium enligt Markus, 14 Kapitlet

Översteprästerna och de skriftlärde
lägga råd mot Jesus. Han smörjes i
Betania, förrådes av Judas, håller
påskmåltid med lärjungarna, instiftar
nattvarden, beder i Getsemane, gripes,
förhöres inför Stora rådet, förnekas av
Petrus.

1. Två dagar därefter var det påsk och det osyrade brödets högtid.
Och översteprästerna och de skriftlärde sökte efter tillfälle
att gripa honom med list och döda honom.
2. De sade nämligen: »Icke under högtiden, för att ej oroligheter
skola uppstå bland folket.»

3. Men när han var i Betania, i Simon den spetälskes hus, och där
låg till bords, kom en kvinna som hade med sig en
alabasterflaska med smörjelse av dyrbar äkta nardus. Och hon
bröt sönder flaskan och göt ut smörjelsen över hans huvud.
4. Några som voro där blevo då misslynta och sade till varandra:
»Varför skulle denna smörjelse förspillas?
5. Man hade ju kunnat sälja den för mer än tre hundra
silverpenningar[1] och giva dessa åt de fattiga.» Och de talade
hårda ord till henne.
6. Men Jesus sade: »Låten henne vara. Varför oroen I henne? Det
är en god gärning som hon har gjort mot mig.
7. De fattiga haven I ju alltid ibland eder, och närhelst I viljen
kunnen I göra dem gott, men mig haven I icke alltid.
8. Vad hon kunde, det gjorde hon. Hon har i förväg smort min kropp
såsom en tillredelse till min begravning.
9. Och sannerligen säger jag eder: Varhelst i hela världen
evangelium bliver predikat, där skall ock det som hon nu har
gjort bliva omtalat, henne till åminnelse.»

10. Och Judas Iskariot, han som var en av de tolv, gick bort till
översteprästerna och ville förråda honom åt dem.
11. När de hörde detta, blevo de glada och lovade att giva honom en
summa penningar. Sedan sökte han efter tillfälle att förråda
honom, då lägligt var.

12. På första dagen i det osyrade brödets högtid, när man slaktade
påskalammet, sade hans lärjungar till honom: »Vart vill du att
vi skola gå och reda till, så att du kan äta påskalammet?»
13. Då sände han åstad två av sina lärjungar och sade till dem: »Gån
in i staden; där skolen I möta en man som bär en kruka vatten.
Följen honom.
14. Och sägen till husbonden i det hus där han går in: 'Mästaren
frågar: Var finnes härbärget där jag skall äta påskalammet med
mina lärjungar?'
15. Då skall han visa eder en stor sal i övre våningen, tillredd och
ordnad för måltid; reden till åt oss där.»
16. Och lärjungarna begåvo sig i väg och kommo in i staden och funno
det så som han hade sagt dem; och de redde till påskalammet.

17. När det sedan hade blivit afton, kom han dit med de tolv.
18. Och medan de lågo till bords och åto, sade Jesus: »Sannerligen
säger jag eder: En av eder skall förråda mig, 'den som äter med
mig'.»
19. Då begynte de bedrövas och fråga honom, den ene efter den andre:
»Icke är det väl jag?»
20. Och han sade till dem: »Det är en av de tolv, den som jämte mig
doppar i fatet.
21. Ja, Människosonen skall gå bort, såsom det är skrivet om honom;
men ve den människa genom vilken Människosonen bliver förrådd!
Det hade varit bättre för den människan, om hon icke hade blivit
född.»

22. Medan de nu åto, tog han ett bröd och välsignade det och bröt
det och gav åt dem och sade: »Tagen detta; detta är min
lekamen.»
23. Och han tog en kalk och tackade Gud ock gav åt dem; och de
drucko alla därav.
24. Och han sade till dem: »Detta är mitt blod, förbundsblodet, som
varder utgjutet för många.
25. Sannerligen säger jag eder: Jag skall icke mer dricka av det som
kommer från vinträd, förrän på den dag då jag dricker det nytt i
Guds rike.»

26. När de sedan hade sjungit lovsången, gingo de ut till
Oljeberget.
27. Då sade Jesus till dem: »I skolen alla komma på fall; ty det är
skrivet:
'Jag skall slå herden,
och fåren skola förskingras.'
28. Men efter min uppståndelse skall jag före eder gå till
Galileen.»
29. Då svarade Petrus honom: »Om än alla andra komma på fall, så
skall dock jag det icke.»
30. Jesus sade till honom: »Sannerligen säger jag dig: Redan i denna
natt, förrän hanen har galit två gånger, skall du tre gånger
förneka mig.»
31. Då försäkrade han ännu ivrigare: »Om jag än måste dö med dig, så
skall jag dock icke förneka dig.» Sammalunda sade ock alla de
@c "Och de kommo" skall enligt skd-1946 och Peter Karlssons bibel
@c höra till vers 32. Enligt Peter Karlssons familjebibel skall det
@c vara så här.
andra. Och de kommo till ett ställe som kallades Getsemane.

32. Då sade han till sina lärjungar: »Bliven kvar här, medan jag
beder.»
33. Och han tog med sig Petrus och Jakob och Johannes; och han
begynte bäva och ängslas.
34. Och han sade till dem: »Min själ är djupt bedrövad, ända till
döds; stannen kvar här och vaken.»
35. Därefter gick han litet längre bort och föll ned på jorden och
bad, att om möjligt vore, den stunden skulle bliva honom
besparad.
36. Och han sade: »Abba, Fader, allt är möjligt för dig. Tag denna
kalk ifrån mig. Dock icke vad jag vill, utan vad du vill!»
37. Sedan kom han tillbaka och fann dem sovande. Då sade han till
Petrus: »Simon, sover du? Förmådde du då icke vaka en kort
stund?
38. Vaken, och bedjen att I icke mån komma i frestelse. Anden är
villig, men köttet är svagt.»
39. Och han gick åter bort och bad och sade samma ord.
40. När han sedan kom tillbaka, fann han dem åter sovande, ty deras
ögon voro förtyngda. Och de visste icke vad de skulle svara
honom.
41. För tredje gången kom han tillbaka och sade då till dem: »Ja, I
soven ännu alltjämt och vilen eder! Det är nog. Stunden är
kommen. Människosonen skall nu bliva överlämnad i syndarnas
händer.
42. Stån upp, låt oss gå; se, den som förråder mig är nära.»

43. Och i detsamma, medan han ännu talade, kom Judas, en av de tolv,
och jämte honom en folkskara med svärd och stavar, utsänd från
översteprästerna och de skriftlärde och de äldste.
44. Men förrädaren hade kommit överens med dem om ett tecken och
sagt: »Den som jag kysser, den är det; honom skolen I gripa och
föra bort under säker bevakning.»
45. Och när han nu kom dit, trädde han strax fram till honom och
sade: »Rabbi!» och kysste honom häftigt.
46. Då grepo de Jesus och togo honom fången.

47. Men en av dem som stodo där bredvid drog sitt svärd och högg
till översteprästens tjänare och högg så av honom örat.

48. Och Jesus talade till dem och sade: »Såsom mot en rövare haven I
gått ut med svärd och stavar för att fasttaga mig.
49. Var dag har jag varit ibland eder i helgedomen och undervisat,
utan att I haven gripit mig. Men skrifterna skulle ju
fullbordas.»

50. Då övergåvo de honom alla och flydde.
51. Och bland dem som hade följt med honom var en ung man, höljd i
ett linnekläde, som var kastat över blotta kroppen; honom grepo
de.
52. Men han lämnade linneklädet kvar och flydde undan naken.

53. Så förde de nu Jesus bort till översteprästen, och där
församlade sig alla översteprästerna och de äldste och de
skriftlärde.
54. Och Petrus följde honom på avstånd ända in på översteprästens
gård; där satt han sedan tillsammans med tjänarna och värmde sig
vid elden.

55. Och översteprästerna och hela Stora rådet sökte efter något
vittnesbörd mot Jesus, för att kunna döda honom; men de funno
intet.
56. Ty väl vittnade många falskt mot honom, men vittnesbörden stämde
icke överens.
57. Och några stodo upp och vittnade falskt mot honom och sade:
58. »Vi hava själva hört honom säga: 'Jag skall bryta ned detta
tempel, som är gjort med händer, och skall sedan på tre dagar
bygga upp ett annat, som icke är gjort med händer.'»
59. Men icke ens i det stycket stämde deras vittnesbörd överens.
60. Då stod översteprästen upp ibland dem och frågade Jesus och
sade: »Svarar du intet? Huru är det med det som dessa vittna
mot dig?»
61. Men han teg och svarade intet. Åter frågade översteprästen
honom och sade till honom: »Är du Messias, den Högtlovades Son?»
62. Jesus svarade: »Jag är det. Och I skolen få se Människosonen
sitta på Maktens högra sida och komma med himmelens skyar.»
63. Då rev översteprästen sönder sina kläder och sade: »Vad behöva
vi mer några vittnen?
64. I hörden hädelsen. Vad synes eder?» Då dömde de alla honom
skyldig till döden.
65. Och några begynte spotta på honom; och sedan de hade höljt över
hans ansikte, slogo de honom på kinderna med knytnävarna och
sade till honom: »Profetera.» Också rättstjänarna slogo honom på
kinderna.

66. Medan nu Petrus befann sig därnere på gården, kom en av
översteprästens tjänstekvinnor dit.
67. Och när hon fick se Petrus, där han satt och värmde sig, såg hon
på honom och sade: »Också du var med nasaréen, denne Jesus.»
68. Men han nekade och sade: »Jag varken vet eller förstår vad du
menar.» Sedan gick han ut på den yttre gården.
69. När tjänstekvinnan då fick se honom där, begynte hon åter säga
till dem som stodo bredvid: »Denne är en av dem.»
70. Då nekade han åter. Litet därefter sade återigen de som stodo
där bredvid till Petrus: »Förvisso är du en av dem; du är ju
också en galilé.»
71. Då begynte han förbanna sig och svärja: »Jag känner icke den man
som I talen om.»
72. Och i detsamma gol hanen för andra gången. Då kom Petrus ihåg
Jesu ord, huru han hade sagt till honom: »Förrän hanen har galit
två gånger, skall du tre gånger förneka mig.» Och han brast ut i
gråt.

[1] Se Silverpenning i Ordförklaringarna.
*41/15 Evangelium enligt Markus, 15 Kapitlet
Evangelium enligt Markus, 15 Kapitlet

Jesus föres till Pilatus, förhöres,
dömes, gisslas, begabbas, korsfästes,
uppgiver andan, begraves.

1. Sedan nu översteprästerna, tillsammans med de äldste och de
skriftlärde, hela Stora rådet, på morgonen hade fattat sitt
beslut, läto de strax binda Jesus och förde honom bort och
överlämnade honom åt Pilatus.
2. Då frågade Pilatus honom: »Är du judarnas konung?» Han svarade
honom och sade: »Du säger det själv.»
3. Och översteprästerna framställde många anklagelser mot honom.
4. Pilatus frågade honom då åter och sade: »Svarar du intet? Du
hör ju huru mycket det är som de anklaga dig för.»
5. Men Jesus svarade intet mer, så att Pilatus förundrade sig.

6. Nu plägade han vid högtiden giva dem en fånge lös, den som de
begärde.
7. Och där fanns då en man, han som kallades Barabbas, vilken satt
fängslad jämte de andra som hade gjort upplopp och under
upploppet begått dråp.
8. Folket kom ditupp och begynte begära att han skulle göra åt dem
såsom han plägade göra.
9. Pilatus svarade dem och sade: »Viljen I att jag skall giva eder
'judarnas konung' lös?»
10. Han förstod nämligen att det var av avund som översteprästerna
hade dragit Jesus inför rätta.
11. Men översteprästerna uppeggade folket till att begära att han
hellre skulle giva dem Barabbas lös.
12. När alltså Pilatus åter tog till orda och frågade dem: »Vad
skall jag då göra med den som I kallen 'judarnas konung'?»,
13. så skriade de åter: »Korsfäst honom!»
14. Men Pilatus frågade dem: »Vad ont har han då gjort?» Då skriade
de ännu ivrigare: »Korsfäst honom!»
15. Och eftersom Pilatus ville göra folket till viljes, gav han dem
Barabbas lös; men Jesus lät han gissla och utlämnade honom sedan
till att korsfästas.

16. Och krigsmännen förde honom in i palatset, eller pretoriet, och
kallade tillhopa hela den romerska vakten.
17. Och de klädde på honom en purpurfärgad mantel och vredo samman
en krona av törnen och satte den på honom.
18. Sedan begynte de hälsa honom: »Hell dig, judarnas konung!»
19. Och de slogo honom i huvudet med ett rör och spottade på honom;
därvid böjde de knä och gåvo honom sin hyllning.
20. Och när de hade begabbat honom, klädde de av honom den
purpurfärgade manteln och satte på honom hans egna kläder och
förde honom ut för att korsfästa honom.

21. Och en man som kom utifrån marken gick där fram, Simon från
Cyrene, Alexanders och Rufus' fader; honom tvingade de att gå
med och bära hans kors.

22. Och de förde honom till Golgataplatsen (det betyder
huvudskalleplatsen).
23. Och de räckte honom vin, blandat med myrra, men han tog icke
emot det.
24. Och de korsfäste honom och delade sedan hans kläder mellan sig,
genom att kasta lott om vad var och en skulle få.
25. Och det var vid tredje timmen som de korsfäste honom.
26. Och den överskrift som man hade satt upp över honom, för att
angiva vad han var anklagad för, hade denna lydelse: »Judarnas
konung.»

27. Och de korsfäste med honom två rövare, den ene på hans högra
sida och den andre på hans vänstra.
28. [1]
29. Och de som gingo där förbi bespottade honom och skakade huvudet
och sade: »Tvi dig, du som 'bryter ned templet och bygger upp
det igen inom tre dagar'!
30. Hjälp dig nu själv, och stig ned från korset.»
31. Sammalunda talade ock översteprästerna, jämte de skriftlärde,
begabbande ord med varandra och sade: »Andra har han hjälpt; sig
själv kan han icke hjälpa.
32. Han som är Messias, Israels konung, han stige nu ned från
korset, så att vi få se det och tro.» Också de män som voro
korsfästa med honom smädade honom.

33. Men vid sjätte timmen kom över hela landet ett mörker, som
varade ända till nionde timmen.
34. Och vid nionde timmen ropade Jesus med hög röst: »Eloi, Eloi,
lema sabaktani[2]?»; det betyder: »Min Gud, min Gud, varför har
du övergivit mig?»
35. Då några av dem som stodo där bredvid hörde detta, sade de:
»Hör, han kallar på Elias.»
36. Men en av dem skyndade fram och fyllde en svamp med ättikvin och
satte den på ett rör och gav honom att dricka, i det han sade:
»Låt oss se om Elias kommer och tager honom ned.»
37. Men Jesus ropade med hög röst och gav upp andan.

38. Då rämnade förlåten i templet i två stycken, uppifrån och ända
ned.
39. Men när hövitsmannen, som stod där mitt emot honom, såg att han
på sådant sätt gav upp andan, sade han: »Förvisso var denne man
Guds Son.»

40. Också några kvinnor stodo där på avstånd och sågo vad som
skedde. Bland dessa voro jämväl Maria från Magdala och den
Maria som var Jakob den yngres och Joses' moder, så ock Salome
41. -- vilka hade följt honom och tjänat honom, medan han var i
Galileen -- därtill många andra kvinnor, de som med honom hade
vandrat upp till Jerusalem.

42. Det var nu tillredelsedag (det är dagen före sabbaten), och det
hade blivit afton.
43. Josef från Arimatea, en ansedd rådsherre och en av dem som
väntade på Guds rike, tog därför nu mod till sig och gick in
till Pilatus och utbad sig att få Jesu kropp.
44. Då förundrade sig Pilatus över att Jesus redan skulle vara död,
och han kallade till sig hövitsmannen och frågade honom om det
var länge sedan han hade dött.
45. Och när han av hövitsmannen hade fått veta huru det var, skänkte
han åt Josef hans döda kropp.
46. Denne köpte då en linneduk och tog honom ned och svepte honom i
linneduken och lade honom i en grav som var uthuggen i en
klippa; sedan vältrade han en sten för ingången till graven.
47. Men Maria från Magdala och den Maria som var Joses' moder sågo
var han lades.

[1] Se Nya testamentets text i Ordförklaringarna.
[2] Se Betoning i Ordförklaringarna.
*41/16 Evangelium enligt Markus, 16 Kapitlet
Evangelium enligt Markus, 16 Kapitlet

En ängel förkunnar Jesu uppståndelse för
kvinnorna vid graven. [Jesus uppenbarar
sig därefter vid olika tillfällen,
befaller sina lärjungar att predika
evangelium i hela världen och upptages
till himmelen.]

1. Och när sabbaten var förliden, köpte Maria från Magdala och den
Maria som var Jakobs moder och Salome välluktande kryddor, för
att sedan gå åstad och smörja honom.
2. Och bittida om morgonen på första veckodagen kommo de till
graven, redan vid soluppgången.
3. Och de sade till varandra: »Vem skall åt oss vältra bort stenen
från ingången till graven?»
4. Men när de sågo upp, fingo de se att stenen redan var
bortvältrad. Den var nämligen mycket stor.
5. Och när de hade kommit in i graven, fingo de se en ung man sitta
där på högra sidan, klädd i en vit fotsid klädnad; och de blevo
förskräckta.
6. Men han sade till dem: »Varen icke förskräckta. I söken Jesus
från Nasaret, den korsfäste. Han är uppstånden, han är icke
här. Se där är platsen där de lade honom.
7. Men gån bort och sägen till hans lärjungar, och särskilt till
Petrus: 'Han skall före eder gå till Galileen; där skolen I få
se honom, såsom han bar sagt eder.'»
8. Då gingo de ut och flydde bort ifrån graven, ty bävan och
bestörtning hade kommit över dem. Och i sin fruktan sade de
intet till någon.

9. [Men efter sin uppståndelse visade han sig på första
veckodagens morgon först för Maria från Magdala, ur vilken han
hade drivit ut sju onda andar.
10. Hon gick då och omtalade det för dem som hade följt med honom,
och som nu sörjde och gräto.
11. Men när dessa hörde sägas att han levde och hade blivit sedd av
henne, trodde de det icke.

12. Därefter uppenbarade han sig i en annan skepnad för två av dem,
medan de voro stadda på vandring utåt landsbygden.
13. Också dessa gingo bort och omtalade det för de andra; men icke
heller dem trodde man.

14. Sedan uppenbarade han sig också för de elva, när de lågo till
bords; och han förebrådde dem då deras otro och deras hjärtans
hårdhet, i det att de icke hade trott dem som hade sett honom
vara uppstånden.

15. Och han sade till dem: »Gån ut i hela världen och prediken
evangelium för allt skapat.
16. Den som tror och bliver döpt, han skall bliva frälst; men den
som icke tror, han skall bliva fördömd.
17. Och dessa tecken skola åtfölja dem som tro: genom mitt namn
skola de driva ut onda andar, de skola tala nya tungomål,
18. ormar skola de taga i händerna, och om de dricka något dödande
gift, så skall det alls icke skada dem; på sjuka skola de lägga
händerna, och de skola då bliva friska.»

19. Därefter, sedan Herren Jesus hade talat med dem, blev han
upptagen i himmelen och satte sig på Guds högra sida.
20. Men de gingo ut och predikade allestädes. Och Herren verkade
med dem och stadfäste ordet genom de tecken som åtföljde
det.][1]

[1] V. 9--20 se Nya testamentets text i Ordförklaringarna.
@c -*- 1917 -*-
*42/ Evangelium enligt Lukas
@c $Id: 42.txt,v 1.17 1999/03/21 15:13:40 ceder Exp $
*42/01 Evangelium enligt Lukas, 1 Kapitlet
Evangelium enligt Lukas, 1 Kapitlet

Änglabudskapen till Sakarias och Maria.
Maria och Elisabet. Johannes' födelse
och hans faders lovsång.

1. Alldenstund många andra hava företagit sig att om de händelser,
som bland oss hava timat, avfatta berättelser,
2. i enlighet med vad som har blivit oss meddelat av dem som själva
voro åsyna vittnen och ordets tjänare,
3. så har ock jag, sedan jag grundligt har efterforskat allt ända
ifrån begynnelsen, beslutit mig för att i följd och ordning
skriva därom till dig, ädle Teofilus,
4. så att du kan inse huru tillförlitliga de stycken äro, i vilka
du har blivit undervisad.
5. På den tid då Herodes var konung över Judeen levde en präst vid
namn Sakarias, av Abias' »dagsavdelning». Denne hade till hustru
en av Arons döttrar som hette Elisabet.
6. De voro båda rättfärdiga inför Gud och vandrade ostraffligt
efter alla Herrens bud och stadgar.
7. Men de hade inga barn, ty Elisabet var ofruktsam; och båda voro
de komna till hög ålder.
8. Medan han nu en gång, när ordningen kom till hans avdelning,
gjorde prästerlig tjänst inför Gud,
9. hände det sig, vid den övliga lottningen om de prästerliga
sysslorna, att det tillföll honom att gå in i Herrens tempel och
tända rökelsen.
10. Och hela menigheten stod utanför och bad, medan rökoffret
förrättades.
11. Då visade sig för honom en Herrens ängel, stående på högra sidan
om rökelsealtaret.
12. Och när Sakarias såg honom, blev han förskräckt, och fruktan
föll över honom.
13. Men ängeln sade till honom: »Frukta icke, Sakarias; ty din bön
är hörd, och din hustru Elisabet skall föda dig en son, och
honom skall du giva namnet Johannes.
14. Och han skall bliva dig till glädje och fröjd, och många skola
glädja sig över hans födelse.
15. Ty han skall bliva stor inför Herren. Vin och starka drycker
skall han icke dricka, och redan i sin moders liv skall han
bliva uppfylld av helig ande.
16. Och många av Israels barn skall han omvända till Herren, deras
Gud.
17. Han skall gå framför honom i Elias' ande och kraft, för att
'vända fädernas hjärtan till barnen' och omvända de ohörsamma
till de rättfärdigas sinnelag, så att han skaffar åt Herren ett
välberett folk.»
18. Då sade Sakarias till ängeln: »Varav skall jag veta detta? Jag
är ju själv gammal, och min hustru är kommen till hög ålder.»
19. Ängeln svarade och sade till honom: »Jag är Gabriel, som står
inför Gud, och jag är utsänd för att tala till dig och förkunna
dig detta glada budskap.
20. Och se, ända till den dag då detta sker skall du vara mållös och
icke kunna tala, därför att du icke trodde mina ord, vilka dock
i sin tid skola fullbordas.»
21. Och folket stod och väntade på Sakarias och förundrade sig över
att han så länge dröjde i templet;
22. och när han kom ut, kunde han icke tala till dem. Då förstodo
de att han hade sett någon syn i templet. Och han tecknade åt
dem och förblev stum.
23. Och när tiden för hans tjänstgöring hade gått till ända, begav
han sig hem.
24. Men efter den tiden blev hans hustru Elisabet havande och höll
sig dold i fem månader;
25. och hon sade: »Så har Herren gjort med mig nu, då han har sett
till min smälek bland människorna, för att borttaga den.»
26. I sjätte månaden blev ängeln Gabriel sänd av Gud till en stad i
Galileen som hette Nasaret,
27. till en jungfru som var trolovad med en man vid namn Josef, av
Davids hus; och jungfruns namn var Maria.
28. Och ängeln kom in till henne och sade: »Hell dig, du
högtbenådade! Herren är med dig.»
29. Men hon blev mycket förskräckt vid hans ord och tänkte på vad
denna hälsning månde innebära.
30. Då sade ängeln till henne: »Frukta icke, Maria; ty du har funnit
nåd för Gud.
31. Se, du skall bliva havande och föda en son, och honom skall du
giva namnet Jesus.
32. Han skall bliva stor och kallas den Högstes Son, och Herren Gud
skall giva honom hans fader Davids tron.
33. Och han skall vara konung över Jakobs hus till evig tid, och på
hans rike skall ingen ände vara.»
34. Då sade Maria till ängeln: »Huru skall detta ske? Jag vet ju
icke av någon man.»
35. Ängeln svarade och sade till henne: »Helig ande skall komma över
dig, och kraft från den Högste skall överskygga dig; därför
skall ock det heliga som varder fött kallas Guds Son.
36. Och se, jämväl din fränka Elisabet har blivit havande och skall
föda en son, nu på sin ålderdom; och detta är sjätte månaden för
henne, som säges vara ofruktsam.
37. Ty för Gud kan intet vara omöjligt.»
38. Då sade Maria: »Se, jag är Herrens tjänarinna; ske mig såsom du
har sagt.» Och ängeln lämnade henne.

39. En av de närmaste dagarna stod Maria upp och begav sig skyndsamt
till en stad i Judeen, uppe i bergsbygden.
40. Och hon trädde in i Sakarias' hus och hälsade Elisabet.
41. När då Elisabet hörde Marias hälsning, spratt barnet till i
hennes liv; och Elisabet blev fylld av helig ande
42. och brast ut och ropade högt och sade: »Välsignad vare du bland
kvinnor, och välsignad din livsfrukt!
43. Men varför sker mig detta, att min Herres moder kommer till mig?
44. Se, när ljudet av din hälsning nådde mina öron, spratt barnet
till av fröjd i mitt liv.
45. Och salig är du, som trodde att det skulle fullbordas, som blev
dig sagt från Herren.»
46. Då sade Maria:
»Min själ prisar storligen Herren,
47. och min ande fröjdar sig i Gud, min Frälsare.
48. Ty han har sett till sin tjänarinnas ringhet;
och se, härefter skola alla släkten prisa mig salig.
49. Ty den Mäktige har gjort stora ting med mig,
och heligt är hans namn.
50. Hans barmhärtighet varar från släkte till släkte
över dem som frukta honom.
51. Han har utfört väldiga gärningar med sin arm,
han har förskingrat dem som tänkte övermodiga tankar i sina hjärtan.
52. Härskare har han störtat från deras troner,
och ringa män har han upphöjt;
53. hungriga har han mättat med sitt goda,
och rika har han skickat bort med tomma händer.
54. Han har tagit sig an sin tjänare Israel
och tänkt på att bevisa barmhärtighet
55. mot Abraham
och mot hans säd till evig tid,
efter sitt löfte till våra fäder.»
56. Och Maria stannade hos henne vid pass tre månader och vände
därefter hem igen.
57. Så var nu för Elisabet tiden inne, då hon skulle föda; och hon
födde en son.
58. Och när hennes grannar och fränder fingo höra att Herren hade
bevisat henne så stor barmhärtighet, gladde de sig med henne.
59. Och på åttonde dagen kommo de för att omskära barnet; och de
ville kalla honom Sakarias, efter hans fader.
60. Men hans moder tog till orda och sade: »Ingalunda; han skall
heta Johannes.»
61. Då sade de till henne: »I din släkt finnes ju ingen som har det
namnet.»
62. Och de frågade hans fader genom tecken vad han ville att barnet
skulle heta.
63. Då begärde han en tavla och skrev dessa ord: »Johannes är hans
namn.» Och alla förundrade sig.
64. Men i detsamma öppnades hans mun, och hans tunga löstes, och han
talade och lovade Gud.
65. Och deras grannar betogos alla av häpnad, och ryktet om allt
detta gick ut över Judeens hela bergsbygd.
66. Och alla som hörde det lade märke därtill och sade: »Vad månde
väl varda av detta barn?» Också var ju Herrens hand med honom.
67. Och hans fader Sakarias blev uppfylld av helig ande och
profeterade och sade:
68. »Lovad vare Herren, Israels Gud,
som har sett till sitt folk och berett det förlossning,
69. och som har upprättat åt oss ett frälsningens horn
i sin tjänare Davids hus,
70. såsom han hade lovat
genom sin forntida heliga profeters mun.
71. Ty han ville frälsa oss från våra ovänner
och ur alla våra motståndares hand,
72. och så göra barmhärtighet med våra fäder
och tänka på sitt heliga förbund,
73. vad han med ed hade lovat för vår fader Abraham,
74. Han ville beskära oss
att få tjäna honom utan fruktan,
frälsta ur våra ovänners hand,
75. ja, att göra tjänst inför honom i helighet och rättfärdighet
i alla våra dagar.
76. Och du, barn, skall bliva kallad
den Högstes profet,
ty du skall gå framför Herren
och bereda vägar för honom,
77. till att giva hans folk kunskap om frälsning,
i det att deras synder bliva dem förlåtna.
78. Så skall ske för vår Guds förbarmande kärleks skull,
som skall låta ett ljus gå upp
och skåda ned till oss från höjden,
79. för att 'skina över dem som sitta i mörker och dödsskugga'
och så styra våra fötter in på fridens väg.»
80. Och barnet växte upp och blev allt starkare i anden. Och han
vistades i öknen, intill den dag då han skulle träda fram för
Israel.
*42/02 Evangelium enligt Lukas, 2 Kapitlet
Evangelium enligt Lukas, 2 Kapitlet

Jesus födes i Betlehem, omskäres och
frambäres i Jerusalems helgedom, besöker
vid tolv års ålder Jerusalem, sitter i
helgedomen och hör på lärarna och frågar
dem.

1. Och det hände sig vid den tiden att från kejsar Augustus utgick
ett påbud att hela världen skulle skattskrivas.
2. Detta var den första skattskrivningen, och den hölls, när
Kvirinius var landshövding över Syrien.
3. Då färdades alla var och en till sin stad, för att låta
skattskriva sig.
4. Så gjorde ock Josef; och eftersom han var av Davids hus och
släkt, for han från staden Nasaret i Galileen upp till Davids
stad, som heter Betlehem, i Judeen,
5. för att låta skattskriva sig jämte Maria, sin trolovade, som var
havande.
6. Medan de voro där, hände sig att tiden var inne, då hon skulle
föda.
7. Och hon födde sin förstfödde son och lindade honom och lade
honom i en krubba, ty det fanns icke rum för dem i härbärget.
8. I samma nejd voro då några herdar ute på marken och höllo vakt
om natten över sin hjord.
9. Då stod en Herrens ängel framför dem, och Herrens härlighet
kringstrålade dem; och de blevo mycket förskräckta.
10. Men ängeln sade till dem: »Varen icke förskräckta. Se, jag
bådar eder en stor glädje, som skall vederfaras allt folket.
11. Ty i dag har en Frälsare blivit född åt eder i Davids stad, och
han är Messias, Herren.
12. Och detta skall för eder vara tecknet: I skolen finna ett nyfött
barn, som ligger lindat i en krubba.»
13. I detsamma sågs där jämte ängeln en stor hop av den himmelska
härskaran, och de lovade Gud och sade:
14. »Ära vare Gud i höjden,
och frid på jorden,
bland människor till vilka han har behag!»
15. När så änglarna hade farit ifrån herdarna upp i himmelen, sade
dessa till varandra: »Låt oss nu gå till Betlehem och se det som
där har skett, och som Herren har kungjort för oss.»
16. Och de skyndade åstad dit och funno Maria och Josef, och barnet
som låg i krubban.
17. Och när de hade sett det, omtalade de vad som hade blivit sagt
till dem om detta barn.
18. Och alla som hörde det förundrade sig över vad herdarna
berättade för dem.
19. Men Maria gömde och begrundade allt detta i sitt hjärta.
20. Och herdarna vände tillbaka och prisade och lovade Gud för allt
vad de hade fått höra och se, alldeles såsom det blivit dem
sagt.
21. När sedan åtta dagar hade gått till ända och han skulle
omskäras, gavs honom namnet Jesus, det namn som hade blivit
nämnt av ängeln, förrän han blev avlad i sin moders liv.
22. Och när deras reningsdagar hade gått till ända, de som voro
föreskrivna i Moses' lag, förde de honom upp till Jerusalem för
att bära honom fram inför Herren,
23. enligt den föreskriften i Herrens lag, att »allt mankön som
öppnar moderlivet skall räknas såsom helgat åt Herren»,
24. så ock för att offra »ett par duvor eller två unga turturduvor»,
såsom stadgat var i Herrens lag.
25. I Jerusalem levde då en man, vid namn Simeon, en rättfärdig och
from man, som väntade på Israels tröst; och helig ande var över
honom.
26. Och av den helige Ande hade han fått den uppenbarelsen att han
icke skulle se döden, förrän han hade fått se Herrens Smorde.
27. Han kom nu genom Andens tillskyndelse till helgedomen. Och när
föräldrarna buro in barnet Jesus, för att så göra med honom som
sed var efter lagen,
28. då tog också han honom i sin famn och lovade Gud och sade:
29. »Herre, nu låter du din tjänare fara hädan
i frid, efter ditt ord,
30. ty mina ögon hava sett din frälsning,
31. vilken du har berett till att skådas av alla folk:
32. ett ljus som skall uppenbaras för hedningarna,
och en härlighet som skall givas åt ditt folk Israel.»
33. Och hans fader och moder förundrade sig över det som sades om
honom.
34. Och Simeon välsignade dem och sade till Maria, hans moder: »Se,
denne är satt till fall eller upprättelse för många i Israel,
och till ett tecken som skall bliva motsagt.
35. Ja, också genom din själ skall ett svärd gå. Så skola många
hjärtans tankar bliva uppenbara.»
36. Där fanns ock en profetissa, Hanna, Fanuels dotter, av Asers
stam. Hon var kommen till hög ålder; i sju år hade hon levat
med sin man, från den tid då hon var jungfru,
37. och hon var nu änka, åttiofyra år gammal. Och hon lämnade
aldrig helgedomen, utan tjänade där Gud med fastor och böner,
natt och dag.
38. Hon kom också i samma stund tillstädes och prisade Gud och
talade om honom till alla dem som väntade på förlossning för
Jerusalem.
39. Och när de hade fullgjort allt som var stadgat i Herrens lag,
vände de tillbaka till sin stad, Nasaret i Galileen.
40. Men barnet växte upp och blev allt starkare och uppfylldes av
vishet; och Guds nåd var över honom.
41. Nu plägade hans föräldrar årligen vid påskhögtiden begiva sig
till Jerusalem.
42. När han var tolv år gammal, gingo de också dit upp, såsom sed
var vid högtiden.
43. Men när de hade varit med om alla högtidsdagarna och vände hem
igen, stannade gossen Jesus kvar i Jerusalem, utan att hans
föräldrar lade märke därtill.
44. De menade att han var med i ressällskapet och vandrade så en
dagsled och sökte efter honom bland fränder och vänner.
45. När de då icke funno honom, vände de tillbaka till Jerusalem och
sökte efter honom.
46. Och efter tre dagar funno de honom i helgedomen, där han satt
mitt ibland lärarna och hörde på dem och frågade dem;
47. och alla som hörde honom blevo uppfyllda av häpnad över hans
förstånd och hans svar.
48. När de nu fingo se honom där, förundrade de sig högeligen; och
hans moder sade till honom: »Min son, varför gjorde du oss
detta? Se, din fader och jag hava sökt efter dig med stor oro.»
49. Då sade han till dem: »Varför behövden I söka efter mig?
Vissten I då icke att jag bör vara där min Fader bor?»
50. Men de förstodo icke det som han talade till dem.
51. Så följde han med dem och kom ned till Nasaret; och han var dem
underdånig. Och hans moder gömde allt detta i sitt hjärta.
52. Och Jesus växte till i ålder och vishet och nåd inför Gud och
människor[1].

[1] Eller: Och Jesus växte upp och växte till i vishet och nåd osv.
*42/03 Evangelium enligt Lukas, 3 Kapitlet
Evangelium enligt Lukas, 3 Kapitlet

Johannes predikar, döper, fängslas.
Jesus döpes. Hans släkttavla.

1. I femtonde året av kejsar Tiberius' regering, när Pontius
Pilatus var landshövding i Judeen, och Herodes var landsfurste i
Galileen, och hans broder Filippus landsfurste i Itureen och
Trakonitis-landet, och Lysanias landsfurste i Abilene,
2. på den tid då Hannas var överstepräst jämte Kaifas -- då kom
Guds befallning till Johannes, Sakarias' son, i öknen;
3. och han gick åstad och predikade i hela trakten omkring Jordan
bättringens döpelse till syndernas förlåtelse.
4. Så uppfylldes vad som var skrivet i profeten Esaias' utsagors
bok:
»Hör rösten av en som ropar i öknen:
Bereden vägen för Herren,
gören stigarna jämna för honom.
5. Alla dalar skola fyllas
och alla berg och höjder sänkas;
vad krokigt är skall bliva rak väg,
och vad oländigt är skall bliva släta stigar;
6. och allt kött skall se Guds frälsning.'»
7. Han sade nu till folket som kom ut för att låta döpa sig av
honom: »I huggormars avföda, vem har ingivit eder att söka komma
undan den tillstundande vredesdomen?
8. Bären då ock sådan frukt som tillhör bättringen. Och sägen icke
vid eder själva: 'Vi hava ju Abraham till fader'; Ty jag säger
eder att Gud av dessa stenar kan uppväcka barn åt Abraham.
9. Redan är också yxan satt till roten på träden; så bliver då vart
träd som icke bär god frukt avhugget och kastat på elden.
10. Och folket frågade honom och sade: »Vad skola vi då göra?»
11. Han svarade och sade till dem: »Den som har två livklädnader,
han dele med sig åt den som icke har någon; och en som har
matförråd, han göre sammalunda.»
12. Så kommo ock publikaner för att låta döpa sig, och de sade till
honom: »Mästare, vad skola vi göra?»
13. Han svarade dem: »Kräven icke ut mer än vad som är eder
föreskrivet.»
14. Också krigsmän frågade honom och sade: »Vad skola då vi göra?
Han svarade dem: »Tilltvingen eder icke penningar av någon,
genom hot eller på annat otillbörligt sätt, utan låten eder nöja
med eder sold.»
15. Och folket gick där i förbidan, och alla undrade i sina hjärtan
om Johannes icke till äventyrs vore Messias.
16. Men Johannes tog till orda och sade: till dem alla: »Jag döper
eder med vatten, men den som kommer, som är starkare än jag, den
vilkens skorem jag icke är värdig att upplösa; han skall döpa
eder i helig ande och eld.
17. Han har sin kastskovel i handen, ty han vill noga rensa sin loge
och samla in vetet i sin lada; men agnarna skall han bränna upp
i en eld som icke utsläckes.»
18. Så förmanade han folket också i många andra stycken och
förkunnade evangelium för dem.
19. Men när han hade förehållit Herodes, landsfursten, hans synd i
fråga om hans broders hustru Herodias och förehållit honom allt
det onda som han eljest hade gjort,
20. lade Herodes till allt annat också det att han inspärrade
Johannes i fängelse.
21. När nu allt folket lät döpa sig och jämväl Jesus blev döpt, så
skedde därvid, medan han bad, att himmelen öppnades,
22. och den helige Ande sänkte sig ned över honom I lekamlig skepnad
såsom en duva; och från himmelen kom en röst: »Du är min älskade
Son; i dig har jag funnit behag.»
23. Och Jesus var vid pass trettio år gammal, när han begynte sitt
verk. Och man menade att han var son av Josef, som var son av
Eli,
24. som var son av Mattat, som var son av Levi, som var son av
Melki, som var son av Jannai, som var son av Josef,
25. som var son av Mattatias, som var son av Amos, som var son av
Naum, som var son av Esli, som var son av Naggai,
26. som var son av Maat, som var son av Mattatias, som var son av
Semein, som var son av Josek, som var son av Joda,
27. som var son av Joanan, som var son av Resa, som var son av
Sorobabel, som var son av Salatiel, som var son av Neri,
28. som var son av Melki, som var son av Addi, som var son av Kosam,
som var son av Elmadam, som var son av Er,
29. som var son av Jesus, som var son av Elieser, som var son av
Jorim, som var son av Mattat, som var son av Levi,
30. som var son av Simeon, som var son av Judas, som var son av
Josef, som var son av Jonam, som var son av Eljakim,
31. som var son av Melea, som var son av Menna, som var son av
Mattata, som var son av Natam, som var son av David,
32. som var son av Jessai, som var son av Jobed, som var son av
Boos, som var son av Sala, som var son av Naasson,
33. som var son av Aminadab, som var son av Admin, som var son av
Arni, som var son av Esrom, som var son av Fares, som var son av
Judas,
34. som var son av Jakob, som var son av Isak, som var son av
Abraham, som var son av Tara, som var son av Nakor,
35. som var son av Seruk, som var son av Ragau, som var son av
Falek, som var son av Eber, som var son av Sala,
36. som var son av Kainam, som var son av Arfaksad, som var son av
Sem, som var son av Noa, som var son av Lamek,
37. som var son av Matusala, som var son av Enok, som var son av
Jaret som var son av Maleleel, som var son av Kainan,
38. som var son av Enos, som var son av Set, som var son av Adam,
som var son av Gud.
*42/04 Evangelium enligt Lukas, 4 Kapitlet
Evangelium enligt Lukas, 4 Kapitlet

Jesus frestas av djävulen, undervisar i
Nasarets synagoga och i Kapernaum,
driver ut en oren ande, botar Simons
svärmoder och andra sjuka, predikar i
Judeens synagogor.

1. Sedan vände Jesus tillbaka från Jordan, full av helig ande, och
fördes genom Anden omkring i öknen
2. och frestades av djävulen under fyrtio dagar. Och under de
dagarna åt han intet; men när de hade gått till ända, blev han
hungrig.
3. Då sade djävulen till honom: »Är du Guds Son, så bjud denna sten
att bliva bröd.»
4. Jesus svarade honom: »Det är skrivet: 'Människan skall leva icke
allenast av bröd.'»
5. Och djävulen förde honom upp på en höjd och visade honom i ett
ögonblick alla riken i världen
6. och sade till honom: »Åt dig vill jag giva makten över allt
detta med dess härlighet; ty åt mig har den blivit överlämnad,
och åt vem jag vill kan jag giva den.
7. Om du alltså tillbeder inför mig, så skall den hel och hållen
höra dig till.»
8. Jesus svarade och sade till honom: »Det är skrivet: 'Herren, din
Gud, skall du tillbedja, och honom allena skall du tjäna.'»
9. Och han förde honom till Jerusalem och ställde honom uppe på
helgedomens mur och sade till honom: »Är du Guds Son, så kasta
dig ned härifrån;
10. det är ju skrivet:
'Han skall giva sina änglar befallning om dig,
att de skola väl bevara dig';
11. så ock:
'De skola bära dig på händerna,
så att du icke stöter din fot mot någon sten.'»
12. Då svarade Jesus och sade till honom: »Det är sagt: 'Du skall
icke fresta Herren, din Gud.'»
13. När djävulen så hade slutat med alla sina frestelser, vek han
ifrån honom, intill läglig tid.
14. Och Jesus vände i Andens kraft tillbaka till Galileen; och
ryktet om honom gick ut i hela den kringliggande trakten.
15. Och han undervisade i deras synagogor och blev prisad av alla.
16. Så kom han till Nasaret, där han var uppfödd. Och på
sabbatsdagen gick han, såsom hans sed var, in i synagogan: och
där stod han upp till att föreläsa.
17. Då räckte man åt honom profeten Esaias' bok; och när han öppnade
boken, fick han se det ställe där det stod skrivet:
18. »Herrens Ande är över mig,
ty han har smort mig.
Han har satt mig till att förkunna
glädjens budskap för de fattiga,
till att predika frihet för de fångna
och syn för de blinda,
ja, till att giva de förtryckta frihet
19. och till att predika ett nådens år från Herren.»
20. Sedan lade han ihop boken och gav den tillbaka åt tjänaren och
satte sig ned. Och alla som voro i synagogan hade sina ögon
fästa på honom.
21. Då begynte han tala och sade till dem: »I dag är detta skriftens
ord fullbordat inför edra öron.»
22. Och de gåvo honom alla sitt vittnesbörd och förundrade sig över
de nådens ord som utgingo från hans mun, och sade: »Är då denne
icke Josefs son?»
23. Då sade han till dem: »Helt visst skolen I nu vända mot mig det
ordet: 'Läkare, bota dig själv' och säga: 'Sådana stora ting som
vi hava hört vara gjorda i Kapernaum, sådana må du göra också
här i din fädernestad.'»
24. Och han tillade: »Sannerligen säger jag eder: Ingen profet
bliver i sitt fädernesland väl mottagen.
25. Men jag säger eder, såsom sant är: I Israel funnos många änkor
på Elias' tid då himmelen var tillsluten i tre år och sex
månader, och stor hungersnöd kom över hela landet --
26. och likväl blev Elias icke sänd till någon av dessa, utan
allenast till en änka i Sarepta i Sidons land.
27. Och många spetälska funnos i Israel på profeten Elisas tid; och
likväl blev ingen av dessa gjord ren, utan allenast Naiman från
Syrien.»
28. När de som voro i synagogan hörde detta, uppfylldes de alla av
vrede
29. och stodo upp och drevo honom ut ur staden och förde honom ända
fram till branten av det berg som deras stad var byggd på, och
ville störta honom därutför.
30. Men han gick sin väg mitt igenom hopen och vandrade vidare.
31. Och han kom ned till Kapernaum, en stad i Galileen, och
undervisade folket på sabbaten.
32. Och de häpnade över hans undervisning, ty han talade med makt
och myndighet.
33. Och i synagogan var en man som var besatt av en oren ond ande.
Denne ropade med hög röst:
34. »Bort härifrån! Vad har du med oss att göra, Jesus från
Nasaret? Har du kommit för att förgöra oss? Jag vet vem du är,
du Guds Helige.»
35. Men Jesus tilltalade honom strängt och sade: »Tig och far ut ur
honom.» Då kastade den onde anden omkull mannen mitt ibland dem
och for ut ur honom, utan att hava gjort honom någon skada.
36. Och häpnad kom över dem alla, och de talade med varandra och
sade: »Vad är det med dennes ord? Med myndighet och makt
befaller han ju de orena andarna, och de fara ut.»
37. Och ryktet om honom spriddes åt alla håll i den kringliggande
trakten.
38. Men han stod upp och gick ut ur synagogan och kom in i Simons
hus. Och Simons svärmoder var ansatt av en svår feber, och de
bådo honom för henne.
39. Då trädde han fram och lutade sig över henne och näpste febern,
och den lämnade henne; och strax stod hon upp och betjänade dem.
40. Men när solen gick ned, förde alla till honom sina sjuka, sådana
som ledo av olika slags sjukdomar. Och han lade händerna på var
och en av dem och botade dem.
41. Onda andar blevo ock utdrivna ur många, och de ropade därvid och
sade: »Du är Guds Son.» Men han tilltalade dem strängt och
tillsade dem att icke säga något, eftersom de visste att han var
Messias.
42. Och när det åter hade blivit dag, gick han åstad bort till en
öde trakt. Men folket sökte efter honom; och när de kommo fram
till honom, ville de hålla honom kvar och hindra honom att gå
sin väg.
43. Men han sade till dem: »Också för de andra städerna måste jag
förkunna evangelium om Guds rike, ty därtill har jag blivit
utsänd.»
44. Och han predikade i synagogorna i Judeen.
*42/05 Evangelium enligt Lukas, 5 Kapitlet
Evangelium enligt Lukas, 5 Kapitlet

Jesus kallar Petrus vid ett stort
fiskafänge, botar en spetälsk man och en
lam man, kallar Levi, undervisar om
fasta.

1. Då nu en gång folket, för att höra Guds ord, trängde sig inpå
honom där han stod vid Gennesarets sjö,
2. fick han se två båtar ligga vid sjöstranden; men de som fiskade
hade gått i land och höllo på att skölja sina nät.
> Matt. 4:18 f. Mark. 1:16 f.
3. Då steg han i en av båtarna, den som tillhörde Simon, och bad
honom lägga ut något litet från land. Sedan satte han sig ned
och undervisade folket från båten.
4. Och när han hade slutat att tala, sade han till Simon: »Lägg ut
på djupet; och kasten där ut edra nät till fångst.»
> Joh. 21:6
5. Då svarade Simon och sade: »Mästare, vi hava arbetat hela
natten och fått intet; men på ditt ord vill jag kasta ut
näten.»
6. Och när de hade gjort så, fingo de en stor hop fiskar i sina
nät; och näten gingo sönder.
7. Då vinkade de åt sina kamrater i den andra båten, att dessa
skulle komma och hjälpa dem. Och de kommo och fyllde upp båda
båtarna, så att de begynte sjunka.
8. När Simon Petrus såg detta, föll han ned för Jesu knän och sade:
»Gå bort ifrån mig, Herre; jag är en syndig människa.»
9. Ty för detta fiskafänges skull hade han och alla som voro med
honom betagits av häpnad,
10. jämväl Jakob och Johannes, Sebedeus' söner, som deltogo med
Simon i fisket. Men Jesus sade till Simon: »Frukta icke;
härefter skall du fånga människor.»
> Matt. 13:47 f.
11. Och de förde båtarna i land och lämnade alltsammans och följde
honom.
> Matt 19:27.

12. Och medan han var i en av städerna, hände sig, att där kom en
man som var full av spetälska. När denne fick se Jesus, föll han
ned på sitt ansikte och bad honom och sade: »Herre, vill du,
så kan du göra mig ren.»
> Matt 8:2 f. Mark 1:40 f.
13. Då räckte han ut handen och rörde vid honom och sade: »Jag
vill; bliv ren.» Och strax vek spetälskan ifrån honom.
14. Och han förbjöd honom att omtala detta för någon, men tillade:
»Gå åstad och visa dig för prästen och frambär för din rening
ett offer, såsom Moses har påbjudit, till ett vittnesbörd för
dem.»
> 3 Mos 14:2 f.
15. Men ryktet om honom spridde sig dess mer; och mycket folk
samlade sig för att höra honom och för att bliva botade från
sina sjukdomar.
16. Men han drog sig undan till öde trakter och bad.

17. Nu hände sig en dag, då han undervisade folket, att där sutto
några fariséer och laglärare -- sådana hade nämligen kommit dit
från alla byar i Galileen och Judeen och från Jerusalem -- och
Herrens kraft verkade, så att sjuka blevo botade av honom.
18. Då kommo några män dit med en lam man, som de buro på en säng;
och de försökte komma in med honom för att lägga honom ned
framför Jesus.
> Matt 9:2 f. Mark 2:3 f.
19. Men då de för folkets skull icke kunde finna något annat sätt
att komma in med honom stego de upp på taket och släppte honom
tillika med sängen ned genom tegelbeläggningen, mitt ibland dem,
framför Jesus.
20. När han såg deras tro, sade han: »Min vän, dina synder äro dig
förlåtna.»
> Luk 7:48 f.
21. Då begynte de skriftlärde och fariséerna tänka så: »Vad är
denne för en, som talar så hädiska ord? Vem kan förlåta synder
utom Gud allena?»
> Jes 43:25
22. Men Jesus förnam deras tankar och svarade och sade till dem:
»Vad är det I tänken i edra hjärtan?
23. Vilket är lättare att säga: 'Dina synder äro dig förlåtna' eller
att säga: 'Stå upp och gå'?
24. Men för att I skolen veta, att Människosonen har makt här på
jorden att förlåta synder, så säger jag dig» (och härmed vände
han sig till den lame): »Stå upp, tag din säng och gå
hem.»
25. Då stod han strax upp i deras åsyn och tog sängen, som han hade
legat på, och gick hem, prisande Gud.
26. Och de grepos alla av bestörtning och prisade Gud; och de sade,
fulla av häpnad: »Vi hava i dag sett förunderliga ting.»

27. Sedan begav han sig därifrån. Och han fick se en publikan, vid
namn Levi, sitta vid tullhuset. Och han sade till denne: »Följ
mig.»
> Matt 9:9. Mark 2:14.
28. Då lämnade han allt och stod upp och följde honom.
29. Och Levi gjorde i sitt hus ett stort gästabud för honom; och en
stor hop publikaner och andra voro bordsgäster där jämte dem.
> Matt 9:10 f. Mark 2:15 f. Luk 15:1 f.
30. Men fariséerna -- särskilt de skriftlärde bland dem -- knorrade
mot hans lärjungar och sade: »Huru kunnen I äta och dricka
med publikaner och syndare?»
31. Då svarade Jesus och sade till dem: »De är icke de friska som
behöva läkare, utan de sjuka.
32. Jag har icke kommit för att kalla rättfärdiga, utan syndare,
till bättring.
> Luk 19:10. 1 Tim 1:15.
33. Och de sade till honom: »Johannes' lärjungar fasta ofta och
hålla böner, sammalunda ock fariséernas; men dina lärjungar äta
och dricka.»
> Matt 9:14 f. Mark 2:18 f.
34. Jesus svarade dem: »Icke kunnen I väl ålägga bröllopsgästerna
att fasta, medan brudgummen ännu är hos dem?
35. Men en annan tid skall komma, och då, när brudgummen tages ifrån
dem, då, på den tiden, skola de fasta.» --
36. Han framställde ock för dem denna liknelse: »Ingen river av en
lapp från en ny mantel och sätter den på en gammal mantel; om
någon så gjorde, skulle han icke allenast riva sönder den nya
manteln, utan därtill komme, att lappen från den nya manteln
icke skulle passa den gamla.
37. Ej heller slår någon nytt vin i gamla skinnläglar; om någon så
gjorde, skulle det nya vinet spränga sönder läglarna, och vinet
skulle spillas ut, jämte det att läglarna fördärvades.
38. Nej, nytt vin bör man slå i nya läglar. --
39. Och ingen som har druckit gammalt vin vill sedan gärna hava
nytt; ty han tycker, att det gamla är bättre.»
*42/06 Evangelium enligt Lukas, 6 Kapitlet
Evangelium enligt Lukas, 6 Kapitlet

Jesus undervisar om sabbatsbudet, botar
en man som har en förvissnad hand,
förordnar tolv apostlar, predikar för
sina lärjungar och det församlade
folket.

1. Och det hände sig på en sabbat att han tog vägen genom ett
sädesfält; och hans lärjungar ryckte av axen och gnuggade sönder
dem med händerna och åto.
2. Då sade några av fariséerna; »Huru kunnen I göra vad som icke är
lovligt att göra på sabbaten?
3. Jesus svarade och sade till dem: »Haven I icke läst om det som
David gjorde, när han själv och de som följde honom blevo
hungriga:
4. huru han då gick in i Guds hus och tog skådebröden och åt, och
jämväl gav åt dem som följde honom, fastän det ju icke är
lovligt för andra än allenast för prästerna att äta sådant
bröd?»
5. Därefter sade han till dem: »Människosonen är herre över
sabbaten.»

6. På en annan sabbat hände sig att han gick in i synagogan och
undervisade. Där var då en man vilkens högra hand var
förvissnad.
7. Och de skriftlärde och fariséerna vaktade på honom, för att se
om han botade någon på sabbaten; de ville nämligen finna något
att anklaga honom för.
8. Men han förstod deras tankar och sade till mannen som hade den
förvissnade handen: »Stå upp, och träd fram.» Då stod han upp
och trädde fram.
9. Sedan sade Jesus till dem: »Jag vill göra eder en
fråga. Vilketdera är lovligt på sabbaten: att göra vad gott är,
eller att göra vad ont är, att rädda någons liv, eller att
förgöra det?»
10. Och han såg sig omkring på dem alla och sade till mannen: »Räck
ut din hand.» Och han gjorde så; och hans hand blev frisk igen.
11. Men de blevo såsom ursinniga och talade med varandra om vad de
skulle kunna företaga sig mot Jesus.

12. Så hände sig på den tiden att han gick åstad upp på berget för
att bedja; och han blev kvar där över natten i bön till Gud.
13. Men när det blev dag, kallade han till sig sina lärjungar och
utvalde bland dem tolv, som han ock benämnde apostlar:
14. Simon, vilken han ock gav namnet Petrus, och Andreas, hans
broder; vidare Jakob och Johannes och Filippus och Bartolomeus
15. och Matteus och Tomas och Jakob, Alfeus' son, och Simon, som
kallades ivraren;
16. vidare Judas, Jakobs son, och Judas Iskariot, den som blev en
förrädare.

17. Dessa tog han nu med sig och steg åter ned och stannade på en
jämn plats; och en stor skara av hans lärjungar var där
församlad, så ock en stor hop folk ifrån hela Judeen och
Jerusalem, och från kuststräckan vid Tyrus och Sidon.
18. Dessa hade kommit för att höra honom och för att bliva botade
från sina sjukdomar. Och jämväl de som voro kvalda av orena
andar blevo botade.
19. Och allt folket sökte att få röra vid honom, ty kraft gick ut
ifrån honom och botade alla.
20. Och han lyfte upp sina ögon och säg på sina lärjungar och sade:
»Saliga ären I, som ären fattiga, ty eder hör Guds rike till.
21. Saliga ären I, som nu hungren, ty I skolen bliva mättade. Saliga
ären I, som nu gråten, ty I skolen le.
22. Saliga ären I, när människorna för Människosonens skull hata
eder och förskjuta och smäda eder och kasta bort edert namn
såsom något ont.
23. Glädjens på den dagen, ja, springen upp av fröjd, ty se, eder
lön är stor i himmelen. På samma satt gjorde ju deras fäder med
profeterna.
24. Men ve eder, I som ären rika, ty I haven fått ut eder hugnad!
25. Ve eder, som nu ären mätta, ty I skolen hungra! Ve eder, som nu
len, ty I skolen sörja och gråta!
26. Ve eder, när alla människor tala väl om eder! På samma sätt
gjorde ju deras fader i fråga om de falska profeterna.

27. Men till eder, som hören mig, säger jag: Älsken edra ovänner,
gören gott mot dem som hata eder,
28. välsignen dem som förbanna eder, bedjen för dem som förorätta
eder.
29. Om någon slår dig på den ena kinden, så håll ock fram den andra
åt honom; och om någon tager manteln ifrån dig, så förvägra
honom icke heller livklädnaden.
30. Giv åt var och en som beder dig; och om någon tager ifrån dig
vad som är ditt, så kräv det icke igen.
31. Såsom I viljen att människorna skola göra mot eder, så skolen I
ock göra mot dem.
32. Om I älsken dem som älska eder, vad tack kunnen I få därför?
Också syndare älska ju dem av vilka de bliva älskade.
33. Och om I gören gott mot dem som göra eder gott, vad tack kunnen
I få därför? Också syndare göra ju detsamma.
34. Och om I lånen åt dem av vilka I kunnen hoppas att själva få
något, vad tack kunnen I få därför? Också syndare låna ju åt
syndare för att få lika igen.
35. Nej, älsken edra ovänner, och gören gott och given lån utan att
hoppas på någon gengäld. Då skall eder lön bliva stor, och då
skolen I vara den Högstes barn; ty han är mild mot de otacksamma
och onda.

36. Varen barmhärtiga, såsom eder Fader är barmhärtig.
37. Dömen icke, så skolen I icke bliva dömda; fördömen icke, så
skolen I icke bliva fördömda. Förlåten, och eder skall bliva
förlåtet.
38. Given, och eder skall bliva givet. Ett gott mått, väl packat,
skakat och överflödande, skall man giva eder i skötet; ty med
det mått som I mäten med skall ock mätas åt eder igen.»

39. Han framställde ock för dem denna liknelse:
»Kan väl en blind leda en blind? Falla de icke då båda i
gropen?
40. Lärjungen är icke förmer än sin mästare; när någon bliver
fullärd, så bliver han allenast sin mästare lik.
41. Huru kommer det till, att du ser grandet i din broders öga, men
icke bliver varse bjälken i ditt eget öga?
42. Huru kan du säga till din broder: 'Broder, låt mig taga ut
grandet i ditt öga', du som icke ser bjälken i ditt eget öga?
Du skrymtare, tag först ut bjälken ur ditt eget öga; därefter må
du se till, att du kan tala ut grandet i din broders öga.

43. Ty intet gott träd finnes, som bär dålig frukt, och lika litet
finnes något dåligt träd som bär god frukt;
44. vart och ett träd kännes ju igen på sin frukt. Icke hämtar man
väl fikon ifrån törnen, ej heller skördar man vindruvor av
törnbuskar.
45. En god människa bär ur sitt hjärtas goda förråd fram vad gott
är, och en ond människa bär ur sitt onda förråd fram vad ont är;
ty vad hennes hjärta är fullt av, det talar hennes mun. --
46. Men varför ropen I till mig: 'Herre, Herre', och gören dock icke
vad jag säger?

47. Var och en som kommer till mig och hör mina ord och gör efter
dem, vem han är lik, det skall jag visa eder.
48. Han är lik en man som ville bygga ett hus och som då grävde
djupt och lade dess grund på hälleberget. När sedan
översvämning kom, störtade sig vattenströmmen mot det huset, men
den förmådde dock icke skaka det, eftersom det var så byggt.
49. Men den som hör och icke gör, han är lik en man som byggde ett
hus på blotta jorden, utan att lägga någon grund. Och
vattenströmmen störtade sig emot det, och strax föll det samman,
och det husets fall blev stort.»
*42/07 Evangelium enligt Lukas, 7 Kapitlet
Evangelium enligt Lukas, 7 Kapitlet

Jesus botar en hövitsmans tjänare,
uppväcker en änkas son i Nain, vittnar
om sig och om Johannes döparen, mottager
en synderska i fariséen Simons hus.

1. När han nu hade talat allt detta till slut inför folket, gick
han in i Kapernaum.

2. Men där var en hövitsman som hade en tjänare, vilken låg sjuk
och var nära döden; och denne var högt skattad av honom.
3. Då han nu fick höra om Jesus, sände han till honom några av
judarnas äldste och bad honom komma och bota hans tjänare.
4. När dessa kommo till Jesus, bådo de honom enträget och sade:
»Han är värd att du gör honom detta,
5. ty han har vårt folk kärt, och det är han som har byggt
synagogan åt oss.»
6. Då gick Jesus med dem. Men när han icke var långt ifrån
hövitsmannens hus, sände denne några av sina vänner och lät säga
till honom: »Herre, gör dig icke omak; ty jag är icke värdig att
du går in under mitt tak.
7. Därför har jag ej heller aktat mig själv värdig att komma till
dig Men säg ett ord, så bliver min tjänare frisk.
8. Jag är ju själv en man som står under andras befäl; jag har ock
krigsmän under mig, och om jag säger till en av dem: 'Gå', så
går han, eller till en annan: 'Kom', så kommer han, och om jag
säger till min tjänare: 'Gör det', då gör han så.»
9. När Jesus hörde detta, förundrade han sig över honom och vände
sig om och sade till folket som följde honom: »Jag säger eder:
Icke ens i Israel har jag funnit så stor tro.»
10. Och de som hade blivit utsända gingo hem igen och funno tjänaren
vara frisk.

11. Därefter begav han sig till en stad som hette Nain; och med
honom gingo hans lärjungar och mycket folk.
12. Och se, då han kom nära stadsporten, bars där ut en död, och han
var sin moders ende son, och hon var änka; och en ganska stor
hop folk ifrån staden gick med henne.

13. När Herren fick se henne, ömkade han sig över henne och sade
till henne: »Gråt icke.»
14. Och han gick fram och rörde vid båren, och de som buro stannade.
Och han sade: »Unge man, jag säger dig: Stå upp.»
15. Då satte sig den döde upp och begynte tala. Och han gav honom åt
hans moder.
16. Och alla betogos av häpnad och prisade Gud och sade: Den stor
profet har uppstått ibland oss» och: »Gud har sett till sitt
folk.»
17. Och detta tal om honom gick ut i hela Judeen och i hela landet
däromkring.

18. Och allt detta fick Johannes höra berättas av sina lärjungar.
19. Då kallade Johannes till sig två av sina lärjungar och sände dem
till Herren med denna fråga: »Är du den som skulle komma, eller
skola vi förbida någon annan?»
20. När mannen kommo fram till honom, sade de: »Johannes döparen har
sänt oss till dig och låter fråga: 'Är du den som skulle komma,
eller skola vi förbida någon annan?'»
@c I "gleerup-1934" står det "af" i stället för "av" på nästa rad!
21. Just då höll Jesus på med att bota många som ledo av sjukdomar
och plågor, eller som voro besatta av onda andar, och åt många
blinda gav han deras syn.
22. Och han svarade och sade till männen: »Gån tillbaka och omtalen
för Johannes vad I haven sett och hört: blinda få sin syn, halta
gå, spetälska bliva rena, döva höra, döda uppstå, 'för fattiga
förkunnas glädjens budskap'.
23. Och salig är den för vilken jag icke bliver en stötesten.»

24. När sedan Johannes' sändebud hade gått sin väg, begynte han tala
till folket om Johannes: »Varför var det I gingen ut i öknen?
Var det för att se ett rör som drives hit och dit av vinden?
25. Eller varför gingen I ut? Var det för att se en människa klädd i
fina kläder? De som bära präktiga kläder och leva i kräslighet,
dem finnen I ju i konungapalatsen.
26. Varför gingen I då ut? Var det för att se en profet? Ja, jag
säger eder: Ännu mer än en profet är han.
27. Han är den om vilken det är skrivet:
'Se, jag sänder ut min ängel framför dig,
och han skall bereda vägen för dig.'
28. Jag säger eder: Bland dem som äro födda av kvinnor har ingen
varit större än Johannes; men den som är minst i Guds rike är
likväl större än han.
29. Så gav ock allt folket som hörde honom Gud rätt, jämväl
publikanerna, och läto döpa sig med Johannes' dop.
30. Men fariséerna och de lagkloke föraktade Guds rådslut i fråga om
dem själva och läto icke döpa sig av honom.

31. Vad skall jag då likna detta släktes människor vid? Ja, vad äro
de lika?
32. De äro lika barn som sitta på torget och ropa till varandra och
säga:
'Vi hava spelat för eder,
och I haven icke dansat;
vi hava sjungit sorgesång,
och I haven icke gråtit.'
33. Ty Johannes döparen har kommit, och han äter icke bröd och
dricker ej heller vin, och så sägen I: 'Han är besatt av en ond
ande.'
34. Människosonen har kommit, och han både äter och dricker, och nu
sägen I: 'Se, vilken frossare och vindrinkare han är, en
publikaners och syndares vän!'
35. Men Visheten har fått rätt av alla sina barn.»

36. Och en farisé inbjöd honom till en måltid hos sig; och han gick
in i fariséens hus och lade sig till bords.
37. Nu fanns där i staden en synderska; och när denna fick veta att
han låg till bords i fariséens hus, gick hon dit med en
alabasterflaska med smörjelse
38. och stannade bakom honom vid hans fötter, gråtande, och begynte
väta hans fötter med sina tårar och torkade dem med sitt
huvudhår och kysste ivrigt hans fötter och smorde dem med
smörjelsen.
39. Men när fariséen som hade inbjudit honom såg detta, sade han vid
sig själv: »Vore denne en profet, så skulle han känna till,
vilken och hurudan denna kvinna är, som rör vid honom; han
skulle då veta att hon är en synderska.»

40. Då tog Jesus till orda och sade till honom: »Simon, jag har
något att säga dig.» Han svarade: »Mästare, säg det.
41. »En man som lånade ut penningar hade två gäldenärer. Den ene var
skyldig honom fem hundra silverpenningar, den andre femtio.
42. Men då de icke kunde betala, efterskänkte han skulden för dem
båda. Vilken av dem kommer nu att älska honom mest?»
43. Simon svarade och sade: »Jag menar den åt vilken han
efterskänkte mest.» Då sade han till honom: »Rätt dömde du»
44. Och så vände han sig åt kvinnan och sade till Simon: »Ser du
denna kvinna? När jag kom in i ditt hus, gav du mig intet vatten
till mina fötter, men hon har vätt mina fötter med sina tårar
och torkat dem med sitt hår.
45. Du gav mig ingen hälsningskyss, men ända ifrån den stund då jag
kom hitin, har hon icke upphört att ivrigt kyssa mina fötter.
46. Du smorde icke mitt huvud med olja, men hon har smort mina
fötter med smörjelse.
47. Fördenskull säger jag dig: Hennes många synder äro henne
förlåtna; hon har ju ock visat mycken kärlek. Men den som får
litet förlåtet, han älskar ock litet.»
48. Sedan sade han till henne: »Dina synder äro dig förlåtna.»
49. Då begynte de som voro bordsgäster jämte honom att säga vid sig
själva: »Vem är denne, som till och med förlåter synder?»
50. Men han sade till kvinnan: »Din tro har frälst dig. Gå i frid.»
*42/08 Evangelium enligt Lukas, 8 Kapitlet
Evangelium enligt Lukas, 8 Kapitlet

Jesus vandrar omkring, och undervisar i
liknelser om himmelriket, giver till
känna vilka som äro hans rätta fränder,
stillar en storm på sjön, botar en
besatt och en kvinna som lider av
blodgång, uppväcker Jairus' dotter från
döden.

1. Därefter vandrade han igenom landet, från stad till stad och
från by till by, och predikade och förkunnade evangelium om Guds
rike. Och med honom följde de tolv,
2. så ock några kvinnor som hade blivit befriade från onda andar
och botade från sjukdomar: Maria, som kallades Magdalena, ur
vilken sju onda andar hade blivit utdrivna,
3. och Johanna, hustru till Herodes' fogde Kusas, och Susanna och
många andra som tjänade dem med sina ägodelar.
4. Då nu mycket folk kom tillhopa, i det att inbyggarna i de
särskilda städerna begåvo sig ut till honom, sade han i en
liknelse:

5. »En såningsman gick ut för att så sin säd. Och när han sådde,
föll somt vid vägen och blev nedtrampat, och himmelens fåglar
åto upp det.
6. Och somt föll på stengrund, och när det hade vuxit upp, torkade
det bort, eftersom det icke där hade någon fuktighet.
7. Och somt föll bland törnen, och törnena växte upp tillsammans
därmed och förkvävde det.
8. Men somt föll i god jord, och när det hade vuxit upp, bar det
hundrafaldig frukt.» Sedan han hade talat detta, sade han med
hög röst: »Den som har öron till att höra, han höre.»

9. Då frågade hans lärjungar honom vad denna liknelse betydde.
10. Han sade: »Eder är givet att lära känna Guds rikes hemligheter,
men åt de andra meddelas de i liknelser, för att de med seende
ögon intet skola se och med hörande öron intet förstå'.
11. Så är nu detta liknelsens mening: Säden är Guds ord.
12. Och att den såddes vid vägen, det är sagt om dem som hava hört
ordet, men sedan kommer djävulen och tager bort det ur deras
hjärtan, för att de icke skola komma till tro och bliva frälsta.
13. Och att den såddes på stengrunden det är sagt om dem, som när de
få höra ordet, taga emot det med glädje, men icke hava någon
rot; de tro allenast till en tid, och i frestelsens stund
avfalla de.
14. Och att den föll bland törnena, det är sagt om dem, som när de
hava hört ordet, gå bort och låta sig förkvävas av rikedomens
omsorger och njutandet av livets goda och så icke föra något
fram till mognad.
15. Men att den föll i den goda jorden, det är sagt om dem, som när
de hava hört ordet, behålla det i rättsinniga och goda hjärtan
och bära frukt i ståndaktighet.

16. Ingen tänder ett ljus och gömmer det sedan under ett kärl eller
sätter det under en bänk, utan man sätter det på en ljusstake,
för att de som komma in skola se skenet.
17. Ty intet är fördolt, som icke skall bliva uppenbart, ej heller
är något undangömt, som icke skall bliva känt och komma i dagen.
18. Akten fördenskull på huru I hören. Ty den som har, åt honom
skall varda givet; men den som icke har, från honom skall tagas
också det han menar sig hava.»

19. Och hans moder och hans bröder kommo och sökte honom, men för
folkets skull kunde de icke komma in till honom.
20. Då sade man till honom: »Din moder och dina broder stå
härutanför och vilja träffa dig.»
21. Men han svarade och sade till dem: »Min moder och mina bröder
äro dessa, som höra Guds ord och göra det.»

22. En dag steg han med sina lärjungar i en båt och sade till dem:
»Låt oss fara över sjön till andra sidan.» Och de lade ut.
23. Och medan de seglade fram, somnade han. Men en stormvind for ned
över sjön, och deras båt begynte fyllas med vatten, så att de
voro i fara.
24. Då gingo de fram och väckte upp honom och sade: »Mästare,
Mästare, vi förgås.» När han så hade vaknat, näpste han vinden
och vattnets vågor, och de stillades, och det blev lugnt.
25. Därefter sade han till dem: »Var är eder tro?» Men de hade
blivit häpna och förundrade sig och sade till varandra: »Vem är
då denne? Han befaller ju både vindarna och vattnet, och de
lyda honom.»

26. Så foro de över till gerasenernas land, som ligger mitt emot
Galileen.
27. Och när han hade stigit i land, kom en man från staden emot
honom, en som var besatt av onda andar, och som under ganska
lång tid icke hade haft kläder på sig och icke bodde i hus, utan
bland gravarna.
28. Då nu denne fick se Jesus, skriade han och föll ned för honom
och sade med hög röst: »Vad har du med mig att göra, Jesus, du
Guds, den Högstes, son? Jag beder dig, plåga mig icke.»
29. Jesus skulle nämligen just bjuda den orene anden att fara ut ur
mannen. Ty i lång tid hade han farit svårt fram med mannen; och
väl hade denne varit fängslad med kedjor och fotbojor och
hållits i förvar, men han hade slitit sönder bojorna och hade av
den onde anden blivit driven ut i öknarna.
30. Jesus frågade honom: »Vad är ditt namn?» Han svarade: »Legion.»
Ty det var många onda andar som hade farit in i honom.
31. Och dessa bådo Jesus att han icke skulle befalla dem att fara
ned i avgrunden.
32. Nu gick där en ganska stor svinhjord i bet på berget. Och de
bådo honom att han ville tillstädja dem att fara in i
svinen. Och han tillstadde dem det.
33. Då gåvo sig de onda andarna åstad ut ur mannen och foro in i
svinen. Och hjorden störtade sig utför branten ned i sjön och
drunknade.
34. Men när herdarna sågo vad som hade skett, flydde de och
berättade härom i staden och på landsbygden.
35. Och folket gick ut för att se vad som hade skett. När de då
kommo till Jesus, funno de mannen, ur vilken de onda andarna
hade blivit utdrivna, sitta invid Jesu fötter, klädd och vid
sina sinnen; och de betogos av häpnad.
36. Och de som hade sett händelsen omtalade för dem huru den besatte
hade blivit botad.
37. Allt folket ifrån den kringliggande trakten av gerasenernas land
bad då Jesus att han skulle gå bort ifrån dem, ty de voro gripna
av stor förskräckelse. Så steg han då i en båt för att vända
tillbaka.
38. Och mannen, ur vilken de onda andarna hade blivit utdrivna, bad
honom att få följa honom. Men Jesus tillsade honom att gå, med
de orden:
39. »Vänd tillbaka hem, och förtälj huru stora ting Gud har gjort
med dig.» Då gick han bort och förkunnade i hela staden huru
stora ting Jesus hade gjort med honom.

40. När Jesus kom tillbaka, mottogs han av folket; ty alla väntade
de på honom.
41. Då kom där en man, vid namn Jairus, som var föreståndare för
synagogan. Denne föll ned för Jesu fötter och bad honom att han
skulle komma till hans hus;
42. ty han hade ett enda barn, en dotter, vid pass tolv år gammal,
som låg för döden. Men under det att han var på väg dit,
trängde folket hårt på honom.
43. Nu var där en kvinna som hade haft blodgång i tolv år och icke
hade kunnat botas av någon.
44. Hon närmade sig honom bakifrån och rörde vid hörntofsen på hans
mantel, och strax stannade hennes blodgång
45. Men Jesus frågade: »Vem var det som rörde vid mig?» Då alla
nekade till att hava gjort det, sade Petrus: »Mästare, hela
folkhopen trycker och tränger dig ju.»
46. Men Jesus sade: »Det var någon som rörde vid mig; ty jag kände
att kraft gick ut ifrån mig.»
47. Då nu kvinnan såg att hon icke hade blivit obemärkt, kom hon
fram bävande och föll ned för honom och omtalade inför allt
folket varför hon hade rört vid honom, och huru hon strax hade
blivit frisk.
48. Då sade han till henne: »Min dotter, din tro har hjälpt dig. Gå
i frid.»

49. Medan han ännu talade, kom någon från synagogföreståndarens hus
och sade: »Din dotter är död; du må icke vidare göra mästaren
omak.»
50. Men när Jesus hörde detta, sade han till honom: »Frukta icke;
tro allenast, så får hon liv igen.»
51. Och när han hade kommit fram till hans hus, tillstadde han ingen
att gå med ditin, utom Petrus och Johannes och Jakob och därtill
flickans fader och moder.
52. Och alla gräto och jämrade sig över henne. Men han sade: »Gråten
icke; hon är icke död, hon sover.»
53. Då hånlogo de åt honom, ty de visste ju att hon var död.
54. Men han tog henne vid handen och sade med hög röst: »Flicka, stå
upp.»
55. Då kom hennes ande igen, och hon stod strax upp. Och han
tillsade att man skulle giva henne något att äta.
56. Och hennes föräldrar blevo uppfyllda av häpnad; men han förbjöd
dem att för någon omtala vad som hade skett.
*42/09 Evangelium enligt Lukas, 9 Kapitlet
Evangelium enligt Lukas, 9 Kapitlet

Jesus sänder ut sina tolv apostlar,
bespisar fem tusen män, bekännes av
Petrus vara Messias, förutsäger sitt
lidande, talar om sin efterföljelse,
förklaras, botar en månadsrasande,
förutsäger på nytt sitt lidande,
bestraffar lärjungarnas storhetstankar
och falska nit, avvisas från en
samaritisk by, undervisar ytterligare om
sin efterföljelse.

1. Och han kallade tillhopa de tolv och gav dem makt och myndighet
över alla onda andar, så ock makt att bota sjukdomar.
2. Och han sände ut dem till att predika Guds rike och till att
bota sjuka.
3. Och han sade till dem: »Tagen intet med eder på vägen, varken
stav eller ränsel eller bröd eller penningar, och haven icke
heller dubbla livklädnader.
4. Och när I haven kommit in något hus, så stannen där, till dess I
lämnen den orten.
5. Och om man någonstädes icke tager emot eder, så gån bort ifrån
den staden, och skudden stoftet av edra fötter, till ett
vittnesbörd mot dem.»
6. Och de gingo ut och vandrade igenom landet, från by till by, och
förkunnade evangelium och botade sjuka allestädes.

7. Men när Herodes, landsfursten, fick höra om allt detta som
skedde visste han icke vad han skulle tro. Ty somliga sade:
»Det är Johannes, som har uppstått från de döda.»

8. Men andra sade: »Det är Elias, som har visat sig.» Andra åter
sade: »Det är någon av de gamla profeterna, som har uppstått.»
9. Men Herodes själv sade: »Johannes har jag låtit halshugga. Vem
är då denne, som jag hör sådant om?» Och han sökte efter
tillfälle att få se honom.

10. Och apostlarna kommo tillbaka och förtäljde för Jesus huru stora
ting de hade gjort. De tog han dem med sig och drog sig undan
till en stad som hette Betsaida, där de kunde vara allena.
11. Men när folket fick veta detta, gingo de efter honom. Och han
lät dem komma till sig och talade till dem om Guds rike; och dem
som behövde botas gjorde han friska.

12. Men dagen begynte nalkas sitt slut. Då trädde de tolv fram och
sade till honom: »Låt folket skiljas åt, så att de kunna gå bort
i byarna och gårdarna häromkring och skaffa sig härbärge och få
mat; vi äro ju här i en öde trakt.»
13. Men han sade till dem: »Given I dem att äta.» De svarade: »Vi
hava icke mer än fem bröd och två fiskar, såframt vi icke skola
gå bort och köpa mat åt allt detta folk.»
14. Där voro nämligen vid pass fem tusen män. Då sade han till sina
lärjungar: »Låten dem lägga sig ned i matlag, femtio eller så
omkring i vart.»
15. Och de gjorde så och läto dem alla lägga sig ned.
16. Därefter tog han de fem bröden och de två fiskarna och säg upp
till himmelen och välsignade dem. Och han bröt bröden och gav åt
lärjungarna, för att de skulle lägga fram åt folket.
17. Och de åto alla och blevo mätta. sedan samlade man upp de
stycken som hade blivit över efter dem, tolv korgar.

18. När han en gång hade dragit sig undan och var stadd i byn, voro
hans lärjungar hos honom. Och han frågade dem och sade: »Vem
säger folket mig vara?»
19. De svarade och sade: »Johannes döparen; dock säga andra Elias;
andra åter säga: 'Det är någon av de gamla profeterna, som har
uppstått.'»
20. Då frågade han dem: »Vem sägen då I mig vara?» Petrus svarade
och sade: »Guds Smorde.»
21. Då förbjöd han dem strängeligen att säga detta till någon.
22. Och han sade: »Människosonen måste lida mycket, och han skall
bliva förkastad av de äldste och översteprästerna och de
skriftlärda och skall bliva dödad, men på tredje dagen skall han
uppstå igen.»

23. Och han sade till alla: »Om någon vill efterfölja mig, så
försake han sig själv och tage sitt kors på sig var dag; så
följe han mig.
24. Ty den som vill bevara sitt liv han skall mista det; men den som
mister sitt liv, för min skull, han skall bevara det.
25. Och vad hjälper det en människa om hon vinner hela världen, men
mister sig själv eller själv går förlorad?
26. Den som blyges för mig och för mina ord, för honom skall
Människosonen blygas, när han kom mer i sin och min Faders och
de heliga änglarnas härlighet.
27. Men sannerligen säger jag eder: Bland dem som här stå finnas
några som icke skola smaka döden, förrän de få se Guds rike.»
28. Vid pass åtta dagar efter det att han hade talat detta tog han
Petrus och Johannes och Jakob med sig och gick upp på berget för
att bedja.
29. Och under det att han bad, blev hans ansikte förvandlat, och
hans kläder blevo skinande vita.
30. Och de, två män stodo där och samtalade med honom, och dessa
voro Moses och Elias.
31. De visade sig i härlighet och talade om hans bortgång, vilken
han skulle fullborda i Jerusalem.
32. Men Petrus och de som voro med honom voro förtyngda av sömn; då
de sedan vaknade, sågo de hans härlighet och de båda männen, som
stodo hos honom.
33. När så dessa skulle skiljas ifrån honom, sade Petrus till Jesus:
»Mästare, har är oss gott att vara; låt oss göra tre hyddor, en
åt dig och en åt Moses och en åt Elias.» Han visste nämligen
icke vad han sade.
34. Medan han så talade, kom en sky och överskyggde dem; och de
blevo förskräckta, när de trädde in i skyn.
35. Och ur skyn kom en röst som sade: »Denne är min Son, den
utvalde; hören honom.»
36. Och i detsamma som rösten kom, funno de Jesus vara där
allena. -- Och de förtego detta och omtalade icke för någon på
den tiden något av vad de hade sett.

37. När de dagen därefter gingo ned från berget, hände sig att
mycket folk kom honom till mötes.
38. Då ropade en man ur folkhopen och sade: »Mästare, jag beder dig,
se till min son, ty han är mitt enda barn.
39. Det är så, att en ande plägar gripa fatt i honom, och strax
skriar han då, och anden sliter och rycker honom, och fradgan
står honom om munnen. Och det är med knapp nöd han släpper
honom, sedan han har sönderbråkat honom.
40. Nu bad jag dina lärjungar att de skulle driva ut honom, men de
kunde det icke.»
41. Då svarade Jesus och sade: »O du otrogna och vrånga släkte, huru
länge måste jag vara hos eder och härda ut med eder? För hit din
son.»
42. Men ännu medan denne var på väg fram, kastade den onde anden
omkull honom och slet och ryckte honom. Då tilltalade Jesus den
orene anden strängt och gjorde gossen frisk och gav honom
tillbaka åt hans fader.
43. Och alla häpnade över Guds stora makt.

Då nu alla förundrade sig över alla de gärningar som han gjorde,
sade han till sina lärjungar:
44. »Tagen emot dessa ord med öppna öron: Människosonen skall bliva
överlämnad i människors händer.
45. Men de förstodo icke detta som han sade, och det var förborgat
för dem, så att de icke kunde fatta det; dock fruktade de att
fråga honom om det som han hade sagt.

46. Och bland dem uppstod tanken på vilken av dem som vore störst.
47. Men Jesus förstod deras hjärtans tankar och tog ett barn och
ställde det bredvid sig
48. och sade till dem: »Den som tager emot detta barn i mitt namn,
han tager emot mig, och den som tager emot mig, han tager emot
honom som har sänt mig. Ty den som är minst bland eder alla, han
är störst.

49. Och Johannes tog till orda och sade: »Mästare, sågo huru en man
drev ut onda andar genom ditt namn; och du ville hindra honom,
eftersom han icke följde med oss.»
50. Men Jesus sade till honom: »Hindren honom icke; ty den som icke
är emot eder, han är för eder.»

51. Då nu tiden var inne att han skulle bliva upptagen, beslöt han
att ställa sin färd till Jerusalem.
52. Och han sände budbärare framför sig; och de gingo åstad och
kommo in i en samaritisk by för att reda till åt honom.
53. Men folket där tog icke emot honom, eftersom han var stadd på
färd till Jerusalem.
54. När de båda lärjungarna Jakob i och Johannes förnummo detta,
sade de: »Herre, vill du att vi skola bedja att eld kommer ned
från himmelen och förtär dem?»
55. Då vände han sig om och tillrättavisade dem.
56. Och de gingo till en annan by.

57. Medan de nu färdades fram på vägen, sade någon till honom: »Jag
vill följa dig, varthelst du går.
58. Då svarade Jesus honom: »Rävarna hava kulor, och himmelens
fåglar hava nästen; men Människosonen har ingen plats där han
kan vila sitt huvud.»
59. Och till en annan sade han: »Föl; mig.» Men denne svarade:
»Tillstäd mig att först gå bort och begrava min fader.»
60. Då sade han till honom: »Låt de döda begrava sina döda; men gå
du åstad och förkunna Guds rike.»
61. Åter en annan sade: »Jag vill följa dig, Herre, men tillstäd mig
att först taga avsked av dem som höra till mitt hus.»
62. Då svarade Jesus honom: »Ingen som ser sig tillbaka, sedan han
har satt sin hand till plogen, är skickad för Guds rike.»
*42/10 Evangelium enligt Lukas, 10 Kapitlet
Evangelium enligt Lukas, 10 Kapitlet

Jesus sänder ut sjuttiotvå lärjungar,
prisar sin Faders frälsningsråd,
framställer liknelsen om den barmhärtige
samariten, besöker Marta och Maria.

1. Därefter utsåg Herren sjuttiotvå andra och sände ut dem framför
sig, två och två, till var stad och ort dit han själv tänkte
komma
2. »Skörden är mycken, men arbetarna äro få. Bedjen fördenskull
skördens Herre att han sänder ut arbetare till sin skörd.
3. Gån åstad. Se, jag sänder eder såsom lamm mitt in ibland ulvar.
4. Bären ingen penningpung, ingen ränsel, inga skor, och hälsen
icke på någon under vägen.
5. Men när I kommen in i något hus, så sägen först: 'Frid vare över
detta hus.'
6. Om då någon finnes därinne, som är frid värd, så skall den frid
I tillönsken vila över honom; varom icke, så skall den vända
tillbaka över eder själva.
7. Och stannen kvar i det huset, och äten och dricken vad de hava
att giva, ty arbetaren är värd sin lön. Gån icke ur hus i hus.
8. Och när I kommen in i någon stad där man tager emot eder, så
äten vad som sättes fram åt eder,
9. och boten de sjuka som finnas där, och sägen till dem: 'Guds
rike är eder nära.'
10. Men när I kommen in i någon stad där man icke tager emot eder,
så gån ut på dess gator och sägen:
11. 'Till och med det stoft som låder vid våra fötter ifrån eder stad
skaka vi av oss åt eder. Men det mån I veta, att Guds rike är
nära.'
12. Jag säger eder att det för Sodom skall på 'den dagen' bliva
drägligare än för den staden.

13. Ve dig, Korasin! Ve dig, Betsaida! Ty om de kraftgärningar som
äro gjorda i eder hade blivit gjorda i Tyrus och Sidon, så
skulle de för länge sedan hava suttit i säck och aska och gjort
bättring.
14. Men också skall det vid domen bliva drägligare för Tyrus och
Sidon än för eder.
15. Och du. Kapernaum, skall väl du bliva upphöjt till himmelen?
Nej, ned till dödsriket måste du fara. --
16. Den som hör eder, han hör mig, och den som förkastar eder, han
förkastar mig; men den som förkastar mig, han förkastar honom
som har sänt mig.»

17. Och de sjuttiotvå kommo tillbaka, uppfyllda av glädje, och sade:
»Herre, också de onda andarna äro oss underdåniga genom ditt
namn.»
18. Då sade han till dem: »Jag såg Satan falla ned från himmelen
såsom en ljungeld.
19. Se, jag har givit eder makt att trampa på ormar och skorpioner
och att förtrampa all ovännens härsmakt, och han skall icke
kunna göra eder någon skada.
20. Dock, glädjens icke över att änglarna äro eder underdåniga, utan
glädjens över att edra namn äro skrivna i himmelen.»

21. I samma stund uppfylldes han av fröjd genom den helige Ande och
sade: »Jag prisar dig, Fader, du himmelens och jordens Herre,
för att du väl har dolt detta för de visa och kloka, men
uppenbarat det för de enfaldiga. Ja, Fader; så har ju varit ditt
behag.
22. Allt har av min Fader blivit för trott åt mig. Och ingen känner
vem Sonen är utom Fadern, ej heller vem Fadern är, utom Sonen
och den för vilken Sonen vill göra honom känd.»

23. Sedan vände han sig till lärjungarna, när han var allena med dem
och sade: »Saliga äro de ögon som se det I sen.
24. Ty jag säger eder: Många profeter och konungar ville se det som
I sen men fingo dock icke se det, och höra det som I hören, men
fingo dock icke höra det.»

25. Men en lagklok stod upp och ville snärja honom och sade:
»Mästare, vad skall jag göra för att få evigt liv till arvedel?»
26. Då sade han till honom: »Vad är skrivet i lagen? Huru läser du?»
27. Han svarade och sade: »'Du skall älska Herren, din Gud, av allt
ditt hjärta och av all din själ och av all din kraft och av allt
ditt förstånd och din nästa såsom dig själv.'»
28. Han sade till honom: »Rätt svarade du. Gör det, så får du leva,
29. Då ville han rättfärdiga sig och sade till Jesus: »Vilken är då
min nästa?»
30. Jesus svarade och sade: »En man begav sig från Jerusalem ned
till Jeriko, men råkade ut för rövare, som togo ifrån honom hans
kläder och därtill slogo honom; därefter gingo de sin väg och
läto honom ligga där halvdöd.
31. Så hände sig att en präst färdades samma väg; och när han fick
se honom, gick han förbi.
32. Likaledes ock en levit: när denne kom till det stället och fick
se honom, gick han förbi.
33. Men en samarit, som färdades samma väg, kom också dit där han
låg; och när denne fick se honom, ömkade han sig över honom
34. och gick fram till honom och göt olja och vin i hans sår och
förband dem. Sedan lyfte han upp honom på sin åsna och förde
honom till ett härbärge och skötte honom.
35. Morgonen därefter tog han fram två silverpenningar och gav dem
åt värden och sade: 'Sköt honom och vad du mer kostar på honom
skall jag betala dig, när jag kommer tillbaka.' --
36. Vilken av dessa tre synes dig nu hava visat sig vara den mannens
nästa, som hade fallit i rövarhänder?»
37. Han svarade: »Den som bevisade honom barmhärtighet.» Då sade
Jesus till honom: »Gå du och gör sammalunda.»

38. När de nu voro på vandring, gick han in i en by, och en kvinna,
vid namn Marta, tog emot honom i sitt hus.
39. Och hon hade en syster, som hette Maria; denna satte sig ned vid
Herrens fötter och hörde på hans ord.
40. Men Marta var upptagen av mångahanda bestyr för att tjäna honom.
Och hon gick fram och sade: »Herre, frågar du icke efter att min
syster har lämnat alla bestyr åt mig allena? Säg nu till henne
att hon hjälper mig.»
41. Då svarade Herren och sade till henne: »Marta, Marta, du gör dig
bekymmer och oro för mångahanda,
42. men allenast ett är nödvändigt. Maria har utvalt den goda
delen, och den skall icke tagas ifrån henne.»
*42/11 Evangelium enligt Lukas, 11 Kapitlet
Evangelium enligt Lukas, 11 Kapitlet

Jesus undervisar sina lärjungar om
bönen, botar en besatt, försvarar sig
mot fariséerna, avvisar några som begära
tecken, bestraffar vid en måltid
fariséerna och de lagkloke.

1. När han en gång uppehöll sig på ett ställe för att bedja och
hade slutat sin bön, sade en av hans lärjungar till honom:
»Herre, lär oss att bedja, såsom ock Johannes lärde sina
lärjungar.»
2. Då sade han till dem: »När I bedjen, skolen I säga så: 'Fader,
helgat varde ditt namn; tillkomme ditt rike;
3. vårt dagliga bröd giv oss var dag;
4. och förlåt oss våra synder, ty också vi förlåta var och en som
är oss något skyldig; och inled oss icke i frestelse.'»

5. Ytterligare sade han till dem: »Om någon av eder har en vän och
mitt i natten kommer till denne och säger till honom: 'Käre vän,
låna mig tre bröd;
6. ty en av mina vänner har kommit resande till mig, och jag har
intet att sätta fram åt honom'
7. så svarar kanske den andre inifrån huset och säger: 'Gör mig
icke omak; dörren är redan stängd, och både jag och mina barn
hava gått till sängs; jag kan icke stå upp och göra dig något.'
8. Men jag säger eder: Om han än icke, av det skälet att han är
hans vän, vill stå upp och giva honom något, så kommer han
likväl, därför att den andre är så påträngande, att stå upp och
giva honom så mycket han behöver.
9. Likaså säger jag till eder: Bedjen, och eder skall varda givet;
söken, och I skolen finna; klappen, och för eder skall varda
upplåtet.
10. Ty var och en som beder, han får; och den som söker, han finner;
och för den som klappar skall varda upplåtet.
11. Finnes bland eder någon fader, som när hans son beder honom om
en fisk, i stallet för en fisk räcker honom en orm,
12. eller som räcker honom en skorpion, när han beder om ett ägg?
13. Om nu I, som ären onda, förstån att giva edra barn goda gåvor,
huru mycket mer skall icke då den himmelske Fadern giva helig
ande åt dem som bedja honom!»

14. Och han drev ut en ond ande som var dövstum. Och när den onde
anden hade blivit utdriven, talade den dövstumme; och folket
förundrade sig.
15. Men några av dem sade: »Det är med Beelsebul, de onda andarnas
furste, som han driver ut de onda andarna.»
16. Och några andra ville sätta honom på prov och begärde av honom
ett tecken från himmelen.
17. Men han förstod deras tankar och sade till dem: »Vart rike som
har kommit i strid med sig självt bliver förött, så att hus
faller på hus.
18. Om nu Satan har kommit i strid med sig själv, huru kan då hans
rike hava bestånd? I sägen ju att det är med Beelsebul som jag
driver ut de onda andarna.
19. Men om det är med Beelsebul som jag driver ut de onda andarna,
med vem driva då edra egna anhängare ut dem? De skola alltså
vara edra domare.
20. Om det åter är med Guds finger som jag driver ut de onda
andarna, så har ju Guds rike kommit till eder. --
21. När en stark man, fullt väpnad, bevakar sin gård, då äro hans
ägodelar fredade.
22. Men om någon som är starkare än han angriper honom och
övervinner honom, så tager denne ifrån honom alla vapnen, som
han förtröstade på, och skiftar ut bytet efter honom.
23. Den som icke är med mig, han är emot mig, och den som icke
församlar med mig, han förskingrar.

24. När en oren ande har farit ut ur en människa, vandrar han
omkring i ökentrakter och söker efter ro. Men då han icke finner
någon, säger han: 'Jag vill vända tillbaka till mitt hus, som
jag gick ut ifrån.'
25. Och när han kommer dit och finner det fejat och prytt,
26. då går han åstad och tager med sig sju andra andar, som äro
värre än han själv, och de gå ditin och bo där; och så bliver
för den människan det sista värre än det första.»

27. När han sade detta, hov en kvinna in folkhopen upp sin röst och
ropade till honom: »Saligt är det moderssköte som har burit dig,
och de bröst som du har diat.»
28. Men han svarade: »Ja, saliga är de som höra Guds ord och gömma
det.»

29. Men när folket strömmade till tog han till orda och sade: »Detta
släkte är ett ont släkte Det begär ett tecken, men intet annat
tecken skall givas det än Jonas' tecken.
30. Ty såsom Jonas blev ett tecken för nineviterna, så skall ock
Människosonen vara ett tecken för detta släkte.
31. Drottningen av Söderlandet skall vid domen träda fram
tillsammans med detta släktes män och bliva dem till dom. Ty hon
kom från jordens ända för att höra Salomos visdom; och se, har
är vad som är mer än Salomo.
32. Ninevitiska män skola vid domen träda fram tillsammans med detta
släkte och bliva det till dom. Ty de gjorde bättring vid Jonas'
predikan; och se, här är vad som är mer än Jonas.

33. Ingen tänder ett ljus och sätter det på en undangömd plats eller
under skäppan, utan man sätter det på ljusstaken, för att de som
komma in skola se skenet.

34. Ditt öga är kroppens lykta. När ditt öga är friskt, då har ock
hela din kropp ljus; men när det är fördärvat, då är ock din
kropp höljd i mörker.
35. Se därför till, att ljuset som du har i dig icke är mörker.
36. Om så hela din kropp får ljus och icke har någon del höljd i
mörker, då har den ljus i sin helhet, såsom när en lykta lyser
dig med sitt klara sken.»

37. Under det att han så talade, inbjöd en farisé honom till måltid
hos sig; och han gick ditin och tog plats vid bordet.
38. Men när fariséen såg att han icke tvådde sig före måltiden,
förundrade han sig.
39. Då sade Herren till honom: »I fariséer, I gören nu det yttre av
bägaren och fatet rent, medan edert inre är fullt av rofferi och
ondska.
40. I dårar, har icke han som har gjort det yttre också gjort det
inre?
41. Given fastmer såsom allmosa vad inuti kärlet är; först då bliver
allt hos eder rent.

42. Men ve eder, I fariséer, som given tionde av mynta och ruta och
alla slags kryddväxter, men icke akten på rätten och på kärleken
till Gud! Det ena borden I göra, men icke underlåta det andra.
43. Ve eder, I fariséer, som gärna viljen sitta främst i synagogorna
och gärna viljen bliva hälsade på torgen!
44. Ve eder, I som ären lika gravar som ingen kan märka, och över
vilka människorna gå fram utan att veta det!»

45. Då tog en av de lagkloke till orda och sade till honom:
»Mästare, när du så talar, skymfar du också oss.»
46. Han svarade: »Ja, ve ock eder, I lagkloke, som på människorna
läggen bördor, svåra att bära, men själva icke viljen med ett
enda finger röra vid de bördorna!
47. Ve eder, I som byggen upp profeternas gravar, deras som edra
fäder dräpte!
48. Så bären I då vittnesbörd om edra fäders gärningar och gillen
dem; ty om de dräpte profeterna, så byggen I upp deras gravar.
49. Därför har ock Guds vishet sagt: 'Jag skall sända till dem
profeter och apostlar, och somliga av dem skola de dräpa, och
andra skola de förfölja.
50. Och så skall av detta släkte utkrävas alla profeters blod, allt
det som är utgjutet från världens begynnelse,
51. ända ifrån Abels blod intill Sakarias' blod, hans som förgjordes
mellan altaret och templet.' Ja, jag säger eder: Det skall
utkrävas av detta släkte.
52. Ve eder, I lagkloke, som haven tagit bort nyckeln till
kunskapen! Själva haven I icke kommit ditin och för dem som
ville komma dit haven I lagt hinder.»

53. När han inför allt folket sade detta till dem, blevo fariséerna
och de lagkloke mycket förbittrade och gåvo sig i strid med
honom om många stycken;
54. de sökte nämligen efter tillfälle att kunna anklaga honom.
*42/12 Evangelium enligt Lukas, 12 Kapitlet
Evangelium enligt Lukas, 12 Kapitlet

Jesus varnar för skrymteri,
människofruktan, hädelse mot den helige
Ande, girighet och världsliga bekymmer,
manar till vaksamhet och trohet,
förutsäger söndringar, talar om tidens
tecken.

1. Då nu otaligt mycket folk var församlat omkring honom, så att de
trampade på varandra, tog han till orda och sade, närmast till
sina lärjungar: »Tagen eder till vara för fariséernas surdeg,
det är för skrymteri.
2. Intet är förborgat, som icke skall bliva uppenbarat, och intet
är fördolt, som icke skall bliva känt.
3. Därför skall allt vad I haven sagt i mörkret bliva hört i
ljuset, och vad I haven viskat i någons öra i kammaren, det
skall bliva utropat på taken.

4. Men jag säger eder, mina vänner: Frukten icke för dem som väl
kunna dräpa kroppen, men sedan icke hava makt att göra något
mer.
5. Jag vill lära eder vem I skolen frukta: frukten honom som har
makt att, sedan han har dräpt, också kasta i Gehenna. Ja, jag
säger eder: Honom skolen I frukta. --
6. Säljas icke fem sparvar för två skärvar? Och icke en av dem är
förgäten hos Gud.
7. Men på eder äro till och med huvudhåren allasammans räknade.
Frukten icke; I ären mer värda än många sparvar.
8. Och jag säger eder: Var och en som bekänner mig inför
människorna, honom skall ock Människosonen kännas vid inför
Guds änglar.
9. Men den som förnekar mig inför människorna, han skall ock bliva
förnekad inför Guds änglar.
10. Och om någon säger något mot Människosonen, så skall det bliva
honom förlåtet; men den som hädar den helige Ande, honom skall
det icke bliva förlåtet.

11. Men när man drager eder fram inför synagogor och överheter och
myndigheter, så gören eder icke bekymmer för huru eller varmed I
skolen försvara eder, eller vad I skolen säga;
12. ty den helige Ande skall i samma stund lära eder vad I skolen
säga.»

13. Och en man i folkhopen sade till honom: »Mästare, säg till min
broder att han skiftar arvet med mig.»
14. Men han svarade honom: »Min vän, vem har satt mig till domare
eller skiftesman över eder?»
15. Därefter sade han till dem: »Sen till, att I tagen eder till
vara för allt slags girighet; ty en människas liv beror icke
därpå att hon har överflöd på ägodelar.»

16. Och han framställde för dem en liknelse; han sade: »Det var en
rik man vilkens åkrar buro ymniga skördar.
17. Och han tänkte vid sig själv och sade: 'Vad skall jag göra? Jag
har ju icke rum nog för att inbärga min skörd.'
18. Därefter sade han: 'Så vill jag göra: jag vill riva ned mina
lador och bygga upp större, och i dem skall jag samla in all min
gröda och allt mitt goda.
19. Sedan vill jag säga till min själ: Kära själ, du har mycket gott
för varat för många år; giv dig nu ro, ät, drick och var glad.
20. Men Gud sade till honom: 'Du dåre, i denna natt skall din själ
utkrävas av dig; vem skall då få vad du har samlat i förråd?' --
21. Så går det den som samlar skatter åt sig själv, men icke är rik
inför Gud.»

22. Och han sade till sina lärjungar: »Därför säger jag eder: Gören
eder icke bekymmer för edert liv, vad I skolen äta, ej heller
för eder kropp, vad I skolen kläda eder med.
23. Livet är ju mer än maten, och kroppen mer än kläderna.
24. Given akt på korparna: de så icke, ej heller skörda de, och de
hava varken visthus eller lada; och likväl föder Gud dem. Huru
mycket mer ären icke I än fåglarna!
25. Vilken av eder kan med allt sitt bekymmer lägga en aln till sin
livslängd?
26. Förmån I nu icke ens det som minst är, varför gören I eder då
bekymmer för det övriga?
27. Given akt på liljorna, huru de varken spinna eller väva; och
likväl säger jag eder att icke ens Salomo i all sin härlighet
var så klädd som en av dem.
28. Kläder nu Gud så gräset på marken, vilket i dag står och i
morgon kastas i ugnen, huru mycket mer skall han då icke kläda
eder, I klentrogne!
29. Söken därför icke heller I efter vad I skolen äta, eller vad I
skolen dricka, och begären icke vad som är för högt.
30. Efter allt detta söka ju hedningarna i världen, och eder Fader
vet att I behöven detta.
31. Nej, söken efter hans rike, så skall också detta andra tillfalla
eder.
32. Frukta icke, du lilla hjord; ty det har behagat eder Fader att
giva eder riket.
33. Säljen vad I ägen och given allmosor; skaffen eder penningpungar
som icke nötas ut, en outtömlig skatt i himmelen, dit ingen tjuv
når, och där man icke fördärvar.
34. Ty där eder skatt är, där komma ock edra hjärtan att vara.

35. Haven edra länder omgjordade och edra lampor brinnande.
36. Och varen I lika tjänare som vänta på att deras herre skall
bryta upp från bröllopet, för att strax kunna öppna för honom,
när han kommer och klappar.
37. Saliga äro de tjänare som deras herre finner vakande, när han
kommer. Sannerligen säger jag eder: Han skall fästa upp sin
klädnad och låta dem taga plats vid bordet och själv gå fram och
betjäna dem.
38. Och vare sig han kommer under den andra nattväkten eller under
den tredje och finner dem så göra -- saliga äro de då.
39. Men det förstån I väl, att om husbonden visste vilken stund
tjuven skulle komma, så tillstadde han icke att någon bröt sig
in i hans hus.
40. Så varen ock I redo ty i en stund då I icke vänten det skall
Människosonen komma.»

41. Då sade Petrus: »Herre, är det om oss som du talar i denna
liknelse, eller är det om alla?»
42. Herren svarade: »Finnes någon trogen och förståndig förvaltare,
som av sin herre kan sättas över hans husfolk, för att i rätt
tid giva dem deras bestämda kost --
43. salig är då den tjänaren, om hans herre, när han kommer, finner
honom göra så.
44. Sannerligen säger jag eder: Han skall sätta honom över allt vad
han äger.
45. Men om så är, att tjänaren säger i sitt hjärta: 'Min herre
kommer icke så snart', och han begynner att slå de andra
tjänarna och tjänarinnorna och att äta och dricka så att han
bliver drucken,
46. då skall den tjänarens herre komma på en dag då han icke väntar
det, och i en stund då han icke tänker sig det, och han skall
låta hugga honom i stycken och låta honom få sin del med de
otrogna. --
47. Och den tjänare som hade fått veta sin herres vilja, men icke
redde till eller gjorde efter hans vilja, han skall bliva
straffad med många slag.
48. Men den som, utan att hava fått veta hans vilja, gjorde vad som
val slag värt, han skall bliva straffad med allenast få
slag. Var och en åt vilken mycket är givet, av honom skall
mycket varda utkrävt och den som har blivit betrodd med mycket,
av honom skall man fordra dess mera.
49. Jag har kommit för att tända en eld på jorden; och huru gärna
ville jag icke att den redan brunne!
50. Men jag måste genomgå ett dop; och huru ängslas jag icke, till
dess att det är fullbordat!
51. Menen I att jag har kommit för att skaffa frid på jorden? Nej,
säger jag eder, fastmer söndring.
52. Ty om fem finnas i samma hus, skola de härefter vara söndrade
från varandra, så att tre stå mot två Och två mot tre:
53. fadern mot sin son och sonen mot sin fader, modern mot sin
dotter och dottern mot sin moder, svärmodern mot sin sonhustru
och sonhustrun mot sin svärmoder.

54. Han hade också till folket: »När I sen ett moln stiga upp i
väster, sägen I strax: 'Nu kommer regn'; och det sker så.
55. Och när I sen sunnanvind blåsa, sägen I: 'Nu kommer stark
hetta'; och detta sker.
56. I skrymtare, jordens och himmelens utseende förstån I att tyda;
huru kommer det då till, att I icke kunnen tyda denna tiden?
57. Varför låten I icke edert eget inre döma om vad rätt är?
58. När du går till en överhetsperson med din motpart, så gör dig
under vägen all möda att bliva förlikt med denne, så att han
icke drager dig fram inför domaren; då händer att domaren
överlämnar dig åt rättstjänaren, och att rättstjänaren kastar
dig i fängelse.
59. Jag säger dig: Du skall icke slippa ut därifrån, förrän du har
betalt ända till den yttersta skärven.»
*42/13 Evangelium enligt Lukas, 13 Kapitlet
Evangelium enligt Lukas, 13 Kapitlet

Jesus förmanar till bättring,
framställer en liknelse om ett
fikonträd, botar en kvinna på sabbaten,
undervisar i liknelser om Guds rike,
varnar för andlig säkerhet, klagar över
Jerusalems obotfärdighet.

1. Vid samma tid kommo några och berättade för honom om de galiléer
vilkas blod Pilatus hade blandat med deras offer.
2. Då svarade han och sade till dem: »Menen I att dessa galiléer
voro större syndare än alla andra galiléer, eftersom de fingo
lida sådant?
3. Nej, säger jag eder; men om I icke gören bättring, skolen I alla
sammalunda förgås.
4. Eller de aderton som dödades, när tornet i Siloam föll på dem,
menen I att de voro mer brottsliga än alla andra människor som
bo i Jerusalem?
5. Nej, säger jag eder; men om I icke gören bättring, skolen I alla
sammalunda förgås.»

6. Och han framställde denna liknelse: »En man hade ett fikonträd
planterat i sin vingård; och han kom och sökte frukt därpå, men
fann ingen.
7. Då sade han till vingårdsmannen: 'Se, nu i tre år har jag kommit
och sökt frukt på detta fikonträd, utan att finna någon. Hugg
bort det. Varför skall det därjämte få utsuga jorden?'
8. Men vingårdsmannen svarade och sade till honom: 'Herre, låt det
stå kvar också detta år, för att jag under tiden må gräva
omkring det och göda det;
9. kanhända skall det så till nästa å bära frukt. Varom icke, så må
du då hugga bort det.'»

10. När han en gång på sabbaten undervisade i en synagoga,
11. var där en kvinna som i aderton år hade varit besatt av en
sjukdomsande, och hon var så hopkrumpen, att hon alls icke kunde
räta upp sin kropp.
12. Då nu Jesus fick se henne, kallade han henne till sig och sade
till henne »Kvinna, du är fri ifrån din sjuk dom»,
13. och han lade därvid händerna på henne. Och strax rätade hon upp
sig och prisade Gud.

14. Men det förtröt synagogföreståndaren att Jesus på sabbaten
botade sjuka; och han tog till orda och sade till folket: »Sex
dagar finnas, på vilka man bör arbeta. På dem mån I alltså komma
och låta bota eder, men icke på sabbatsdagen.
15. Då svarade Herren honom och sade: »I skrymtare, löser icke var
och en av eder på sabbaten sin oxe eller åsna från krubban och
leder den bort för att vattna den?
16. Och denna kvinna, en Abrahams dotter, som Satan har hållit
bunden nu i aderton år, skulle då icke hon på sabbatsdagen få
lösas från sin boja?»
17. När han sade detta, blygdes alla hans motståndare; och allt
folket gladde sig över alla de härliga gärningar som gjordes av
honom.

18. Så sade han då: »Vad är Guds rike likt, ja, vad skall jag likna
det vid?
19. Det är likt ett senapskorn som en man tager och lägger ned i sin
trädgård, och det växer och bliver ett träd, och himmelens
fåglar bygga sina nästen på dess grenar.»

20. Ytterligare sade han: »Vad skall jag likna Guds rike vid?
21. Det är likt en surdeg som en kvinna tager och blandar in i tre
skäppor mjöl, till dess alltsammans bliver syrat.»

22. Och han vandrade från stad till stad och från by till by och
undervisade folket, under det att han fortsatte sin färd till
Jerusalem.
23. Och någon frågade honom: »Herre, är det allenast få som bliva
frälsta?» Då svarade han dem:
24. »Kämpen för att komma in genom den trånga dörren; ty många,
säger jag eder, skola försöka att komma in och skola dock icke
förmå det.
25. Om husbonden har stått upp och tillslutit dörren, och I sedan
kommen och ställen eder därutanför och klappen på dörren och
sägen: 'Herre, låt upp för oss', så skall han svara och säga
till eder: 'Jag vet icke varifrån I ären.'
26. Och I skolen då säga: 'Vi hava ju ätit och druckit med dig, och
du har undervisat på våra gator.'
27. Men han skall svara: 'Jag säger eder: Jag vet icke varifrån I
ären; gån bort ifrån mig, alla I ogärningsmän.'
28. Där skall då bliva gråt och tandagnisslan, när I fån se Abraham,
Isak och Jakob och alla profeterna vara i Guds rike, men finnen
eder själva utkastade.
29. Ja, människor skola komma från öster och väster, från norr och
söder och bliva bordsgäster i Guds rike.
30. Och se, då skola somliga som äro de sista bliva de första, och
somliga som äro de första bliva de sista.

31. I samma stund kommo några fariséer fram och sade till honom:
»Begiv dig åstad bort härifrån; ty Herodes vill dräpa dig.»
32. Då svarade han dem: »Gån och sägen den räven, att jag i dag och
i morgon driver ut onda andar och botar sjuka, och att jag först
på tredje dagen är färdig.
33. Men jag måste vandra i dag och i morgon och i övermorgon, ty det
är icke i sin ordning att en profet förgöres annorstädes än i
Jerusalem. --
34. Jerusalem, Jerusalem, du som dräper profeterna och stenar dem
som äro sända till dig! Huru ofta har jag icke velat församla
dina barn, likasom hönan församlar sina kycklingar under sina
vingar! Men haven icke velat.
35. Se, edert hus skall komma att stå övergivet. Men jag säger eder:
I skolen icke se mig, förrän den tid kommen, då I sägen:
'Välsignad vare han som kommer, i Herrens namn.'
*42/14 Evangelium enligt Lukas, 14 Kapitlet
Evangelium enligt Lukas, 14 Kapitlet

Jesus botar på sabbaten en vattusiktig
man, undervisar om ödmjukhet och rätt
gästfrihet, framställer liknelsen om den
stora måltiden, undervisar om det sanna
lärjungaskapet.

1. När han på en sabbat hade kommit in till en av de förnämligaste
fariséerna för att intaga en måltid, hände sig, medan man där
vaktade på honom,
2. att en vattusiktig man kom dit och stod framför honom.
3. Då tog Jesus till orda och sade till de lagkloke och fariséerna:
»Är det lovligt att bota sjuka på sabbaten, eller är det icke
lovligt?»
4. Men de tego. Då tog han mannen vid handen och gjorde honom frisk
och lät honom gå.
5. Sedan sade han till dem: »Om någon av eder har en åsna eller en
oxe som faller i en brunn, går han icke då strax och drager upp
den, jämväl på sabbatsdagen?»
6. Och de förmådde icke svara något härpå.

7. Då han nu märkte huru gästerna utvalde åt sig de främsta
platserna, framställde han för dem en liknelse; han sade till
dem:
8. »När du av någon har blivit bjuden till bröllop, så tag icke den
främsta platsen vid bordet. Ty kanhända finnes bland gästerna
någon som är mer ansedd än du,
9. och då kommer till äventyrs den som har bjudit både dig och
honom och säger till dig: 'Giv plats åt denne'; och så måste du
med skam intaga den nedersta platsen.
10. Nej, när du har blivit bjuden, så gå och tag den nedersta
platsen vid bordet. Ty det kan då hända att den som har bjudit
dig säger till dig, när han kommer: 'Min vän, stig högre upp.'
Då vederfares dig heder inför alla de andra bordsgästerna.
11. Ty var och en som upphöjer sig, han skall bliva förödmjukad, och
den som ödmjukar sig, han skall bliva upphöjd.»

12. Han sade ock till den som hade bjudit honom: »När du gör ett
gästabud, på middagen eller på aftonen, så inbjud icke dina
vänner eller dina bröder eller dina fränder, ej heller rika
grannar, så att de bjuda dig igen och du därigenom får
vedergällning.
13. Nej, när du gör gästabud, så bjud fattiga, krymplingar, halta,
blinda.
14. Salig är du då; ty eftersom de icke förmå vedergälla dig, skall
du få din vedergällning vid de rättfärdigas uppståndelse.»
15. Då nu en av de andra vid bordet hörde detta, sade denne till
honom: »Salig är den som får bliva bordsgäst i Guds rike!»
16. Då sade han till honom: »En man tillredde ett stort gästabud
och bjöd många.
17. Och när gästabudet skulle hållas, sände han ut sin tjänare och
lät säga till dem som voro bjudna: 'Kommen, ty nu är allt redo.'
18. Men de begynte alla strax ursäkta sig. Den förste sade till
honom: 'Jag har köpt ett jordagods, och jag måste gå ut och bese
det. Jag beder dig, tag emot min ursäkt.'
19. En annan sade: 'Jag har köpt fem par oxar, och jag skall nu gå
åstad och försöka dem. Jag beder dig, tag emot min ursäkt.'
20. Åter en annan sade: 'Jag har tagit mig hustru, och därför kan
jag icke komma.'
21. Och tjänaren kom igen och omtalade detta för sin herre. Då blev
husbonden vred och sade till sin tjänare: 'Gå strax ut på gator
och gränder i staden, och för hitin fattiga och krymplingar och
blinda och halta.'
22. Sedan sade tjänaren: 'Herre, vad du befallde har blivit gjort,
men har är ännu rum.'
23. Då sade herren till tjänaren: 'Gå ut på vägar och stigar, och
nödga människorna att komma hitin, så att mitt hus bliver fullt.
24. Ty jag säger eder att ingen av de män som voro bjudna skall
smaka sin måltid.'»

25. Och mycket folk gick med honom; och han vände sig om och sade
till dem:
26. »Om någon kommer till mig, och han därvid ej hatar sin fader och
sin moder, och sin hustru och sina barn, och sina bröder och
systrar, därtill ock sitt eget liv, så kan han icke vara min
lärjunge.
27. Den som icke bär sitt kors och efterföljer mig, han kan icke
vara min lärjunge.

28. Ty om någon bland eder vill bygga ett torn, sätter han sig icke
då först ned och beräknar kostnaden och mer till, om han äger
vad som behöves för att bygga det färdigt?
29. Eljest, om han lade grunden, men icke förmådde fullborda verket
skulle ju alla som finge se det begynna att begabba honom
30. och säga: 'Den mannen begynte bygga, men förmådde icke fullborda
sitt verk.'

31. Eller om en konung vill draga ut i krig för att drabba samman
med en annan konung, sätter han sig icke då först ned och tänker
efter, om han förmår att med tio tusen möta den som kommer emot
honom med tjugu tusen?
32. Om så icke är, måste han ju, medan den andre ännu är långt
borta, skicka sändebud och underhandla om fred.

33. Likaså kan ingen av eder vara min lärjunge, om han icke försakar
allt vad han äger. --
34. Så är väl saltet en god sak, men om till och med saltet mister
sin sälta, varmed skall man då återställa dess kraft?
35. Varken för jorden eller för gödselhögen är det tjänligt; man
kastar ut det. Den som har öron till att höra, han höre.»
*42/15 Evangelium enligt Lukas, 15 Kapitlet
Evangelium enligt Lukas, 15 Kapitlet

Jesus framställer liknelserna om det
förlorade fåret, den borttappade
penningen och den förlorade sonen.

1. Och till honom kom allt vad publikaner och syndare hette för att
höra honom.
2. Men fariséerna och de skriftlärde knorrade och sade: »Denne
tager emot syndare och äter med dem.»
3. Då framställde han för dem denna liknelse; han sade:

4. »Om ibland eder finnes en man som har hundra får, och han
förlorar ett av dem, lämnar han icke då de nittionio i öknen och
går och söker efter det förlorade, till dess han finner det?
5. Och när han har funnit det, lägger han det på sina axlar med
glädje.
6. Och när han kommer hem, kallar han tillhopa sina vänner och
grannar och säger till dem: 'Glädjens med mig, ty jag har funnit
mitt får, som var förlorat.'
7. Jag säger eder att likaså bliver mer glädje i himmelen över en
enda syndare som gör bättring, än över nittionio rättfärdiga som
ingen bättring behöva.

8. Eller om en kvinna har tio silverpenningar, och hon tappar bort
en av dem, tänder hon icke då upp ljus och sopar huset och söker
noga, till dess hon finner den?
9. Och när hon har funnit den, kallar hon tillhopa sina väninnor
och grannkvinnor och säger: 'Glädjens med mig, ty jag har funnit
den penning som jag hade tappat bort.'
10. Likaså, säger jag eder, bliver glädje hos Guds änglar över en
enda syndare som gör bättring.

11. Ytterligare sade han: »En man hade två söner.
12. Och den yngre av dem sade till fadern: 'Fader, giv mig den del
av förmögenheten, som faller på min lott.' Då skiftade han sina
ägodelar mellan dem.
13. Och icke lång tid därefter lade den yngre sonen allt sitt
tillhopa och for långt bort till ett främmande land. Där levde
han i utsvävningar och förfor så sin förmögenhet.
14. Men sedan han hade slösat bort allt, kom en svär hungersnöd över
det landet, och han begynte lida nöd.
15. Då gick han bort och gav sig under en man där i landet, och
denne sände honom ut på sina marker för att vakta svin.
16. Och han åstundade att få fylla sin buk med de fröskidor som
svinen åto; men ingen gav honom något.
17. Då kom han till besinning och sade: 'Huru många legodrängar hos
min fader hava icke bröd i överflöd, medan jag har förgås av
hunger!
18. Jag vill stå upp och gå till min fader och säga till honom:
Fader, jag har syndat mot himmelen och inför dig;
19. jag är icke mer värd att kallas din son. Låt mig bliva såsom en
av dina legodrängar.'

20. Så stod han upp och gick till sin fader. Och medan han ännu var
långt borta, fick hans fader se honom och ömkade sig över honom
och skyndade emot honom och föll honom om halsen och kysste
honom innerligt.
21. Men sonen sade till honom: 'Fader, jag har syndat mot himmelen
och inför dig; jag är icke mer värd att kallas din son.'
22. Då sade fadern till sina tjänare 'Skynden eder att taga fram den
yppersta klädnaden och kläden honom i den, och sätten en ring på
hans hand och skor på hans fötter.
23. Och hämten den gödda kalven och slakten den, så vilja vi äta och
gör oss glada.
24. Ty denne min son var död, men har fått liv igen; han var
förlorad men är återfunnen.' Och de begynte göra sig glada.

25. Men hans äldre son var ute på marken. När denne nu vände
tillbaka och hade kommit nära huset fick han höra spel och dans.
26. Då kallade han till sig en av tjänarna och frågade vad detta
kunde betyda.
27. Denne svarade honom: 'Din broder har kommit hem; och då nu din
fader har fått honom välbehållen tillbaka, har han låtit slakta
den gödda kalven.'
28. Då blev han vred och ville icke gå in. Hans fader gick då ut och
talade vanligt med honom.
29. Men han svarade och sade till sin fader: 'Se, i så många år har
jag nu tjänat dig, och aldrig har jag överträtt något ditt bud;
och lik väl har du åt mig aldrig givit ens en killing, för att
jag skulle kunna göra mig glad med mina vänner.
30. Men när denne din son, som har förtärt dina ägodelar tillsammans
med skökor, nu har kommit tillbaka, så har du för honom låtit
slakta den gödda kalven.'
31. Då sade han till honom: 'Min son, du är alltid hos mig, och all
mitt är ditt.
32. Men nu måste vi fröjda oss och vara glada; ty denne din broder
var död, men har fått liv igen, han var förlorad, men är
återfunnen.'»
*42/16 Evangelium enligt Lukas, 16 Kapitlet
Evangelium enligt Lukas, 16 Kapitlet

Jesus framställer liknelserna om den
otrogne förvaltaren och om den rike
mannen och Lasarus.

1. Han sade också till sina lärjungar: »En rik man hade en
förvaltare som hos honom blev angiven för förskingring av hans
ägodelar.
2. Då kallade han honom till sig och sade till honom: 'Vad är det
jag hör om dig? Gör räkenskap för din förvaltning; ty du kan
icke längre få vara förvaltare.'
3. Men förvaltaren sade vid sig själv: 'Vad skall jag göra, då min
herre nu tager ifrån mig förvaltningen? Gräva orkar jag icke;
att tigga blyges jag för.
4. Dock, nu vet jag vad jag skall göra, för att man må upptaga mig
i sina hus, när jag bliver avsatt ifrån förvaltningen.'
5. Och han kallade till sig sin herres gäldenärer, var och en
särskilt. Och han frågade den förste: 'Huru mycket är du skyldig
min herre?'
6. Han svarade: 'Hundra fat[1] olja.' Då sade han till honom: 'Tag
här ditt skuldebrev, och sätt dig nu strax ned och skriv
femtio.'
7. Sedan frågade han en annan: 'och du, huru mycket är du skyldig?'
Denne svarade: 'hundra tunnor[2] vete.' Då sade han till honom:
'Tag här ditt skuldebrev och skriv åttio.'
8. Och husbonden prisade den orättrådige förvaltaren för det att
han hade handlat klokt. Ty denna tidsålders barn skicka sig
klokare mot sitt släkte än ljusets barn.
9. Och jag säger eder: Skaffen eder vänner medelst den orättrådige
Mamons goda, för att de, när detta har tagit slut, må taga emot
eder i de eviga hyddorna.

10. Den som är trogen i det minsta, han är ock trogen i vad mer är,
och den som är orättrådig i det minsta, han är ock orättrådig i
vad mer är.
11. Haven I nu icke varit trogna, när det gällde den orättrådige
Mamons goda, vem vill då betro eder det sannskyldiga goda?
12. Och haven I icke varit trogna, när det gällde vad som tillhörde
en annan, vem vill då giva eder det som hör eder till?

13. Ingen som tjänar kan tjäna två herrar; ty antingen kommer han då
att hata den ene och älska den andre, eller kommer han att hålla
sig till den förre och förakta den senare. I kunnen icke tjäna
både Gud och Mamon.»

14. Allt detta hörde nu fariséerna, som voro penningkära, och de
drevo då gäck med honom.
15. Men han sade till dem: »I hören till dem som göra sig
rättfärdiga inför människorna. Men Gud känner edra hjärtan; ty
det som bland människor är högt är en styggelse inför Gud.

16. Lagen och profeterna hava haft sin tid intill Johannes. Sedan
dess förkunnas evangelium om Guds rike, och var man vill storma
ditin.
17. Men snarare kunna himmel och jord förgås, än en enda prick av
lagen kan falla bort.

18. Var och en som skiljer sig från sin hustru och tager sig en
annan hustru, han begår äktenskapsbrott. Och den som tager till
hustru en kvinna som är skild från sin man, han begår
äktenskapsbrott.

19. Det var en rik man som klädde sig i purpur och fint linne och
levde var dag i glädje och prakt.
20. Men en fattig man, vid namn Lasarus, låg vid hans port, full av
sår,
21. och åstundade att få stilla sin hunger med vad som kunde falla
ifrån den rike mannens bord. Ja, det gick så långt att hundarna
kommo och slickade hans sår.
22. Så hände sig att den fattige dog och blev förd av änglarna till
Abrahams sköte. Också den rike dog och blev begraven.
23. När han nu låg i dödsriket och plågades, lyfte han upp sina ögon
och fick se Abraham långt borta och Lasarus i hans sköte.
24. Då ropade han och sade: 'Fader Abraham, förbarma dig över mig,
och sänd Lasarus att doppa det yttersta av sitt finger i vatten
och svalka min tunga, ty jag pinas svårt i dessa lågor.'
25. Men Abraham svarade: 'Min son kom ihåg att du, medan du levde,
fick ut ditt goda och Lasarus däremot vad ont var; nu åter får
han här hugnad, under det att du pinas.
26. Och till allt detta kommer, att ett stort svalg är satt mellan
oss och eder, för att de som vilja begiva sig över härifrån till
eder icke skola kunna det, och för att ej heller någon därifrån
skall kunna komma över till oss.»
27. Då sade han: 'Så beder jag dig då, fader, att du sänder honom
till min faders hus,
28. där jag har fem bröder, och låter honom varna dem, så att icke
också de komma till detta pinorum.'
29. Men Abraham sade: 'De hava Moses och profeterna; dem må de
lyssna till.'
30. Han svarade: 'Nej, fader Abraham; men om någon kommer till dem
från de döda, så skola de göra bättring.'
31. Då sade han till honom: 'Lyssna de icke till Moses och
profeterna, så skola de icke heller låta övertyga sig, om någon
uppstår från de döda.'»

[1] Se Fat i Ordförkl.
[2] Se Tunna i Ordförkl.
*42/17 Evangelium enligt Lukas, 17 Kapitlet
Evangelium enligt Lukas, 17 Kapitlet

Jesus undervisar om faran av
förförelser, om rätt beteende mot
felande bröder, om trons kraft och om
vars och ens plikt att bekänna sig vara
blott en ringa tjänare; han botar tio
spetälska män, talar sedan om Guds rike
och om sin tillkommelse.

1. Och han sade till sina lärjungar: »Det är icke annat möjligt än
att förförelser måste komma, men ve den genom vilken de komma!
2. För honom vore det bättre att en kvarnsten hängdes om hans hals
och han kastades i havet, än att han skulle förföra en av dessa
små.
3. Tagen eder till vara!

Om din broder försyndat sig, så tillrättavisa honom; och om han
då ångrar sig, så förlåt honom.
4. Ja, om han sju gånger om dagen försyndar sig mot dig och sju
gånger kommer tillbaka till dig och säger: 'Jag ångrar mig' så
skall du förlåta honom.»
5. Och apostlarna sade till Herren: »Föröka vår tro.»
6. Då sade Herren: »Om I haden tro, vore den ock blott såsom ett
senapskorn, så skullen I kunna säga till detta
mullbärsfikonträd: 'Ryck dig upp med rötterna, och plantera dig
i havet', och det skulle lyda eder.

7. Om någon bland eder har en tjänare som kör plogen eller vaktar
boskap, icke säger han väl till tjänaren, när denne kommer hem
från marken: 'Gå du nu strax till bords'?
8. Säger han icke fastmer till honom: 'Red till min måltid, och
fäst så upp din klädnad och betjäna mig, medan jag äter och
dricker; sedan må du själv äta och dricka'?
9. Icke tackar han väl tjänaren för att denne gjorde det som blev
honom befallt?
10. Sammalunda, när I haven gjort allt som har blivit eder befallt,
då skolen I säga: 'Vi äro blott ringa tjänare: vi hava endast
gjort vad vi voro pliktiga att göra.'»
11. Då han nu var stadd på sin färd till Jerusalem, tog han vägen
mellan Samarien och Galileen.
12. Och när han kom in i en by, möttes han av tio spetälska män.
Dessa stannade på avstånd
13. och ropade och sade: »Jesus, Mästare, förbarma dig över oss.»
14. När han fick se dem, sade han till dem: »Gån och visen eder för
prästerna.» Och medan de voro på väg dit, blevo de rena.
15. Och en av dem vände tillbaka, när han såg att han hade blivit
botad, och prisade Gud med hög röst
16. och föll ned på mitt ansikte för Jesu fötter och tackade
honom. Och denne var en samarit.
17. Då svarade Jesus och sade: »Blevo icke alla tio gjorda rena? Var
äro de nio?
18. Fanns då ibland dem ingen som vände tillbaka för att prisa Gud,
utom denne främling?»
19. Och han sade till honom: »Stå upp och gå dina färde. Din tro har
frälst dig.»

20. Och då han blev tillfrågad av fariséerna när Guds rike skulle
komma, svarade han dem och sade: »Guds rike kommer icke på
sådant sätt att det kan förnimmas med ögonen,
21. ej heller skall man kunna säga: 'Se här är det', eller: 'Där är
det.' Ty se, Guds rike är invärtes i eder.»

22. Och han sade till lärjungarna: »Den tid skall komma, då I gärna
skullen vilja se en av Människosonens dagar, men I skolen icke få
det.
23. Väl skall man då säga till eder: 'Se där är han', eller: 'Se här
är han'; men gån icke dit, och löpen icke därefter.
24. Ty såsom ljungelden, när den ljungar fram, lyser från himmelens
ena ända till den andra, så skall det vara med Människosonen på
hand dag.
25. Men först måste han lida mycket och bliva förkastad av detta
släkte.
26. Och såsom det skedde på Noas tid, så skall det ock ske i
Människosonens dagar:
27. människorna åto och drucko, män togo sig hustrur, och hustrur
gåvos åt män, ända till den dag då Noa gick in i arken; då kom
floden och förgjorde dem allasammans.
28. Likaledes, såsom det skedde på Lots tid: människorna åto och
drucko, köpte och sålde, planterade och byggde,
29. men på den dag då Lot gick ut från Sodom regnade eld och svavel
ned från himmelen och förgjorde dem allasammans,
30. alldeles på samma sätt skall det ske den dag då Människosonen
uppenbaras.
31. Den som den dagen är på taket och har sitt bohag inne i huset,
han må icke stiga ned för att hämta det; ej heller må den som är
ute på marken vända tillbaka.
32. Kommen ihåg Lots hustru.
33. Den som står efter att vinna sitt liv, han skall mista det; men
den som mister det, han skall rädda det.
34. Jag säger eder: Den natten skola två ligga i samma säng; den ene
skall bliva upptagen, den andre skall lämnas kvar.
35. Två kvinnor skola mala tillhopa; den ena skall bliva upptagen,
den andra skall lämnas kvar.»
36. Då frågade de honom: »Var då, Herre?» Han svarade dem: »Där den
döda kroppen är, dit skola ock rovfåglarna församla sig.»
*42/18 Evangelium enligt Lukas, 18 Kapitlet
Evangelium enligt Lukas, 18 Kapitlet

Jesus framställer liknelserna om änkan
och domaren samt om fariséen och
publikanen, välsignar barnen, undervisar
en rik man om livets väg och lärjungarna
om den sanna försakelsens lön,
förutsäger ännu en gång sitt lidande,
giver en blind man hans syn.

1. Och han framställde för dem en liknelse, för att lära dem att de
alltid borde bedja, utan att förtröttas.
2. Han sade: »I en stad fanns en domare som icke fruktade Gud och
ej heller hade försyn för någon människa.
3. I samma stad fanns ock en änka som åter och åter kom till honom
och sade: 'Skaffa mig rätt av min motpart.'
4. Till en tid ville han icke. Men omsider sade han vid sig själv:
'Det må nu vara, att jag icke fruktar Gud och ej heller har
försyn för någon människa;
5. likväl, eftersom denna änka är mig så besvärlig, vill jag ändå
skaffa henne rätt, för att hon icke med sina ideliga besök skall
alldeles pina ut mig.'»
6. Och Herren tillade: »Hören vad den orättfärdige domaren här
säger.
7. Skulle då Gud icke skaffa rätt åt sina utvalda, som ropa till
honom dag och natt, och skulle han icke hava tålamod med dem?
8. Jag säger eder: Han skall snart skaffa dem rätt. Men skall väl
Människosonen, när han kommer, finna tro här på jorden?»

9. Ytterligare framställde han denna liknelse för somliga som
förtröstade på sig själva och menade sig vara rättfärdiga, under
det att de föraktade andra:
10. »Två män gingo upp i helgedomen för att bedja; den ene var en
farisé och den andre en publikan.
11. Fariséen trädde fram och bad så för sig själv: 'Jag tackar dig,
Gud, för att jag icke är såsom andra människor, rövare,
orättrådiga, äktenskapsbrytare, ej heller såsom denne publikan.
12. Jag fastar två gånger i veckan; jag giver tionde av allt vad jag
förvärvar.'
13. Men publikanen stod långt borta och ville icke ens lyfta sina
ögon upp mot himmelen, utan slog sig för sitt bröst och sade:
'Gud, misskunda dig över mig syndare.' --
14. Jag säger eder: Denne gick hem igen rättfärdig mer an den andre.
Ty var och en som upphöjer sig, han skall bliva förödmjukad, men
den som ödmjukar sig, han skall bliva upphöjd.»
15. Man bar fram till honom också späda barn, för att han skulle
röra vid dem; men när hans lärjungar sågo detta, visade de bort
dem.
16. Då kallade Jesus barnen till sig, i det han sade: »Låten barnen
komma till mig, och förmenen dem det icke; ty Guds rike hör
sådana till.
17. Sannerligen säger jag eder: Den som icke tager emot Guds rike
såsom ett barn, han kommer aldrig ditin.»

18. Och en överhetsperson frågade honom och sade: »Gode Mästare, vad
skall jag göra för att få evigt liv till arvedel?»
19. Jesus sade till honom: »Varför kallar du mig god? Ingen är god
utom Gud allena.
20. Buden känner du: 'Du skall icke begå äktenskapsbrott', 'Du skall
icke dräpa', 'Du skall icke stjäla', 'Du skall icke bära falskt
vittnesbörd', 'Hedra din fader och din moder.'»
21. Då svarade han: »Allt detta har jag hållit från min ungdom.»
22. När Jesus hörde detta, sade han till honom: »Ett återstår dig
ännu: sälj allt vad du äger och dela ut åt de fattiga; då skall
du få en skatt i himmelen. Och kom sedan och följ mig.»
23. Men när han hörde detta, blev han djupt bedrövad, ty han var
mycket rik.
24. Då nu Jesus såg huru det var med honom, sade han: »Huru svårt är
det icke för dem som hava penningar att komma in i Guds rike!
25. Ja, det är lättare för en kamel att komma in genom ett nålsöga,
än för den som är rik att komma in i Guds rike.»
26. Då sade de som hörde detta: »Vem kan då bliva frälst?»
27. Men han svarade: »Vad som är omöjligt för människor, det är
möjligt för Gud.»

28. Då sade Petrus: »Se, vi hava övergivit allt som var vårt och
hava följt dig.»
29. Han svarade dem: »Sannerligen säger jag eder: Ingen som för Guds
rikes skull har övergivit hus, eller hustru, eller bröder, eller
föräldrar eller barn,
30. ingen sådan finnes, som icke skall mångfaldigt igen redan här i
tiden, och i den tillkommande tidsåldern evigt liv.»

31. Och han tog till sig de tolv och sade till dem: »Se, vi gå nu
upp till Jerusalem, och allt skall fullbordas, som genom
profeterna är skrivet om Människosonen.
32. Ty han skall bliva överlämnad åt hedningarna och bliva begabbad
och skymfad och bespottad,
33. och de skola gissla honom och döda honom; men på tredje dagen
skall han uppstå igen.»
34. Och de förstodo intet härav; ja, detta som han talade var dem så
fördolt, att de icke fattade vad som sades.

35. Då han nu nalkades Jeriko, hände sig att en blind man satt vid
vägen och tiggde.
36. När denne hörde en hop människor gå där fram, frågade han vad
det var.
37. Och man omtalade för honom att det var Jesus från Nasaret som
kom på vägen.
38. Då ropade han och sade: »Jesus, Davids son, förbarma dig över
mig.»
39. Och de som gingo framför tillsade honom strängeligen att han
skulle tiga; men han ropade ännu mycket mer: »Davids son,
förbarma dig över mig.»
40. Då stannade Jesus och bjöd att mannen skulle ledas fram till
honom. Och när han hade kommit fram, frågade han honom:
41. »Vad vill du att jag skall göra dig?» Han svarade: »Herre, låt
mig få min syn.»
42. Jesus sade till honom: »Hav din syn; din tro har hjälpt dig.»
43. Och strax fick han sin syn och följde honom och prisade Gud. Och
allt folket som såg detta lovade Gud.
*42/19 Evangelium enligt Lukas, 19 Kapitlet
Evangelium enligt Lukas, 19 Kapitlet

Jesus gästar hos Sackeus, framställer
liknelsen om de tio punden, rider in i
Jerusalem, gråter över staden, rensar
helgedomen.

1. Och han kom in i Jeriko och gick fram genom staden.
2. Där fanns en man, vid namn Sackeus, som var förman för
publikanerna och en rik man.
3. Denne ville gärna veta vem som var Jesus och ville se honom, men
han kunde det icke för folkets skull, ty han var liten till
växten.
4. Då skyndade han i förväg och steg upp i ett mullbärsfikonträd
för att få se honom, ty han skulle komma den vägen fram.
5. När Jesus nu kom till det stället, såg han upp och sade till
honom: »Sackeus, skynda dig ned, ty i dag måste jag gästa i ditt
hus.»
6. Och han skyndade sig ned och tog emot honom med glädje.
7. Men alla som sågo det knorrade och sade: »Han har gått in för
att gästa hos en syndare.»
8. Men Sackeus trädde fram och sade till Herren: »Herre, hälften av
mina ägodelar giver jag nu åt de fattiga; och om jag har utkrävt
för mycket av någon, så giver jag fyradubbelt igen.
9. Och Jesus sade om honom: »I dag har frälsning vederfarits detta
hus, eftersom också han är en Abrahams son.
10. Ty Människosonen har kommit för att uppsöka och frälsa det som
var förlorat.»

11. Medan de hörde härpå, framställde han ytterligare en liknelse,
eftersom han var nära Jerusalem och de nu menade att Guds rike
strax skulle uppenbaras.
12. Han sade alltså: »En man av förnämlig släkt tänkte fara bort
till ett avlägset land för att utverka åt sig konungslig
värdighet; sedan skulle han komma tillbaka.
13. Och han kallade till sig tio sin tjänare och gav dem tio pund
och sade till dem: 'Förvalten dessa, till dess jag kommer
tillbaka.'
14. Men hans landsmän hatade honom och sände, efter hans avfärd,
åstad en beskickning och läto säga: 'Vi vilja icke att denne
skall bliva konung över oss.»
15. När han sedan kom tillbaka, efter att hava utverkat åt sig den
konungsliga värdigheten, lät han kalla till sig de tjänare åt
vilka han hade givit penningarna, ty han ville veta vad var och
en genom sin förvaltning hade förvärvat.
16. Då kom den förste fram och sade: 'Herre, ditt pund har givit i
vinst tio pund.'
17. Han svarade honom: 'Rätt så, du gode tjänare! Eftersom du har
varit trogen i en mycket ringa sak, skall du få makt och
myndighet över tio städer.'
18. Därefter kom den andre i ordningen och sade: 'Herre, ditt pund
har avkastat fem pund.'
19. Då sade han jämväl till denne: 'Så vare ock du satt över fem
städer.'
20. Och den siste kom fram och sade: 'Herre, se här är ditt pund;
jag har haft det förvarat i en duk.
21. Ty jag fruktade för dig, eftersom du är en sträng man; du vill
taga upp vad du icke har lagt ned, och skörda vad du icke har
sått.'
22. Han sade till honom: 'Efter dina egna ord vill jag döma dig, du
onde tjänare. Du visste alltså att jag är en sträng man, som
vill taga upp vad jag icke har lagt ned, och skörda vad jag icke
har sått?
23. Varför satte du då icke in mina penningar i en bank? Då hade
jag, när jag kom hem, fått uppbära dem med ränta.'
24. Och han sade till dem som stodo vid hans sida: 'Tagen ifrån
honom hans pund, och given det åt den som har de tio punden.'
25. De sade till honom: 'Herre, han har ju redan tio pund.'
26. Han svarade: 'Jag säger eder: Var och en som har, åt honom skall
varda givet; men den som icke har, från honom skall tagas också
det han har.
27. Men dessa mina ovänner, som icke ville hava mig till konung över
sig, fören dem hit huggen ned dem här inför mig.»

28. Sedan Jesus hade sagt detta, gick han framför de andra upp mot
Jerusalem.
29. När han då nalkades Betfage och Betania, vid det berg som kallas
Oljeberget, sände han åstad två av lärjungarna
30. och sade: »Gån in i byn som ligger här mitt framför. Och när I
kommen ditin, skolen I finna en åsnefåle stå där bunden, som
ingen människa någonsin har suttit på, lösen den och fören den
hit.
31. Och om någon frågar eder varför I lösen den skolen I svara så:
'Herren behöver den.'»

32. Och de som hade blivit utsända gingo åstad och funno det så som
han hade sagt dem.
33. Och när de löste fålen, frågade ägaren dem: »Varför lösen I
fålen?»
34. De svarade: »Herren behöver den.»
35. Och de förde fålen till Jesus och lade sina mantlar på den och
läto Jesus sätta sig därovanpå.
36. Och där han färdades fram bredde de ut sina mantlar under honom
på vägen.
37. Och då han var nära foten av Oljeberget, begynte hela
lärjungaskaran i sin glädje att med hög röst lova Gud för alla
de kraftgärningar som de hade sett;
38. och de sade:

»Välsignad vare han som kommer, konungen, i Herrens namn. Frid
vare i himmelen och ära i höjden!»
39. Och några fariséer som voro med i folkhopen sade till honom:
»Mästare, förbjud dina lärjungar att ropa så.»
40. Men han svarade och sade: »Jag säger eder: Om dessa tiga, skola
stenarna ropa.»

41. Då han nu kom närmare och fick se staden, begynte han gråta över
den
42. och sade: »O att du i dag hade insett, också du, vad din frid
tillhör! Men nu är det fördolt för dina ögon.
43. Ty den tid skall komma över dig, då dina fiender skola omgiva
dig med belägringsvall och innesluta dig och tränga dig på alla
sidor.
44. Och de skola slå ned dig till jorden, tillika med dina barn, som
äro i dig, och skola icke lämna kvar i dig sten på sten, därför
att du icke aktade på den tid då du var sökt.»
45. Och han gick in i helgedomen och begynte driva ut dem som sålde
därinne;
46. och han sade till dem: »Det är skrivet: 'Och mitt hus skall vara
ett bönehus.' Men I haven gjort det till en rövarkula.»
47. Och han undervisade var dag i helgedomen. Och översteprästerna
och de skriftlärde och folkets förnämste män sökte efter
tillfälle att förgöra honom;
48. men de kunde icke finna någon utväg därtill, ty allt folket höll
sig till honom och hörde honom.
*42/20 Evangelium enligt Lukas, 20 Kapitlet
Evangelium enligt Lukas, 20 Kapitlet

Jesus tillspörjes om sin myndighet,
bestraffar i liknelsen om vingårdsmännen
översteprästerna och de skriftlärde,
besvarar frågor om skattepenningen och
om uppståndelsen, ställer själv till de
skriftlärde en fråga om Messias såsom
Davids son, varnar för de skriftlärde.

1. Och en dag, då han undervisade folket i helgedomen och
förkunnade evangelium, trädde översteprästerna och de
skriftlärde, tillika med de äldste, fram
2. och talade till honom och sade: »Säg oss, med vad myndighet gör
du detta? Och vem är det som har rivit dig sådan myndighet?»
3. Han svarade och sade till dem: »Också jag vill ställa en fråga
till eder; svaren mig på den.
4. Johannes' döpelse, var den från himmelen eller från människor?»
5. Då överlade de med varandra och sade: »Om vi svara: 'Från
himmelen' så frågar han: 'Varför trodden I honom då icke?'
6. Men om vi svara: 'Från människor', då kommer allt folket att
stena oss, ty de äro förvissade om att Johannes var en profet.»
7. De svarade alltså att de icke visste varifrån den var.
8. Då sade Jesus till dem: »Så säger icke heller jag eder med vad
myndighet jag gör detta.»
9. Och han framställde för folket denna liknelse: »En man
planterade en vingård och lejde ut den åt vingårdsmän och för
utrikes för lång tid.
10. När sedan rätta tiden var inne, sände han en tjänare till
vingårdsmännen, för att de åt denne skulle lämna någon del av
vingårdens frukt. Men vingårdsmännen misshandlade honom och läto
honom gå tomhänt bort.
11. Ytterligare sände han en annan tjänare. Också honom misshandlade
och skymfade de och läto honom gå tomhänt bort.
12. Ytterligare sände han en tredje. Men också denne slogo de
blodig och drevo bort honom.
13. Då sade vingårdens herre: 'Vad skall jag göra? Jo, jag vill
sända min älskade son; för honom skola de väl ändå hava försyn.'
14. Men när vingårdsmannen fingo se honom, överlade de med varandra
och sade: 'Denne är arvingen; låt oss dräpa honom, för att arvet
må bliva vårt.'
15. Och de förde honom ut ur vingården och dräpte honom. »Vad skall
nu vingårdens herre göra med dem?
16. Jo, han skall komma och förgöra de vingårdsmännen och lämna
vingården åt andra.» När de hörde detta, sade de: »Bort det!»
17. Då såg han på dem och sade: »Vad betyder då detta skriftens ord:

'Den sten som byggningsmännen förkastade, den har blivit en
hörnsten'?

18. Var och en som faller på den stenen, han skall bliva krossad;
men den som stenen faller på, honom skall den söndersmula.»
19. Och de skriftlärde och översteprästerna hade gärna velat i samma
stund gripa honom, men de fruktade för folket. Ty de förstodo
att det var om dem som han hade talat i denna liknelse.
20. Och de vaktade på honom och sände ut några som försåtligen
skulle låtsa sig vara rättsinniga män, för att dessa skulle
fånga honom genom något hans ord, så att de skulle kunna
överlämna honom åt överheten, i landshövdingens våld.
21. Dessa frågade honom och sade: »Mästare, vi veta att du talar och
undervisar rätt och icke har anseende till personen, utan lär om
Guds väg vad sant är.
23. Är det lovligt för oss att giva kejsaren skatt, eller är det
icke lovligt?»
23. Men han märkte deras illfundighet och sade till dem:
24. »Låten mig se en penning. Vems bild och överskrift bär den?» De
svarade: »Kejsarens.»
25. Då sade han till dem: »Given alltså kejsaren vad kejsaren
tillhör, och Gud vad Gud tillhör.»
26. Och de förmådde icke fånga honom genom något hans ord inför
folket, utan förundrade sig över hans svar och tego.

27. Därefter trädde några sadducéer fram och ville påstå att det
icke gives någon uppståndelse. Dessa frågade honom
28. och sade: »Mästare, Moses har givit oss den föreskriften, att om
någon har en broder som är gift, men dör barnlös, så skall han
taga sin broders hustru till akta och skaffa avkomma åt sin
broder.
29. Nu voro här sju bröder. Den förste tog sig en hustru, men dog
barnlös.
30. Då tog den andre i ordningen henne
31. och därefter den tredje; sammalunda alla sju. Men de dogo alla,
utan att någon av dem lämnade barn efter sig.
32. Slutligen dog ock hustrun.
33. Vilken av dem skall då vid uppståndelsen få kvinnan till hustru?
De hade ju alla sju tagit henne till hustru.»
34. Jesus svarade dem: »Med den nuvarande tidsålderns barn är det
så, att män taga sig hustrur, och hustrur givas åt män;
35. men de som bliva aktade värdiga att få del i den nya tidsåldern
och i uppståndelsen från de döda, med dem är det så, att varken
män tag sig hustrur, eller hustrur givas män.
36. De kunna ju ej heller mer dö ty de äro lika änglarna och äro,
Guds söner, eftersom de hava blivit delaktiga av uppståndelsen.
37. Men att de döda uppstå, det har ock Moses, på det ställe där det
talas om törnbusken, givit till känna, när han kallar Herren
'Abrahams Gud och Isaks Gud och Jakobs Gud';
38. Och han är en Gud icke för döda, utan för levande, ty för honom
leva alla.»
39. Då svarade några av de skriftlärde och sade: »Mästare, du har
talat rätt.»
40. De dristade sig nämligen icke att vidare ställa någon fråga på
honom.

41. Men han sade till dem: »Huru kan man säga att Messias är Davids
son?
42. David själv säger ju i Psalmernas bok:

Herren sade till min herre: Sätt dig på min högra sida,
43. till dess jag har lagt dina fiender dig till en fotapall.'
44. David kallar honom alltså 'herre'; huru kan han då vara hans
son?»
45. Och han sade till sina lärjungar, så att allt folket hörde det:
46. »Tagen eder till vara för de skriftlärde, som gärna gå omkring i
fotsida kläder och gärna vilja bliva hälsade på torgen och gärna
sitta främst i synagogorna och på de främsta platserna vid
gästabuden --
47. detta under det att de utsuga änkors hus, medan de för syns
skull hålla långa baner. Del skola få en dess hårdare dom.»
*42/21 Evangelium enligt Lukas, 21 Kapitlet
Evangelium enligt Lukas, 21 Kapitlet

Jesu ord om änkans offergåva. Hans
förutsägelse om Jerusalems förstöring
och om sin tillkommelse.

1. Och när han såg upp, fick han se huru de rika lade ned sina
gåvor i offerkistorna.
2. Därvid fick han ock se huru en fattig änka lade ned två skärvar.
3. Då sade han: »Sannerligen säger jag eder: Denna fattiga änka
lade dit mer än alla de andra.
4. Ty det var av sitt överflöd som alla dessa lade ned något bland
gåvorna, men hon lade dit av sitt armod allt vad hon hade i sin
ägo.»

5. Och då några talade om helgedomen, huru den var uppförd av
härliga stenar och prydd med helgedomsskänker, sade han:
6. »Dagar skola komma, då av allt detta som I nu sen icke skall
lämnas sten på sten, utan allt skall bliva nedbrutet.»
7. Då frågade de honom och sade: »Mästare, när skall detta ske? Och
vad bliver tecknet till att tiden är inne, då detta kommer att
ske?»
8. Han svarade: »Sen till, att I icke bliven förvillade. Ty många
skola komma under mitt namn och säga: 'Det är jag' och: 'Tiden
är nära'. Men följen dem icke.
9. Och när I fån höra krigslarm och upprorslarm, så bliven icke
förfärade; ty sådant måste först komma, men därmed är icke strax
änden inne.»

10. Därefter sade han till dem: »Folk skall resa sig upp mot folk
och rike mot rike;
11. och det skall bliva stora jordbävningar, så ock hungersnöd och
farsoter på den ena orten efter den andra, och skräcksyner skola
visa sig och stora tecken på himmelen.
12. Men före allt detta skall man gripa eder, man skall förfölja
eder och draga eder inför synagogorna och sätta eder i fängelse
och föra eder fram inför konungar och landshövdingar, för mitt
namns skull.
13. Så skolen I få tillfälle att frambära vittnesbörd.
14. Märken därför noga att I icke förut mån göra eder bekymmer för
huru I skolen försvara eder.
15. Ty jag skall giva eder sådana ord och sådan vishet, att ingen av
edra vedersakare skall kunna stå emot eller säga något emot.
16. I skolen bliva förrådda till och med av föräldrar och bröder och
fränder och vänner; och somliga av eder skall man döda.
17. Och I skolen bliva hatade av alla för mitt namns skull.
18. Men icke ett hår på edra huvuden skall gå förlorat.
19. Genom att vara ståndaktiga skolen I vinna edra själar.

20. Men när I fån se Jerusalem omringas av krigshärar, då skolen I
veta att dess ödeläggelse är nära.
21. Då må de som äro i Judeen fly bort till bergen, och de som äro
inne i staden må draga ut därifrån och de som äro ute på
landsbygden må icke gå ditin.
22. Ty detta är en hämndens tid, då allt som är skrivet skall
uppfyllas.
23. Ve dem som äro havande, eller som giva di på den tiden! Ty stor
nöd skall då komma i landet, och en vredesdom över detta folk.
24. Och de skola falla för svärdsegg och bliva bortförda i
fångenskap till allahanda hednafolk; och Jerusalem skall bliva
förtrampat av hedningarna, till dess att hedningarnas tider äro
fullbordade.

25. Och tecken skola ske i solen och månen och i stjärnorna, och på
jorden skall ångest komma över folken, och de skola stå rådlösa
vid havets och vågornas dån,
26. då nu människor uppgiva andan av förskräckelse och ängslan för
det som skall övergå världen; ty himmelens makter skola bäva.
27. Och då skall man få se 'Människosonen komma i en sky', med stor
makt och härlighet.
28. Men när detta begynner ske, då mån I resa eder upp och upplyfta
edra huvuden, ty då nalkas eder förlossning.»
29. Och han framställde för dem en liknelse: »Sen på fikonträdet och
på alla andra träd.
30. När I fån se att de skjuta knopp, då veten I av eder själva att
sommaren redan är nära.
31. Likaså, när I sen detta ske, då kunnen I ock veta att Guds rike
är nära.
32. Sannerligen säger jag eder: Detta släkte skall icke förgås,
förrän allt detta sker.
33. Himmel och jord skola förgås, men mina ord skola aldrig förgås.
34. Men tagen eder till vara för att låta edra hjärtan förtyngas av
omåttlighet och dryckenskap och timliga omsorger, så att den
dagen kommer på eder oförtänkt;
35. ty såsom en snara skall den komma över hela jordens alla
inbyggare.
36. Men vaken alltjämt, och bedjen att I mån kunna undfly allt detta
som skall komma, och kunna bestå inför Människosonen.»

37. Och han undervisade om dagarna i helgedomen, men om aftnarna
gick han ut till det berg som kallas Oljeberget och stannade där
över natten.
38. Och allt folket kom bittida om morgonen till honom i helgedomen
för att höra honom.
*42/22 Evangelium enligt Lukas, 22 Kapitlet
Evangelium enligt Lukas, 22 Kapitlet

Översteprästerna och de skriftlärde
lägga råd mot Jesus och mottaga Judas'
anbud om hjälp. Jesus håller påskmåltid
med lärjungarna, instiftar nattvarden,
förmanar till ödmjukhet, förutsäger
Petrus' förnekelse, beder i Getsemane,
gripes, förnekas av Petrus, begabbas,
förhöres inför Stora rådet.

1. Det osyrade brödets högtid, som ock kallas påsk, var nu nära.
2. Och översteprästerna och de skriftlärde sökte efter tillfälle
att röja honom ur vägen. De fruktade nämligen för folket.

3. Men Satan for in i Judas, som kallades Iskariot, och som var en
av de tolv.
4. Denne gick bort och talade med översteprästerna och befälhavarna
för tempelvakten om huru han skulle överlämna honom åt dem.
5. Då blevo de glada och förklarade sig villiga att giva honom en
summa penningar.
6. Och han gick in på deras anbud och sökte sedan efter lägligt
tillfälle att förråda honom åt dem, utan att någon folkskockning
uppstod.

7. Så kom nu den dag i det osyrad brödets högtid, då man skulle
slakta påskalammet.
8. Då sände han åstad Petrus och Johannes och sade: »Gån åstad och
reden till åt oss, så att vi kunna äta påskalammet.»
9. De frågade honom: Var vill du att vi skola reda till det?»
10. Han svarade dem: När I kommen in i staden, skolen I möta en man
som bär en kruka vatten. Följen honom till det hus där han går
in.
11. Och sägen till husbonden i det huset: 'Mästaren frågar dig: Var
finnes härbärget där jag skall äta påskalammet med mina
lärjungar?'
12. Då skall han visa eder en stor sal i övre våningen, ordnad för
måltid; reden till där.»
13. Och de gingo åstad och funno det så som han hade sagt dem; och
de redde till påskalammet.

14. Och när stunden var inne, lade han sig till bords, och
apostlarna med honom.
15. Och han sade till dem: »Jag har högeligen åstundat att äta detta
påskalamm med eder, förrän mitt lidande begynner;
16. ty jag säger eder att jag icke mer skall fira denna högtid,
förrän den kommer till fullbordan i Guds rike.»
17. Och han lät giva sig en kalk och tackade Gud och sade: »Tagen
detta och delen eder emellan;
18. ty jag säger eder att jag härefter icke, förrän Guds rike
kommer, skall dricka av det som kommer från vinträd.»
19. Sedan tog han ett bröd och tackade Gud och bröt det och gav åt
dem och sade: »Detta är min lekamen, som varder utgiven för
eder. Gören detta till min åminnelse.»
20. Sammalunda tog han ock kalken, efter måltiden, och sade: »Denna
kalk är det nya förbundet, i mitt blod, som varder utgjutet för
eder.
21. Men se, den som förråder mig, hans hand är med mig på bordet.
22. Ty Människosonen skall gå bort, såsom förut är bestämt; men ve
den människa genom vilken han bliver förrådd!»
23. Och de begynte tala med varandra om vilken av dem det väl kunde
vara som skulle göra detta.

24. En tvist uppstod ock mellan dem om vilken av dem som skulle
räknas för den störste.
25. Då sade han till dem: »Konungarna uppträda mot sina folk såsom
härskare, och de som hava myndighet över folken låta kalla sig
'nådige herrar'.
26. Men så är det icke med eder; utan den som är störst bland eder,
han vare såsom den yngste, och den som är den förnämste, han
vare såsom en tjänare.
27. Ty vilken är större: den som ligger till bords eller den som
tjänar? Är det icke den som ligger till bords? Och likväl är
jag här ibland eder såsom en tjänare. --
28. Men I ären de som hava förblivit hos mig i mina prövningar;
29. och såsom min Fader har överlåtit konungslig makt åt mig, så
överlåter jag likadan makt åt eder,
30. så att I skolen få äta och dricka vid mitt bord i mitt rike och
sitta på troner såsom domare över Israels tolv släkter.

31. Simon, Simon! Se, Satan har begärt att få eder i sitt våld, för
att kunna sålla eder såsom vete;
32. men jag har bett för dig, att din tro icke må bliva om
intet. Och när du en gång har omvänt dig, så styrk dina bröder.»

33. Då sade han till honom: »Herre, jag är redo att med dig både gå
i fängelse och gå i döden.»
34. Men han svarade: »Jag säger dig, Petrus: I dag skall icke hanen
gala, förrän du tre gånger har förnekat mig och sagt att du icke
känner mig.»

35. Ytterligare sade han till dem: »När jag sände eder åstad utan
penningpung, utan ränsel, utan skor, icke fattades eder då
något?» De svarade: »Intet.»
36. Då sade han till dem: »Nu åter må den som har en penningpung
taga den med sig, och den som har en ränsel, han göre
sammalunda; och den som icke har något svärd, han sälje sin
mantel och köpe sig ett sådant.
37. Ty jag säger eder att på mig måste fullbordas detta skriftens
ord: 'Han blev räknad bland ogärningsmän'. Ja, det som är
förutsagt om mig, det går nu i fullbordan»
38. Då sade de: »Herre, se här äro två svärd.» Han svarade dem: »Det
är nog.»

39. Och han gick ut och begav sig till Oljeberget, såsom hans sed
var; och hans lärjungar följde honom.
40. Men när han hade kommit till platsen, sade han till dem: »Bedjen
att I icke mån komma i frestelse.»
41. Sedan gick han bort ifrån dem, vid pass ett stenkast, och föll
ned på sina knän och bad
42. och sade: »Fader, om det är din vilja, så tag denna kalk ifrån
mig. Dock, ske icke min vilja, utan din.»
43. Då visade sig för honom en ängel från himmelen, som styrkte
honom.
44. Men han hade kommit i svår ångest och bad allt ivrigare, och
hans svett blev såsom blodsdroppar, som föllo ned på jorden.
45. När han sedan stod upp från bönen och kom tillbaka till
lärjungarna, fann han dem insomnade av bedrövelse.
46. Då sade han till dem: »Varför soven I? Stån upp, och bedjen att
I icke mån komma i frestelse.»
47. Och se, medan han ännu talade, kom en folkskara; och en av de
tolv, den som hette Judas, gick framför dem. Och han trädde fram
till Jesus för att kyssa honom.
48. Men Jesus sade till honom: »Judas, förråder du Människosonen med
en kyss?»
49. Då nu de som voro med Jesus sågo vad som var på färde, frågade
de: »Herre, skola vi hugga till med svärd?»
50. Och en av dem högg till översteprästens tjänare och högg så av
honom högra örat.
51. Då svarade Jesus och sade: »Låten det gå så långt.» Och han
rörde vid hans öra och helade honom.
52. Sedan sade Jesus till dem som hade kommit emot honom, till
översteprästerna och befälhavarna för tempelvakten och de
äldste: »Såsom mot en rövare haven I gått ut med svärd och
stavar.
53. Fastän jag var dag har varit med eder i helgedomen, haven I icke
sträckt ut edra händer emot mig men detta är eder stund, och nu
råder mörkrets makt.»
54. Så grepo de honom och förde honom åstad in i översteprästens
hus. Och Petrus följde efter på avstånd.
55. Och de tände upp en eld mitt på gården och satte sig där
tillsammans, och Petrus satte sig ibland dem.

56. Men en tjänstekvinna, som fick se honom, där han satt vid elden
fäste ögonen på honom och sade: »Också denne var med honom.
57. Men han nekade och sade: »Kvinna, jag känner honom icke.»
58. Kort därefter fick en annan, en av mannen, se honom och sade:
»Också du är en av dem.» Men Petrus svarade: »Nej, det är jag
icke.»
59. Vid pass en timme därefter kom en annan som bedyrade och sade:
»Förvisso var också denne med honom; han är ju ock en galilé.»
60. Då svarade Petrus: »Jag förstår icke vad du menar.» Och i
detsamma, medan han ännu talade, gol hanen.
61. Då vände Herren sig om och såg på Petrus; och Petrus kom då ihåg
Herrens ord, huru han hade sagt till honom: »Förrän hanen i dag
har galit, skall du tre gånger förneka mig.»
62. Och han gick ut och grät bitterligen.

63. Och de män som höllo Jesus fången begabbade honom och
misshandlade honom.
64. De höljde över honom och frågade honom och sade: »Profetera: vem
var det som slog dig?»
65. Många andra smädliga ord talade de ock mot honom.

66. Men när det blev dag, församlade sig folkets äldste,
överstepräster och skriftlärde, och läto föra honom inför sitt
Stora råd
67. och sade: »Är du Messias, så säg oss det.» Men han svarade dem:
»Om jag säger eder det, så tron I det icke.
68. Och om jag frågar, så svaren I icke.
69. Men härefter skall Människosonen sitta på den gudomliga Maktens
högra sida.»
70. Då sade de alla: »Så är du då Guds Son?» Han svarade dem: »I
sägen det själva, att jag är det.»
71. Då sade de: »Vad behöva vi mer något vittnesbörd? Vi hava ju
själva nu hört det av hans egen mun.»
*42/23 Evangelium enligt Lukas, 23 Kapitlet
Evangelium enligt Lukas, 23 Kapitlet

Jesus föres till Pilatus, förhöres,
sändes till Herodes, korsfästes,
uppgiver andan, begraves.

1. Och de stodo upp, hela hopen, och förde honom till Pilatus.
2. Där begynte de anklaga honom och sade: »Vi hava funnit att denne
man förleder vårt folk och vill förhindra att man giver kejsaren
skatt, och att han säger sig vara Messias, en konung.»
3. Då frågade Pilatus honom och sade: Är du judarnas konung?» Han
svarade honom och sade: »Du säger det själv.»

4. Men Pilatus sade till översteprästerna och till folket: »Jag
finner intet brottsligt hos denne man.»
5. Då blevo de ännu ivrigare och sade: »Han uppviglar med sin lära
folket i hela Judeen, allt ifrån Galileen och ända hit.»
6. När Pilatus hörde detta, frågade han om mannen var från
Galileen.
7. Och då han fick veta att han var från det land som lydde under
Herodes' välde, sände han honom bort till Herodes, som under
dessa dalar också var i Jerusalem.

8. När Herodes fick se Jesus, blev han mycket glad, ty han hade
sedan lång tid velat se honom; han hade nämligen hört talas om
honom, och han hoppades nu att få se honom göra något tecken.
9. Men fastän han ställde ganska många frågor på Jesus, svarade
denne honom intet.
10. Och översteprästerna och de skriftlärde stodo där och anklagade
honom häftigt.
11. Men Herodes och hans krigsfolk bemötte honom med förakt och
begabbade honom; och sedan de hade satt på honom en lysande
klädnad, sände de honom tillbaka till Pilatus.
12. Och Herodes och Pilatus blevo den dagen vänner med varandra;
Förut hade nämligen dem emellan rått ovänskap.

13. Sedan kallade Pilatus tillhopa översteprästerna och rådsherrarna
och folket
14. och sade till dem: »I haven fört till mig denne man och sagt att
han förleder folket; och jag har nu i eder närvaro anställt
rannsakning med honom, men icke funnit honom skyldig till något
av det som I anklagen honom för.
15. Och ej heller Herodes har funnit honom skyldig; han har ju sänt
honom tillbaka till oss. I sen alltså att denne icke har gjort
något som förtjänar döden.
16. Därför vill jag giva honom lös, medan jag har tuktat honom.»
18. Då skriade hela hopen och sade: »Hav bort denne, och giv oss
Barabbas lös.»
19. (Denne man hade blivit kastad i fängelse på grund av ett
upplopp, som hade ägt rum i staden, och för ett dråps skull.)
20. Åter talade Pilatus till dem, ty han önskade att kunna giva
Jesus lös.
21. Men de ropade emot honom: »Korsfäst, korsfäst honom!»
22. Då talade han till dem för tredje gången och frågade: »Vad ont
har denne då gjort? Jag har icke funnit honom skyldig till något
som förtjänar döden Därför vill jag giva honom lös, sedan jag
har tuktat honom.»
23. Men de lågo över honom med höga rop och begärde att han skulle
låta korsfästa honom; och deras rop blevo honom övermäktiga.
24. Då dömde Pilatus att så skulle ske, som de begärde.
25. Och han lösgav den man de begärde, den som hade blivit kastad i
fängelse för upplopp och dråp; men Jesus utlämnade han, för att
med honom skulle ske efter deras vilja.

26. När de sedan förde bort honom, fingo de fatt en man, Simon från
Cyrene, som kom utifrån marken; på honom lade de korset, för att
han skulle bära det efter Jesus.

27. Men en stor hop folk följde med honom, bland dem också kvinnor
som jämrade sig och gräto över honom.
28. Då vände Jesus sig om till dem och sade: »I Jerusalems döttrar,
gråten icke över mig, utan gråten över eder själva och över edra
barn.
29. Ty se, den tid skall komma, då man skall säga: 'Saliga äro de
ofruktsamma, de moderliv som icke hava fött barn, och de bröst
som icke hava givit di.'
30. Då skall man begynna säga till: bergen: 'Fallen över oss', och
till höjderna: 'Skylen oss.'
31. Ty om han gör så med det friska trädet, vad skall icke då ske
med det torra!»

32. Jämväl två andra, två ogärningsmän, fördes ut för att avlivas
tillika med honom.
33. Och när de hade kommit till den plats som kallades
»Huvudskallen» korsfäste de honom där, så ock ogärningsmännen,
den ene på högra sidan och den andre på vänstra.
34. Men Jesus sade. »Fader, förlåt dem; ty de veta icke vad de göra.
Och de delade hans kläder mellan sig och kastade lott om dem. --
35. Men folket stod och såg därpå. Och jämväl rådsherrarna drevo
gäck med honom och sade: »Andra har han hjälpt; nu må han hjälpa
sig själv, om han är Guds Smorde, den utvalde.»
36. Också krigsmännen gingo fram och begabbade honom och räckte
honom ättikvin
37. och sade: »Är du judarnas konung, så hjälp dig själv.»
38. Men över honom hade man ock satt upp en överskrift: »Denne är
judarnas konung.»

39. Och en av de ogärningsmän som voro där upphängda smädade honom
och sade: »Du är ju Messias; hjälp då dig själv och oss.»
40. Då tillrättavisade honom den andre och svarade och sade:
»Fruktar icke heller du Gud, du som är under samma dom?
41. Oss vederfares detta med all rätt, ty vi lida vad våra gärningar
äro värda, men denne man har intet ont gjort.»
42. Sedan sade han: »Jesus, tänk på mig, när du kommer i ditt rike.»
43. Han svarade honom: »Sannerligen säger jag dig: I dag skall du
vara med mig i paradiset.»

44. Det var nu omkring sjätte timmen; då kom över hela landet ett
mörker, som varade ända till nionde timmen,
45. i det att solen miste sitt sken. Och förlåten i templet rämnade
mitt itu.
46. Och Jesus ropade med hög röst och sade: »Fader, i dina händer
befaller jag min ande.» Och när han hade sagt detta, gav han upp
andan.
47. Men när hövitsmannen såg vad som skedde, prisade han Gud och
sade: »Så var då denne verkligen en rättfärdig man!»
48. Och när allt folket, de som hade kommit tillsammans för att se
härpå, sågo vad som skedde, slogo de sig för bröstet och vände
hem igen.
49. Men alla hans vänner stodo på avstånd och sågo detta, bland dem
också några kvinnor, de som hade följt med honom från Galileen.

50. Nu var där en rådsherre, vi namn Josef, en god och rättfärdig
man,
51. som icke hade samtyckt till deras rådslag och gärning. Han var
från Arimatea, en stad i Judeen; och han väntade på Guds rike.
52. Denne gick till Pilatus och utbad sig att få Jesu kropp.
53. Och han tog ned den och svepte den i en linneduk. Sedan lade han
den i en grav som var uthuggen i klippan, och där ännu ingen
hade varit lagd.
54. Det var då tillredelsedag, och sabbatsdagen begynte ingå.
55. Och de kvinnor, som med honom hade kommit från Galileen, följde
efter och sågo graven och sågo huru hans kropp lades ned däri.
56. Sedan vände de hem igen och redde till välluktande kryddor och
smörjelse; men på sabbaten voro de stilla, efter lagens bud.
*42/24 Evangelium enligt Lukas, 24 Kapitlet
Evangelium enligt Lukas, 24 Kapitlet

Änglar förkunna Jesu uppståndelse för
kvinnorna vid graven. Jesus uppenbarar
sig för två lärjungar på väg till Emmaus
och för de församlade lärjungarna i
Jerusalem, giver dem sin välsignelse,
upptages till himmelen.

1. Men på första veckodagen kommo de, tidigt i själva
dagbräckningen, till graven med de välluktande kryddor som de
hade tillrett.
2. Och de funno stenen vara bortvältrad från graven.
3. Då gingo de ditin, men funno icke Herren Jesu kropp.
4. När de nu icke visste vad de skulle tänka härom, se, då stodo
två man framför dem i skinande kläder.
5. Och de blevo förskräckta och böjde sina ansikten ned mot
jorden. Då sade mannen till dem »Varför söken I den levande
bland de döda?
6. Han är icke har, han är uppstånden. Kommen ihåg vad han talade
till eder, medan han ännu var i Galileen, huru han sade:
7. 'Människosonen måste bliva överlämnad i syndiga människors
händer och bliva korsfäst; men på tredje dagen skall han uppstå
igen.'»
8. Då kommo de ihåg hans ord.
9. Och de vände tillbaka från graven och omtalade allt detta för de
elva och för alla de andra. --
10. Kvinnorna voro Maria från Magdala och Johanna och den Maria som
var Jakobs moder. Och jämväl de andra kvinnorna instämde med dem
och sade detsamma till apostlarna.
11. Deras ord syntes dock för dessa vara löst tal, och de trodde dem
icke.
12. Men Petrus stod upp och skyndade till graven; och när han lutade
sig ditin såg han där allenast linnebindlarna. Sedan gick han
hem till sitt, uppfylld av förundran över det som hade skett.
13. Men två av dem voro samma dag stadda på vandring till en by som
hette Emmaus, och som låg sextio stadiers väg från Jerusalem.
14. Och de samtalade med varandra om allt detta som hade skett.
15. Medan de nu samtalade och överlade med varandra, nalkades Jesus
själv och gick med dem.
16. Men deras ögon voro tillslutna, så att de icke kände igen honom.
17. Och han sade till dem: »Vad är det I talen om med varandra,
medan I gån här?» Då stannade de och sågo bedrövade ut.
18. Och den ene, som hette Kleopas, svarade och sade till honom: »Du
är väl en främling i Jerusalem, den ende som icke har hört vad
där har skett i dessa dagar?»
19. Han frågade dem: »Vad då?» De svarade honom: »Det som har skett
med Jesus från Nasaret, vilken var en profet, mäktig i gärningar
och ord inför Gud och allt folket:
20. huru nämligen våra överstepräster och rådsherrar hava utlämnat
honom till att dömas till döden och hava korsfäst honom.
21. Men vi hoppades att han var den som skulle förlossa Israel. Och
likväl, till allt detta kommer att det redan är tredje dagen
sedan detta skedde.
22. Men nu hava därjämte några av våra kvinnor gjort oss häpna; ty
sedan de bittida på morgonen hade varit vid graven
23. och icke funnit hans kropp, kommo de igen och sade att de till
och med hade sett en änglasyn, och änglarna hade sagt att han
levde.
24. Och när några av dem som voro. med oss gingo bort till graven,
funno de det vara så som kvinnorna hade sagt, men honom själv
sågo de icke.»

25. Då sade han till dem: »O, huru oförståndiga ären I icke och
tröghjärtade till att tro på allt vad profeterna hava talat!
26. Måste icke Messias lida detta, för I att så ingå i sin
härlighet?»
27. Och han begynte att genomgå Moses och alla profeterna och
uttydde för dem vad som i alla skrifterna var sagt om honom.
28. När de nu nalkades byn dit de voro på väg, ställde han sig som
om han ville gå vidare.
29. Men de nödgade honom och sade: »Bliv kvar hos oss, ty det lider
mot aftonen, och dagen nalkas redan sitt slut.» Då gick han
ditin och stannade kvar hos dem.
30. Och när han nu låg till bords med dem, tog han brödet och
välsignade och bröt det och räckte åt dem.
31. Därvid öppnades deras ögon, så att de kände igen honom. Men då
försvann han ur deras åsyn.

32. Och de sade till varandra: »Voro icke våra hjärtan brinnande i
oss, när han talade med oss på vägen och uttydde skrifterna för
oss?»
33. Och i samma stund stodo de upp och vände tillbaka till
Jerusalem; och de funno där de elva församlade, så ock de andra
som hade slutit sig till dem.
34. Och dessa sade: »Herren är verkligen uppstånden, och han har
visat sig för Simon.»
35. Då förtäljde de själva vad som hade skett på vägen, och huru han
hade blivit igenkänd av dem, när han bröt brödet.

36. Medan de nu talade härom, stod han själv mitt ibland dem och
sade till dem: »Frid vare med eder.
37. Då blevo de förfärade och uppfylldes av fruktan och trodde att
det var en ande de sågo.
38. Men han sade till dem: »Varför ären I så förskräckta, och varför
uppstiga tvivel i edra hjärtan?
39. Sen här mina händer och mina fötter, och sen att det är jag
själv; ja, tagen på mig och sen. En ande har ju icke kött och
ben, såsom I sen mig hava.»
40. Och när han hade sagt detta, visade han dem sina händer och sina
fötter.
41. Men då de ännu icke trodde, för glädjes skull, utan allenast
förundrade sig, sade han till dem: »Haven I här något att äta?»
42. Då räckte de honom ett stycke stekt fisk och något av en
honungskaka;
43. och han tog det och åt därav i deras åsyn.

44. Och han sade till dem: »Det är såsom jag sade till eder, medan
jag ännu var bland eder, att allt måste fullbordas, som är
skrivet om mig i Moses' lag och hos profeterna och i psalmerna.»
45. Därefter öppnade han deras sinnen, så att de förstodo skrifterna.
46. Och han sade till dem: »Det är så skrivet, att Messias skulle
lida och på tredje dagen uppstå från de döda,
47. och att bättring till syndernas förlåtelse i hans namn skulle
predikas bland alla folk, och först i Jerusalem.
48. I kunnen vittna härom.
49. Och se, jag vill sända till eder vad min Fader har utlovat. Men
I skolen stanna kvar här i staden, till dess I från höjden
bliven beklädda med kraft.»

50. Sedan förde han dem ut till Betania; och där lyfte han upp sina
händer och välsignade dem.
51. Och medan han välsignade dem, försvann han ifrån dem och blev
upptagen till himmelen.
52. Då tillbådo de honom och vände sedan tillbaka till Jerusalem,
uppfyllda av stor glädje.
53. Och de voro sedan alltid i helgedomen och lovade Gud.
@c -*- 1917 -*-
@c Peik J Stromsholm och hans vänner har knappat in hela Johannes Evangelium.
*43/ Evangelium enligt Johannes
@c $Id: 43.txt,v 1.19 1998/11/28 17:18:39 ceder Exp $
*43/01 Evangelium enligt Johannes, 1 Kapitlet
Evangelium enligt Johannes, 1 Kapitlet

Det gudomliga Ordets människoblivande i
Jesus Kristus. Johannes döparens
vittnesbörd. Jesu första lärjungar.

1. I begynnelsen var Ordet, och Ordet var hos Gud, och Ordet var
Gud.
2. Detta var i begynnelsen hos Gud.
3. Genom det har allt blivit till, och utan det har intet blivit
till, som är till.
4. I det var liv, och livet var människornas ljus.
5. Och ljuset lyser i mörkret, och mörkret har icke fått makt
därmed.

6. En man uppträdde, sänd av Gud; hans namn var Johannes.
7. Han kom såsom ett vittne, för att vittna om ljuset, på det att
alla skulle komma till tro genom honom.
8. Icke var han ljuset, men han skulle vittna om ljuset.
9. Det sanna ljuset, det som lyser över alla människor, skulle nu
komma i världen.
10. I världen var han, och genom honom hade världen blivit till, men
världen ville icke veta av honom.
11. Han kom till sitt eget, och hans egna togo icke emot honom.
12. Men åt alla dem som togo emot honom gav han makt att bliva Guds
barn, åt dem som tro på hans namn;
13. och de hava blivit födda, icke av blod, ej heller av köttslig
vilja, ej heller av någon mans vilja, utan av Gud.

14. Och Ordet vart kött och tog sin boning ibland oss, och vi sågo
hans härlighet, vi sågo likasom en enfödd Sons härlighet från
sin Fader, och han var full av nåd och sanning.
15. Johannes vittnar om honom, han ropar och säger: »Det var om
denne jag sade: 'Den som kommer efter mig, han är före mig; ty
han var förr än jag.'»
16. Av hans fullhet hava vi ju alla fått, ja, nåd utöver nåd;
17. ty genom Moses blev lagen given, men nåden och sanningen hava
kommit genom Jesus Kristus.
18. Ingen har någonsin sett Gud; den enfödde Sonen, som är i Faderns
sköte[1], han har kungjort vad Gud är.

19. Och detta är vad Johannes vittnade, när judarna hade sänt till
honom präster och leviter från Jerusalem för att fråga honom vem
han var.
20. Han svarade öppet och förnekade icke; han sade öppet: »Jag är
icke Messias.»
21. Åter frågade de honom: »Vad är du då? Är du Elias?» Han
svarade: »Det är jag icke.» -- »Är du Profeten?» Han svarade:
»Nej.»
22. Då sade de till honom: »Vem är du då? Säg oss det, så att vi
kunna giva dem svar, som hava sänt oss. Vad säger du om dig
själv?»
23. Han svarade: »Jag är rösten av en som ropar i öknen: 'Jämnen
vägen för Herren', såsom profeten Esaias sade.»
24. Och männen voro utsända ifrån fariséerna.
25. Och de frågade honom och sade till honom: »Varför döper du då,
om du icke är Messias, ej heller Elias, ej heller Profeten?»
26. Johannes svarade dem och sade: »Jag döper i vatten; men mitt
ibland eder står en som I icke kännen:
27. han som kommer efter mig[2], vilkens skorem jag icke är värdig
att upplösa.»

28. Detta skedde i Betania, på andra sidan Jordan, där Johannes
döpte.

29. Dagen därefter såg han Jesus nalkas; då sade han: »Se, Guds
Lamm, som borttager världens synd!
30. Om denne var det som jag sade: 'Efter mig kommer en man som är
före mig; ty han var förr än jag.'
31. Och jag kände honom icke; men för att han skall bliva uppenbar för
Israel, därför är jag kommen och döper i vatten.»
32. Och Johannes vittnade och sade: »Jag såg Anden såsom en duva
sänka sig ned från himmelen; och han förblev över honom.
33. Och jag kände honom icke; men den som sände mig till att döpa i
vatten, han sade till mig: 'Den över vilken du får se Anden
sänka sig ned och förbliva, han är den som döper i helig ande.'
34. Och jag har sett det, och jag har vittnat att denne är Guds
Son.»

35. Dagen därefter stod Johannes åter där med två av sina lärjungar.
36. När då Jesus kom gående, såg Johannes på honom och sade: »Se,
Guds Lamm!»
37. Och de två lärjungarna hörde hans ord och följde Jesus.
38. Då vände sig Jesus om, och när han såg att de följde honom,
frågade han dem: »Vad viljen I?» De svarade honom: »Rabbi» (det
betyder mästare) »var bor du?»
39. Han sade till dem: »Kommen och sen.» Då gingo de med honom och
sågo var han bodde; och de stannade den dagen hos honom. --
Detta skedde vid den tionde timmen.
40. En av de två som hade hört var Johannes sade, och som hade följt
Jesus, var Andreas, Simon Petrus' broder.
41. Denne träffade först sin broder Simon och sade till honom: »Vi
hava funnit Messias» (det betyder detsamma som Kristus).[3]
42. Och han förde honom till Jesus. Då såg Jesus på honom och sade:
»Du är Simon, Johannes' son; du skall heta Cefas» (det betyder
detsamma som Petrus).[4]

43. Dagen därefter ville Jesus gå därifrån till Galileen, och han
träffade då Filippus. Och Jesus sade till honom: »Följ mig.»
44. Och Filippus var från Betsaida, Andreas' och Petrus' stad.

45. Filippus träffade Natanael och sade till honom: »Den som Moses
har skrivit om i lagen och som profeterna hava skrivit om, honom
hava vi funnit, Jesus, Josefs son, från Nasaret.»
46. Natanael sade till honom: »Kan något gott komma från Nasaret?»
Filippus svarade honom: »Kom och se.»
47. När nu Jesus såg Natanael nalkas, sade han om honom: »Se, denne
är en rätt israelit, i vilken icke finnes något svek.»
48. Natanael frågade honom: »Huru kunna du känna mig?» Jesus svarade
och sade till honom: »Förrän Filippus kallade dig, såg jag dig,
där du var under fikonträdet.»
49. Natanael svarade honom: »Rabbi, du är Guds Son, du är Israels
konung.»
50. Jesus svarade och sade till honom: »Eftersom jag sade dig att
@c Norman har inget frågetecken på nästa rad.
jag såg dig under fikonträdet, tror du? Större ting än vad
detta är skall du få se.»
51. Därefter sade han till honom: »Sannerligen, sannerligen säger
jag eder: I skolen få se himmelen öppen och Guds änglar fara upp
och fara ned över Människosonen.»

[1] Eller: Ingen har någonsin sett Gud; en enfödd Gud, han som är i
Faderns sköte, osv.
@c Denna fotnot skall nog ej finnas. Finns i Norman.
[2] vilken har varit före mig.
[3] Båda orden betyda den smorde; det förra är arameiska, det senare
grekiska.
[4] Det arameiska ordet kefa betyder klippa -- Jfr Matt. 16:18.
*43/02 Evangelium enligt Johannes, 2 Kapitlet
Evangelium enligt Johannes, 2 Kapitlet

Jesus gör vid ett bröllop i Kana sitt
första under, kommer vid påskhögtiden
till Jerusalem, rensar helgedomen.

1. På tredje dagen var ett bröllop i Kana i Galileen, och Jesu
moder var där.
2. Också Jesus och hans lärjungar blevo bjudna till bröllopet.
3. Och vinet begynte taga slut. Då sade Jesu moder till honom: »De
hava intet vin.»
4. Jesus svarade henne: »Låt mig vara, moder; min stund är ännu
icke kommen.»
5. Hans moder sade då till tjänarna: »Vadhelst han säger till eder,
det skolen I göra.»
6. Nu stodo där sex stenkrukor, sådana som judarna hade för sina
reningar; de rymde två eller tre bat-mått var.
7. Jesus sade till dem: »Fyllen krukorna med vatten.» Och de fyllde
dem ända till brädden.
8. Sedan sade han till dem: »Ösen nu upp och bären till
övertjänaren.» Och de gjorde så.
9. Och övertjänaren smakade på vattnet, som nu hade blivit vin; och
han visste icke varifrån det hade kommit, vilket däremot
tjänarna visste, de som hade öst upp vattnet. Då kallade
övertjänaren på brudgummen.
10. och sade till honom: »Man brukar eljest alltid sätta fram det
goda vinet, och sedan, när gästerna hava fått för mycket, det
som är sämre. Du har gömt det goda vinet ända tills nu.»
11. Detta var det första tecknet som Jesus gjorde. Han gjorde det i
Kana i Galileen och uppenbarade så sin härlighet; och hans
lärjungar trodde på honom.

12. Därefter begav han sig ned till Kapernaum med sin moder och sina
bröder och sina lärjungar; och där stannade de några få dagar.
13. Judarnas påsk var nu nära, och Jesus begav sig då upp till
Jerusalem.
14. Och när han fick i helgedomen se huru där sutto män som sålde
fäkreatur och får och duvor, och huru växlare sutto där.
15. Då gjorde han sig ett gissel av tåg och drev dem alla ut ur
helgedomen, med får och fäkreatur, och slog ut växlarnas
penningar och stötte omkull deras bord.
16. Och till duvomånglarna sade han: »Tagen bort detta härifrån;
gören icke min Faders hus till ett marknadshus.»
17. Hans lärjungar kommo då ihåg att det var skrivet: »Nitälskan för
ditt hus skall förtära mig.»
18. Då togo judarna till orda och sade till honom: »Vad för tecken
låter du oss se, eftersom du gör på detta sätt?»
19. Jesus svarade och sade till dem: »Bryten ned detta tempel, så
skall jag inom tre dagar låta det uppstå igen.»
20. Då sade judarna: »I fyrtiosex år har man byggt på detta tempel,
och du skulle låta det uppstå igen inom tre dagar?»
21. Men det var om sin kropps tempel han talade.
22. Sedan, när han hade uppstått från de döda, kommo hans lärjungar
ihåg att han hade sagt detta; och de trodde då skriften och det
ord som Jesus hade sagt.
23. Medan han nu var i Jerusalem, under påsken, vid högtiden, kommo
många till tro på hans namn, när de sågo de tecken som han
gjorde.
24. Men själv betrodde sig Jesus icke åt dem, eftersom han kände
alla
25. och icke behövde någon annans vittnesbörd om människorna; ty av
sig själv visste han vad i människan var.
*43/03 Evangelium enligt Johannes, 3 Kapitlet
Evangelium enligt Johannes, 3 Kapitlet

Jesu samtal med Nikodemus. Johannes
döparens sista vittnesbörd.

1. Men bland fariséerna var en man som hette Nikodemus, en av
judarnas rådsherrar.
2. Denne kom till Jesus om natten och sade till honom: »Rabbi, vi
veta att det är från Gud du har kommit såsom lärare; ty ingen
kan göra sådana tecken som du gör, om icke Gud är med honom.»
3. Jesus svarade och sade till honom: »Sannerligen, sannerligen
säger jag dig: Om en människa icke bliver född på nytt[1], så
kan hon icke få se Guds rike.»
4. Nikodemus sade till honom: »Huru kan en människa födas, när hon
är gammal? Icke kan hon väl åter gå in i sin moders liv och
födas?»
5. Jesus svarade: »Sannerligen, sannerligen säger jag dig: Om en
människa icke bliver född av vatten och ande, så kan hon icke
komma in i Guds rike.
6. Det som är fött av kött, det är kött; och det som är fött av
Anden, det är ande.
7. Förundra dig icke över att jag sade dig att I måsten födas på
nytt.
8. Vinden blåser vart den vill, och du hör dess sus, men du vet
icke varifrån den kommer, eller vart den far; så är det med var
och en som är född av Anden[2].»
9. Nikodemus svarade och sade till honom: »Huru kan detta ske?»
10. Jesus svarade och sade till honom: »Är du Israels lärare och
förstår icke detta?
11. Sannerligen, sannerligen säger jag dig: Vad vi veta, det tala
vi, och vad vi hava sett, det vittna vi om, men vårt vittnesbörd
tagen I icke emot.
12. Tron i icke, när jag talar till eder om jordiska ting, huru
skolen I då kunna tro, när jag talar till eder om himmelska
ting?
13. Och likväl har ingen stigit upp till himmelen, utom den som steg
ned från himmelen, Människosonen, som var i himmelen.
14. Och såsom Moses upphöjde ormen i öknen, så måste Människosonen
bliva upphöjd,
15. så att var och en som tror skall i honom hava evigt liv.
16. Ty så älskade Gud världen, att han utgav sin enfödde Son, på det
att var och en som tror på honom skall icke förgås, utan hava
evigt liv.
17. Ty icke sände Gud sin Son i världen för att döma världen, utan
för att världen skulle bliva frälst genom honom.
18. Den som tror på honom, han bliver icke dömd, men den som icke
tror, han är redan dömd, eftersom han icke tror på Guds enfödde
Sons namn.
19. Och detta är domen, att när ljuset hade kommit i världen,
människorna dock älskade mörkret mer än ljuset, eftersom deras
gärningar voro onda,
20. Ty var och en som gör vad ont är, han hatar ljuset och kommer
icke till ljuset, på det att hans gärningar icke skola bliva
blottade.
21. Men den som gör sanningen, han kommer till ljuset, för att det
skall bliva uppenbart att hans gärningar äro gjorda i Gud.»

22. Därefter begav sig Jesus med sina lärjungar till den judiska
landsbygden, och där vistades han med dem och döpte.
23. Men också Johannes döpte, i Enon, nära Salim, ty där fanns
mycket vatten; och folket kom dit och lät döpa sig.
24. Johannes hade nämligen ännu icke blivit kastad i fängelse.
25. Då uppstod mellan Johannes' lärjungar och en jude en tvist om
reningen.
26. Och de kommo till Johannes och sade till honom: »Rabbi, se, den
som var hos dig på andra sidan Jordan, den som du har vittnat
om, han döper, och alla komma till honom.»
27. Johannes svarade och sade: »En människa kan intet taga, om det
icke bliver henne givet från himmelen.»
28. I kunnen själva giva mig det vittnesbördet att jag sade: 'Icke
är jag Messias; jag är allenast sänd framför honom.'
29. Brudgum är den som har bruden; men brudgummens vän, som står där
och hör honom, han gläder sig storligen åt brudgummens röst. Den
glädjen är mig nu given i fullt mått.
30. Det är såsom sig bör att han växer till, och att jag
förminskas. --
31. Den som kommer ovanifrån, han är över alla; den som är från
jorden, han är av jorden, och av jorden talar han. Ja, den som
kommer från himmelen, han är över alla,
32. och vad han har sett och hört, det vittnar han om; och likväl
tager ingen emot hans vittnesbörd.
33. Men om någon tager emot hans vittnesbörd, så bekräftar han
därmed att Gud är sannfärdig.
34. Ty den som Gud har sänt, han talar Guds ord; Gud giver nämligen
icke Anden efter mått.
35. Fadern älskar Sonen, och allt har han givit i hans hand.
36. Den som tror på Sonen, han har evigt liv; men den som icke
hörsammar Sonen, han skall icke få se livet, utan Guds vrede
förbliver över honom.»

[1] Grundtextens uttryck har den dubbla betydelsen på nytt och
ovanifrån; jfr v. 31.
[2] Grundtexten har här samma uttryck för vind som för ande.
*43/04 Evangelium enligt Johannes, 4 Kapitlet
Evangelium enligt Johannes, 4 Kapitlet

Jesus samtalar med en samaritisk kvinna,
mottages med tro av samariterna, botar
en kunglig tjänstemans son.

1. Men Herren fick nu veta att fariséerna hade hört hurusom Jesus
vann flera lärjungar och döpte flera än Johannes;
2. dock var det icke Jesus själv som döpte, utan hans lärjungar.
3. Då lämnade han Judeen och begav sig åter till Galileen.
4. Därvid måste han taga vägen genom Samarien.
5. Så kom han till en stad i Samarien som hette Sykar, nära det
jordstycke som Jakob gav åt sin son Josef.
6. Och där var Jakobs brunn. Eftersom nu Jesus var trött av
vandringen, satte han sig strax ned vid brunnen. Det var vid den
sjätte timmen.
7. Då kom en samaritisk kvinna för att hämta vatten. Jesus sade
till henne: »Giv mig att dricka.»
8. Hans lärjungar hade nämligen gått in i staden för att köpa mat.
9. Då sade den samaritiska kvinnan till honom: »Huru kan du, som är
jude, bedja mig, som är en samaritisk kvinna, om något att
dricka?» Judarna hava nämligen ingen umgängelse med samariterna.
10. Jesus svarade och sade till henne: »Förstode du Guds gåva, och
vem den är som säger till dig: 'Giv mig att dricka', så skulle i
stället du hava bett honom, och han skulle då hava givit dig
levande vatten[1].»
11. Kvinnan sade till honom: »Herre, du har ju intet att hämta upp
vatten med, och brunnen är djup. Varifrån får du då det friska
vattnet?»
12. Icke är du väl förmer än vår fader Jakob, som gav oss brunnen
och själv med sina barn och sin boskap drack ur den?»
13. Jesus svarade och sade till henne: »Var och en som dricker av
detta vatten, han bliver törstig igen;
14. men den som dricker av det vatten som jag giver honom, han skall
aldrig någonsin törsta, utan det vatten jag giver honom skall
bliva i honom en källa vars vatten springer upp med evigt liv.»
15. Kvinnan sade till honom: »Herre, giv mig det vattnet, så att jag
icke mer behöver törsta och komma hit för att hämta vatten.»
16. Han sade till henne: »Gå och hämta din man, och kom sedan
tillbaka.»
17. Kvinnan svarade och sade: »Jag har ingen man.» Jesus sade till
henne: »Du har rätt i vad du säger, att du icke har någon man.»
18. Ty fem män har du haft, och den du nu har är icke din man; däri
sade du sant.
19. Då sade kvinnan till honom: »Herre, jag ser att du är en profet.
20. Våra fäder hava tillbett på detta berg, men I sägen att i
Jerusalem den plats finnes, där man bör tillbedja.»
21. Jesus sade till henne: »Tro mig, kvinna: den tid kommer, då det
varken är på detta berg eller i Jerusalem som I skolen tillbedja
Fadern.
22. I tillbedjen vad I icke kännen, vi tillbedja vad vi känna -- ty
frälsningen kommer från judarna --
23. men den tid skall komma, ja, den är redan inne, då sanna
tillbedjare skola tillbedja Fadern i ande och sanning; ty sådana
tillbedjare vill Fadern hava.
24. Gud är ande, och de som tillbedja måste tillbedja i ande och
sanning.»
25. Kvinnan sade till honom: »Jag vet att Messias skall komma, han
som ock kallas Kristus; när han kommer, skall han förkunna oss
allt.»
26. Jesus svarade henne: »Jag, som talar med dig, är den du nu
nämnde.»
27. I detsamma kommo hans lärjungar; och de förundrade sig över att
han talade med en kvinna. Dock frågade ingen vad han ville
henne, eller varför han talade med henne.
28. Men kvinnan lät sin kruka stå och gick in i staden och sade till
folket:
29. »Kommen och sen en man som har sagt mig allt vad jag har
gjort. Månne icke han är Messias?»
30. Då gingo de ut ur staden och kommo till honom.
31. Under tiden bådo lärjungarna honom och sade: »Rabbi, tag och
ät.»
32. Men han svarade dem: »Jag har mat att äta som I icke veten om.»
33. Då sade lärjungarna till varandra: »Kan väl någon hava burit mat
till honom?»
34. Jesus sade till dem: »Min mat är att göra dens vilja, som har
sänt mig, och att fullborda hans verk.»
35. I sägen ju att det ännu är fyra månader innan skördetiden
kommer. Men se, jag säger eder: Lyften upp edra ögon, och sen på
fälten, huru de hava vitnat till skörd.
36. Redan nu får den som skördar uppbära sin lön och samla in frukt
till evigt liv; så kunna den som sår och den som skördar
tillsammans glädja sig.
37. Ty här sannas det ordet, att en är den som sår och en annan den
som skördar.
38. Jag har sänt eder att skörda, där I icke haven arbetat. Andra
hava arbetat, och I haven fått gå in i deras arbete[2].»

39. Och många samariter från den staden kommo till tro på honom för
kvinnans ords skull, då hon vittnade att han hade sagt henne
allt vad hon hade gjort.
40. När sedan samariterna kommo till honom, både de honom att stanna
kvar hos dem. Så stannade han där i två dagar.
41. Och långt flera kommo då till tro för hans egna ords skull.
42. Och de sade till kvinnan: »Nu är det icke mer för dina ords
skull som vi tro, ty vi hava nu själva hört honom, och vi veta
nu att han i sanning är världens Frälsare.»

43. Men efter de två dagarna gick han därifrån till Galileen.
44. Ty Jesus vittnade själv att en profet icke är aktad i sitt eget
fädernesland.
45. När han nu kom till Galileen, togo galiléerna vänligt emot
honom, eftersom de hade sett allt vad han hade gjort i Jerusalem
vid högtiden. Också de hade nämligen varit där vid högtiden.
46. Så kom han åter till Kana i Galileen, där han hade gjort vattnet
till vin. I Kapernaum fanns då en man i konungens tjänst,
vilkens son låg sjuk.
47. När han nu hörde att Jesus hade kommit från Judeen till
Galileen, begav han sig åstad till honom och bad att han skulle
komma ned och bota hans son; ty denne låg för döden.
48. Då sade Jesus till honom: »Om I icke sen tecken och under, så
tron I icke.»
49. Mannen sade till honom: »Herre, kom ned, förrän mitt barn dör.»
50. Jesus svarade honom: »Gå, din son får leva.» Då trodde mannen
det ord som Jesus sade till honom, och gick.
51. Och medan han ännu var på vägen hem, mötte honom hans tjänare
och sade: »Din son kommer att leva.»
52. Då frågade han dem vid vilken timme det hade blivit bättre med
honom. De svarade honom: »I går vid den sjunde timmen lämnade
febern honom.»
53. Då märkte fadern att det hade skett just den timme då Jesus sade
till honom: »Din son får leva.» Och han kom till tro, så ock
hela hans hus.
54. Detta var nu åter ett tecken, det andra i ordningen som Jesus
gjorde, sedan han hade kommit från Judeen till Galileen.

[1] Grundtextens uttryck, som bokstavligen betyder levande vatten,
har vanligen betydelsen friskt, rinnande vatten; kvinnan fattar
uttrycket i den senare betydelsen.
[2] Eller: Jag har sänt eder att skörda, där I icke haven arbetat.
Andra hava arbetat, och deras arbete har kommit eder till godo.
*43/05 Evangelium enligt Johannes, 5 Kapitlet
Evangelium enligt Johannes, 5 Kapitlet

Jesus botar på en sabbat en sjuk vid
Betesda, förföljes därför såsom
sabbatsbrytare, försvarar sig och
vittnar om sitt förhållande till Fadern.

1. Därefter inföll en av judarnas högtider, och Jesus for upp till
Jerusalem.
2. Vid Fårporten i Jerusalem ligger en damm, på hebreiska kallad
Betesda, och invid den finnas fem pelargångar.
3. I dessa lågo många sjuka, blinda, halta, förtvinade.
4. [1]
5. Där fanns nu en man som hade varit sjuk i trettioåtta år.
6. Då Jesus fick se denne, där han låg, och fick veta att han redan
lång tid hade varit sjuk, sade han till honom: »Vill du bliva
frisk?»
7. Den sjuke svarade honom: »Herre, jag har ingen som hjälper mig
ned i dammen, när vattnet har kommit i rörelse; och så stiger en
annan ditned före mig, medan jag ännu är på väg.»
8. Jesus sade till honom: »Stå upp, tag din säng och gå.»
9. Och strax blev mannen frisk och tog sin säng och gick. Men det
var sabbat den dagen.
10. Därför sade judarna till mannen som hade blivit botad: »Det är
sabbat; det är icke lovligt för dig att bära sängen.»
11. Men han svarade dem: »Den som gjorde mig frisk, han sade till
mig: 'Tag din säng och gå.'»
12. Då frågade de honom: »Vem var den mannen som sade till dig att
du skulle taga sin säng och gå?»
13. Men mannen som hade blivit botad visste icke vem det var; ty
Jesus hade dragit sig undan, eftersom mycket folk var där på
platsen. --
14. Sedan träffade Jesus honom i helgedomen och sade till honom:
»Se, du har blivit frisk; synda icke härefter, på det att icke
något värre må vederfaras dig.»
15. Mannen gick då bort och omtalade för judarna, att det var Jesus
som hade gjort honom frisk.
@c Denna fotnot finns ej i ceders NT.
16. Därför förföljde nu judarna Jesus[2], eftersom han gjorde
sådant på sabbaten.
17. Men han svarade dem: »Min Fader verkar ännu alltjämt; så verkar
ock jag.»
18. Och därför stodo judarna ännu mer efter att döda honom, eftersom
han icke allenast ville göra sabbaten om intet, utan ock kallade
Gud sin Fader och gjorde sig själv lik Gud.

19. Då talade Jesus åter och sade till dem: »Sannerligen,
sannerligen säger jag eder: Sonen kan icke göra något av sig
själv, utan han gör allenast vad han ser Fadern göra; ty vad han
gör, det gör likaledes ock Sonen.
20. Ty Fadern älskar Sonen och låter honom se allt vad han själv
gör; och större gärningar, än dessa äro, skall han låta honom
se, så att I skolen förundra eder.
21. Ty såsom Fadern uppväcker döda och gör dem levande, så gör ock
Sonen levande vilka han vill.
22. Icke heller dömer Fadern någon, utan all dom har han överlåtit
åt Sonen,
23. för att alla skola ära Sonen såsom de ära Faderns. Den som icke
ärar Sonen, han ärar icke heller Fadern, som har sänt honom.
24. Sannerligen, sannerligen säger jag eder: Den som hör mina ord
och tror honom som har sänt mig, han har evigt liv och kommer
icke under någon dom, utan har övergått från döden till livet.
25. Sannerligen säger jag eder: Den stund kommer, jag, den är redan
inne, så de döda skola höra Guds Sons röst, och de som höra den
skola bliva levande.
26. Ty såsom Fadern har liv i sig själv, så har han ock givit åt
Sonen att hava liv i sig själv.
27. Och han har givit honom makt att hålla dom, eftersom han är
Människoson.
28. Förundren eder icke över detta. Ty den stund kommer, då alla som
äro i gravarna skola höra hans röst
29. och gå ut ur dem: de som hava gjort vad gott är skola uppstå
till liv, och de som hava gjort vad ont är skola uppstå till
dom.
30. Jag kan icke göra något av mig själv. Såsom jag hör, så dömer
jag; och min dom är rättvis, ty jag söker icke min vilja, utan
dens vilja, som har sänt mig.
31. Om jag själv vittnar om mig, så gäller icke mitt vittnesbörd.
32. Men det är en annan som vittnar om mig, och jag vet att hans
vittnesbörd om mig är sant.
33. I haven sänt bud till Johannes, och han har vittnat för
sanningen,
34. Dock, det är icke av någon människa som jag tager emot
vittnesbörd om mig; men jag säger detta, för att I skolen bliva
frälsta.
35. Han var den brinnande, skinande lampan, och för en liten stund
villen I fröjdas i dess ljus.
36. Men jag har ett vittnesbörd om mig, som är förmer än Johannes'
vittnesbörd: de gärningar som Fadern har givit mig att
fullborda, just de gärningar som jag gör, de vittna om mig, att
Fadern har sänt mig.
37. Ja, Fadern, som har sänt mig, han har själv vittnat om mig. Hans
röst haven I aldrig någonsin hört, ej heller haven I sett hans
gestalt,
38. och hans ord haven I icke låtit förbliva i eder. Ty den han har
sänt, honom tron I icke.
39. I rannsaken skrifterna, därför att I menen eder i dem hava evigt
liv; och det är dessa som vittna om mig.
40. Men I viljen icke komma till mig för att få liv.
41. Jag tager icke emot pris av människor;
42. men jag känner eder och vet att I icke haven Guds kärlek i eder.
43. Jag har kommit i min Faders namn, och I tagen icke emot mig;
kommer en annan i sitt eget namn, honom skolen I nog mottaga.
44. Huru skullen I kunna tro, I som tagen emot pris av varandra och
icke söken det pris som kommer från honom som allena är Gud?
45. Menen icke att det är jag som skall anklaga eder hos Fadern.
Den som anklagar eder är Moses, han till vilken I sätten edert
hopp.
46. Trodden I Moses, så skullen I ju tro mig, ty om mig har han
skrivit.
47. Men tron I icke hans skrifter, huru skolen I då kunna tro mina
ord?»

@c Ska fotnoten se ut så här? Ska den finnas?
@c [1] som väntade på att vattnet skulle uppröras. 4. Ty en ängel steg
@c tidtals ned i dammen och upprörde vattnet. Den som nu först steg ned
@c i vattnet, sedan det hade blivit upprört, han blev frisk, med vilken
@c sjukdom han än var behäftad.
[2] och sökte att döda honom.
*43/06 Evangelium enligt Johannes, 6 Kapitlet
Evangelium enligt Johannes, 6 Kapitlet

Jesus bespisar fem tusen män, går på
vattnet, undervisar om livets bröd,
bekännes av Petrus vara »Guds Helige».

1. Därefter for Jesus över Galileiska sjön, »Tiberias' sjö».
2. Och mycket folk följde efter honom, därför att de sågo de tecken
som han gjorde med de sjuka.
3. Men Jesus gick upp på berget och satte sig där med sina
lärjungar.
4. Och påsken, judarnas högtid, var nära.
5. Då nu Jesus lyfte upp sina ögon och såg att mycket folk kom till
honom, sade han till Filippus: »Varifrån skola vi köpa bröd, så
att dessa få äta?»
6. Men detta sade han för att sätta honom på prov, ty själv visste
han vad han skulle göra.
7. Filippus svarade honom: »Bröd för två hundra silverpenningar[1]
vore icke nog för att var och en skulle få ett litet stycke.»
8. Då sade till honom en annan av hans lärjungar, Andreas, Simon
Petrus' broder:
9. »Här är en gosse som har fem kornbröd och två fiskar; men vad
förslår det för så många?»
10. Jesus sade: »Låten folket lägga sig här.» Och på det stället var
mycket gräs. Då lägrade sig männen där, och deras antal var vid
pass fem tusen.
11. Därefter tog Jesus bröden och tackade Gud och delade ut åt dem
som hade lagt sig ned där, likaledes ock av fiskarna, så mycket
de ville hava.
12. Och när de voro mätta, sade han till sina lärjungar: »Samlen
tillhopa de överblivna styckena, så att intet förfares.»
13. Då samlade de dem tillhopa och fyllde tolv korgar med stycken,
som av de fem kornbröden hade blivit över efter dem som hade
ätit.
14. Då nu människorna hade det tecken som han hade gjort, sade de:
»Denne är förvisso Profeten som skulle komma i världen.»
15. När då Jesus märkte att de tänkte komma och med våld föra honom
med sig och göra honom till konung, drog han sig åter undan till
berget, helt allena.

16. Men när det blev afton, gingo hans lärjungar ned till sjön
17. och stego i en båt för att fara över sjön till Kapernaum. Det
hade då redan blivit mörkt, och Jesus hade ännu icke kommit till
dem;
18. och sjön gick hög, ty det blåste hårt.
19. När de så hade rott vid pass tjugufem eller trettio stadier,
fingo de se Jesus komma gående på sjön och nalkas båten. Då
blevo de förskräckta.
20. Men han sade till dem: »Det är jag; varen icke förskräckta.»
21. De ville då taga honom upp i båten; och strax var båten framme
vid landet dit de foro.

22. Dagen därefter hände sig detta. Folket som stod kvar på andra
sidan sjön hade lagt märke till att där icke fanns mer än en
enda båt, och att Jesus icke hade stigit i den båten med sina
lärjungar, utan att lärjungarna hade farit bort allena.
23. Andra båtar hade likväl kommit från Tiberias och lagt till nära
det ställe där folket bespisades efter det att Herren hade
uttalat tacksägelsen.
24. När alltså folket nu såg att Jesus icke var där, ej heller hans
lärjungar, stego de själva i båtarna och foro till Kapernaum för
att söka efter Jesus.
25. Och då de funno honom där på andra sidan sjön, frågade de honom:
»Rabbi, när kom du hit?»
26. Jesus svarade dem och sade: »Sannerligen, sannerligen säger jag
eder: I söken mig icke därför att I haven sett tecken, utan
därför att I fingen äta av bröden och bleven mätta.
27. Verken icke för att få den mat som förgås, utan för att få den
mat som förbliver och har med sig evigt liv, den som
Människosonen skall giva eder; ty honom har Fadern, Gud själv,
låtit undfå sitt insegel.»
28. Då sade de till honom: »Vad skola vi göra för att utföra Guds
gärningar?»
29. Jesus svarade och sade till dem: »Detta är Guds gärning, att I
tron på den han har sänt.»
30. De sade till honom: »Vad för tecken gör du då? Låt oss se något
tecken, så att vi kunna tro dig. Vilken gärning utför du?
31. Våra fäder fingo äta manna i öknen, såsom det är skrivet: 'Han
gav dem bröd från himmelen att äta.'»
32. Då svarade Jesus dem: »Sannerligen, sannerligen säger jag eder:
Det är icke Moses som har givit eder brödet från himmelen, men
det är min Fader som giver eder det rätta brödet från himmelen.
33. Ty Guds bröd är det bröd som kommer ned från himmelen och giver
världen liv.»
34. Då sade de till honom: »Herre, giv oss alltid det brödet.»
35. Jesus svarade: »Jag är livets bröd. Den som kommer till mig, han
skall aldrig hungra, och den som tror på mig, han skall aldrig
törsta.
36. Men det är såsom jag har sagt eder: fastän I haven sett mig,
tron I dock icke.
37. Allt vad min Fader giver mig, det kommer till mig; och den som
kommer till mig, honom skall jag sannerligen icke kasta ut.
38. Ty jag har kommit ned från himmelen, icke för att göra min
vilja, utan för att göra dens vilja, som har sänt mig.
39. Och detta är dens vilja, som har sänt mig, att jag icke skall
låta någon enda gå förlorad av dem som han har givit mig, utan
att jag skall låta dem uppstå på den yttersta dagen.
40. Ja, detta är min Faders vilja, att var och en som ser Sonen och
tror på honom, han skall hava evigt liv, och att jag skall låta
honom uppstå på den yttersta dagen.»
41. Då knorrade judarna över honom, därför att han hade sagt: »Jag
är det bröd som har kommit ned från himmelen.»
42. Och de sade: »Är denne icke Jesus, Josefs son, vilkens fader och
moder vi känna? Huru kan han då säga: 'Jag har kommit ned från
himmelen'?»
43. Jesus svarade och sade till dem: »Knorren icke eder emellan.
44. Ingen kan komma till mig, om icke Fadern, som har sänt mig,
drager honom; och jag skall låta honom uppstå på den yttersta
dagen.
45. Det är skrivet hos profeterna: 'De skola alla hava fått lärdom
av Gud.' Var och en som har lyssnat till Fadern och lärt av
honom, han kommer till mig.
46. Icke som om någon skulle hava sett Fadern, utom den som är från
Gud; han har sett Fadern.
47. Sannerligen, sannerligen säger jag eder: Den som tror, han har
evigt liv.
48. Jag är livets bröd.
49. Edra fäder åto manna i öknen, och de dogo.
50. Men med det bröd som kommer ned från himmelen är det så, att om
någon äter därav, så skall han icke dö.
51. Jag är det levande brödet som har kommit ned från himmelen. Om
någon äter av det brödet, så skall han leva till evig tid. Och
det bröd som jag skall giva är mitt kött; och jag giver det, för
att världen skall leva.»
52. Då tvistade judarna med varandra och sade: »Huru skulle denne
kunna giva oss sitt kött att äta?»
53. Jesus sade då till dem: »Sannerligen, sannerligen säger jag
eder: Om I icke äten Människosonens kött och dricken hans blod,
så haven I icke liv i eder.
54. Den som äter mitt kött och dricker mitt blod, han har evigt liv,
och jag skall låta honom uppstå på den yttersta dagen.
55. Ty mitt kött är sannskyldig mat, och mitt blod är sannskyldig
dryck.
56. Den som äter mitt kött och dricker mitt blod, han förbliver i
mig, och jag förbliver i honom.
57. Såsom Fadern, han som är den levande, har sänt mig, och såsom
jag lever genom Fadern, så skall ock den som äter mig leva genom
mig.
58. Så är det med det bröd som har kommit ned från himmelen. Det är
icke såsom det fäderna fingo äta, vilka sedan dogo; den som äter
detta bröd, han skall leva till evig tid.»
59. Detta sade han, när han undervisade i synagogan i Kapernaum.
60. Många av hans lärjungar, som hörde detta, sade då: »Detta är ett
hårt tal; vem står ut med att höra på honom?»
61. Men Jesus visste inom sig att hans lärjungar knorrade över
detta; och han sade till dem: »Är detta för eder en stötesten?
62. Vad skolen I då säga, om I fån se Människosonen uppstiga dit där
han förut var? --
63. Det är anden som gör levande; köttet är till intet gagneligt. De
ord som jag har talat till eder äro ande och äro liv.
64. Men bland eder finnas några som icke tro.» Jesus visste nämligen
från begynnelsen vilka de voro som icke trodde, så ock vilken
den var som skulle förråda honom.
65. Och han tillade: »Fördenskull har jag sagt eder att ingen kan
komma till mig, om det icke bliver honom givet av Fadern.»
66. För detta tals skull drogo sig många av hans lärjungar tillbaka,
så att de icke längre vandrade med honom.
67. Då sade Jesus till de tolv: »Icke viljen väl också I gå bort?»
68. Simon Petrus svarade honom: »Herre, till vem skulle vi gå? Du
har det eviga livets ord,
69. och vi tro och förstå att du är Guds helige.»
70. Jesus svarade dem: »Har icke jag själv utvalt eder, I tolv? Och
likväl är en av eder en djävul.»
71. Detta sade han om Judas, Simon Iskariots son; ty det var denne
som skulle förråda honom, och han var en av de tolv.
*43/07 Evangelium enligt Johannes, 7 Kapitlet
Evangelium enligt Johannes, 7 Kapitlet

Jesus går upp till lövhyddohögtiden i
Jerusalem, talar i helgedomen om sin
sändning och om sabbatsbudet, om sin
bortgång till Fadern och om Andens
utgjutelse, förkastas av några i folket,
mottages med tro av andra. Rättstjänare
sändes ut för att gripa honom. Nikodemus
talar till hans försvar.

1. Därefter vandrade Jesus omkring i Galileen, ty i Judeen ville
han icke vandra omkring, då nu judarna stodo efter att döda
honom.
2. Men judarnas lövhyddohögtid var nu nära.
3. Då sade hans bröder till honom: »Begiv dig härifrån och gå till
Judeen, så att också dina lärjungar få se de gärningar som du
gör.
4. Ty ingen som vill vara känd bland människor utför sitt verk i
hemlighet. Då du nu gör sådana gärningar, så träd öppet fram för
världen.»
5. Det var nämligen så, att icke ens hans bröder trodde på honom.
6. Då sade Jesus till dem: »Min tid är ännu icke kommen, men för
eder är tiden alltid läglig.
7. Världen kan icke hata eder, men mig hatar hon, eftersom jag
vittnar om henne, att hennes gärningar äro onda.
8. Gån I upp till högtiden; jag är icke stadd på väg upp till denna
högtid, ty min tid är ännu icke fullbordad.»
9. Detta sade han till dem och stannade så kvar i Galileen.
10. Men när hans bröder hade gått upp till högtiden, då gick också
han ditupp, dock icke öppet, utan likasom i hemlighet.
11. Och judarna sökte efter honom under högtiden och sade: »Var är
han?»
12. Och bland folket talades i tysthet mycket om honom. Somliga
sade: »Han är en rättsinnig man», men andra sade: »Nej, han
förvillar folket.»
13. Dock talade ingen öppet om honom, av fruktan för judarna.

14. Men när redan halva högtiden var förliden, gick Jesus upp i
helgedomen och undervisade.
15. Då förundrade sig judarna och sade: »Varifrån har denne sin
lärdom, han som icke har fått undervisning?»
16. Jesus svarade dem och sade: »Min lära är icke min, utan hans som
har sänt mig.
17. Om någon vill göra hans vilja, så skall han förstå om denna lära
är från Gud, eller om jag talar av mig själv.
18. Den som talar av sig själv, han söker sin egen ära; men den som
söker dens ära, som har sänt honom, han är sannfärdig, och
orättfärdighet finnes icke i honom. --
19. Har icke Moses givit eder lagen? Och likväl fullgör ingen av
eder lagen. Varför stån I efter att döda mig?»
20. Folket svarade: »Du är besatt av en ond ande. Vem står efter
att döda dig?»
21. Jesus svarade och sade till dem: »En gärning allenast gjorde
jag, och alla förundren I eder över den.
22. Moses har givit eder omskärelsen -- icke som om den vore ifrån
Moses, ty den är ifrån fäderna -- och så omskären I människor
också på en sabbat.
23. Om nu en människa undfår omskärelsen på en sabbat, för att
Moses' lag icke skall göras om intet, huru kunnen I då vredgas
på mig, därför att jag på en sabbat gjorde en människa hel och
frisk?
24. Dömen icke efter skenet, utan dömen en rätt dom.»

25. Då sade några av folket i Jerusalem: »Är det icke denne som de
stå efter att döda?
26. Och ändå får han tala fritt, utan att de säga något till
honom. Hava då rådsherrarna verkligen blivit förvissade om att
denne är Messias?
27. Dock, denne känna vi, och vi veta varifrån han är; men när
Messias kommer, känner ingen varifrån han är.»
28. Då sade Jesus med hög röst, där han undervisade i helgedomen:
»Javäl, I kännen mig, och I veten varifrån jag är. Likväl har
jag icke kommit av mig själv, men han som har sänt mig är en som
verkligen har myndighet att sända, han som I icke kännen.
29. Men jag känner honom, ty från honom är jag kommen, och han har
sänt mig.»
30. Då ville de gripa honom; dock kom ingen med sin hand vid honom,
ty hans stund var ännu icke kommen.
31. Men många av folket trodde på honom, och de sade: »Icke skall
väl Messias, när han kommer, göra flera tecken än denne har
gjort?»

32. Sådant fingo fariséerna höra folket i tysthet tala om honom. Då
sände översteprästerna och fariséerna ut rättstjänare för att
gripa honom.
33. Men Jesus sade: »Ännu en liten tid är jag hos eder; sedan går
jag bort till honom som har sänt mig.
34. I skolen då söka efter mig, men I skolen icke finna mig, och där
jag är, dit kunnen I icke komma.»
35. Då sade judarna till varandra: »Vart tänker denne gå, eftersom
vi icke skola kunna finna honom? Månne han tänker gå till dem
som bo kringspridda bland grekerna? Tänker han då undervisa
grekerna?
36. Vad betyder det ord som han sade: 'I skolen söka efter mig, men
I skolen icke finna mig, och där jag är, dit kunnen I icke
komma'?»

37. På den sista dagen i högtiden, som ock var den förnämsta, stod
Jesus där och ropade och sade: »Om någon törstar, så komme han
till mig och dricke.
38. Den som tror på mig, av hans innersta skola strömmar av levande
vatten[1] flyta fram, såsom skriften säger.»
39. Detta sade han om Anden, vilken de som trodde på honom skulle
undfå; ty ande var då ännu icke given, eftersom Jesus ännu icke
hade blivit förhärligad.
40. Några av folket, som hörde dessa ord, sade då: »Denne är
förvisso Profeten.»
41. Andra sade: »Han är Messias.» Andra åter sade: »Icke kommer väl
Messias från Galileen?
42. Säger icke skriften att Messias skall komma av Davids säd och
från den lilla staden Betlehem, där David bodde?
43. Så uppstodo för hans skull stridiga meningar bland folket,
44. och somliga av dem ville gripa honom; dock kom ingen med sin
hand vid honom.

45. När sedan rättstjänarna kommo tillbaka till översteprästerna och
fariséerna, frågade dessa dem: »Varför haven I icke fört honom
hit?»
46. Tjänarna svarade: »Aldrig har någon människa talat, som den
mannen talar.»
47. Då svarade fariséerna dem: »Haven nu också I blivit förvillade?
48. Har då någon av rådsherrarna trott på honom? Eller någon av
fariséerna?
49. Nej; men detta folk, som icke känner lagen, det är förbannat.
50. Då sade Nikodemus till dem, han som förut hade besökt honom[2],
och som själv var en av dem:
51. »Icke dömer väl vår lag någon, utan att man först har förhört
honom och utrönt vad han förehar?»
52. De svarade och sade till honom: »Kanske också du är från
Galileen? Rannsaka, så skall du finna att ingen profet kommer
från Galileen.»

Evangelium enligt Johannes, 8 Kapitlet

[Äktenskapsbryterskan inför Jesus.]
Jesus vittnar om sig själv, att han är
världens ljus; undervisar och bestraffar
folket. Judarna vilja stena honom.

53. [Och de gingo hem, var och en till sitt.

[1] Jämför noten till Joh. 4:10.
[2] om natten.
*43/08 Evangelium enligt Johannes, 8 Kapitlet

1. Och Jesus gick ut till Oljeberget.

2. Men i dagbräckningen kom han åter till helgedomen[2].
3. Då förde översteprästerna och fariséerna dit en kvinna som hade
blivit beträdd med äktenskapsbrott; och när de hade lett henne
fram,
4. sade de till honom: »Mästare, denna kvinna har på bar gärning
blivit beträdd med äktenskapsbrott.
5. Nu bjuder Moses i lagen att sådana skola stenas. Vad säger då
du?»
6. Detta sade de för att snärja honom, på det att de skulle få
något att anklaga honom för. Då böjde Jesus sig ned och skrev
med fingret på jorden.
7. Men när de stodo fast vid sin fråga, reste han sig upp och sade
till dem: »Den av eder som är utan synd, han kaste första stenen
på henne.»
8. Sedan böjde han sig åter ned och skrev på jorden.
9. När de hörde detta[3], gingo de ut, den ene efter den andre,
först de äldsta, och Jesus blev lämnad allena med kvinnan, som
stod där kvar.
10. Då såg Jesus upp och sade till kvinnan: »Var äro de andra? Har
ingen dömt dig?»
11. Hon svarade: »Herre, ingen.» Då sade han till henne: »Icke
heller jag dömer dig. Gå, och synda icke härefter.»][1]

12. Åter talade Jesus till dem och sade: »Jag är världens ljus; den
som följer mig, han skall förvisso icke vandra i mörkret, utan
skall hava livets ljus.»
13. Då sade fariséerna till honom: »Du vittnar om dig själv; ditt
vittnesbörd gäller icke.»
14. Jesus svarade och sade till dem: »Om jag än vittnar om mig
själv, så gäller dock mitt vittnesbörd, ty jag vet varifrån jag
har kommit, och vart jag går; men I veten icke varifrån jag
kommer, eller vart jag går.
15. I dömen efter köttet; jag dömer ingen.
16. Och om jag än dömer, så är min dom en rätt dom, ty jag är därvid
icke ensam, utan med mig är han som har sänt mig.
17. I eder lag är ju ock skrivet att vad två människor vittna, det
gäller såsom sant.
18. Här är nu jag som vittnar om mig; om mig vittnar också Fadern,
som har sänt mig.
19. Då sade de till honom: »Var är då din Fader?» Jesus svarade: »I
kännen varken mig eller min Fader. Om I känden mig, så känden I
ock min Fader.»
20. Det var på det ställe där offerkistorna stodo som han talade
dessa ord, medan han undervisade i helgedomen; men ingen bar
hand på honom, ty hans stund var ännu icke kommen.

21. Åter sade han till dem: »Jag går bort, och I skolen då söka
efter mig; men I skolen dö i eder synd. Dig jag går, dit kunnen
I icke komma.»
22. Då sade judarna: »Icke vill han väl dräpa sig själv, eftersom
han säger: 'Dit jag går, dit kunnen I icke komma'?»
23. Men han svarade dem: »I ären härnedifrån, jag är ovanifrån; I
ären av denna världen, jag är icke av denna världen.
24. Därför sade jag till eder att I skullen dö i edra synder; ty om
I icke tron att jag är den jag är, så skolen I dö i edra
synder.»
25. Då frågade de honom: »Vem är du då?» Jesus svarade dem: »Det som
jag redan från begynnelsen har uttalat för eder.
26. Mycket har jag ännu att tala och att döma i fråga om eder. Men
han som har sänt mig är sannfärdig, och vad jag har hört av
honom, det talar jag ut inför världen.»
27. Men de förstodo icke att det var om Fadern som han talade till
dem.

28. Då sade Jesus: »När I haven upphöjt Människosonen, då skolen I
första att jag är den jag är, och att jag icke gör något av mig
själv, utan talar detta såsom Fadern har lärt mig.
29. Och han som har sänt mig är med mig; han har icke lämnat mig
allena, eftersom jag alltid gör vad honom behagar.»
30. När han talade detta, kommo många till tro på honom.
31. Då sade Jesus till de judar som hade satt tro till honom: »Om I
förbliven i mitt ord, så ären I i sanning mina lärjungar;
32. Och I skolen då förstå sanningen, och sanningen skall göra eder
fria.»
33. De svarade honom: »Vi äro Abrahams säd och hava aldrig varit
trälar under någon. Huru kan du då säga: 'I skolen bliva fria'?»
34. Jesus svarade dem: »Sannerligen, sannerligen säger jag eder: Var
och en som gör synd, han är syndens träl.
35. Men trälen får icke förbliva i huset för alltid; sonen får
förbliva där för alltid.
36. Om nu Sonen gör eder fria, så bliven i verkligen fria.
37. Jag vet att I ären Abrahams säd; men I stån efter att döda mig,
eftersom mitt ord icke får någon ingång i eder.
38. Jag talar vad jag har sett hos min Fader; så gören ock I vad I
haven hört av eder fader.»
39. De svarade och sade till honom: »Vår fader är ju Abraham.» Jesus
svarade till dem: »Ären I Abrahams barn, så gören ock Abrahams
gärningar.
40. Men nu stån I efter att döda mig, en man som har sagt eder
sanningen, såsom jag har hört den av Gud. Så handlade icke
Abraham.
41. Nej, I gören eder faders gärningar.» De sade till honom: »Vi äro
icke födda i äktenskapsbrott. Vi hava Gud till fader och ingen
annan.»
42. Jesus svarade dem: »Vore Gud eder fader, så älskaden I ju mig,
ty från Gud har jag utgått, och från honom är jag kommen. Ja,
jag har icke kommit av mig själv, utan det är han som har sänt
mig.
43. Varför fatten I då icke vad jag talar? Jo, därför att I icke
'stån ut med' att höra på mitt ord.
44. I haven djävulen till eder fader, och vad eder fader har begär
till, det viljen i göra. Han har varit en mandråpare från
begynnelsen, och i sanningen står han icke, ty sanning finnes
icke i honom. När han talar lögn, då talar han av sitt eget, ty
han är en lögnare, ja, lögnens fader.
45. Men mig tron I icke, just därför att jag talar sanning.
46. Vilken av eder kan överbevisa mig om någon synd? Om jag alltså
talar sanning, varför tron I mig då icke?
47. Den som är av Gud, han lyssnar till Guds ord; och det är därför
att I icke ären av Gud som I icke lyssnen därtill.
48. Judarna svarade och sade till honom: »Hava vi icke rätt, då vi
säga att du är en samarit och är besatt av en ond ande?»
49. Jesus svarade: »Jag är icke besatt av någon ond ande; fastmer
hedrar jag min Fader. I åter skymfen mig.
50. Men jag söker icke min egen ära; en finnes dock som söker den
och som dömer.
51. Sannerligen, sannerligen säger jag eder: Den som håller mitt
ord, han skall aldrig någonsin se döden.»
52. Judarna sade till honom: »Nu förstå vi att du är besatt av en
ond ande. Abraham har dött, så ock profeterna, och likväl säger
du: 'Den som håller mitt ord, han skall aldrig någonsin smaka
döden.'
53. Icke är väl du förmer än vår Fader Abraham? Och han har ju
dött. Profeterna hava också dött. Till vem gör du då dig
själv?»
54. Jesus svarade: »Om jag själv ville skaffa mig ära, så vore min
ära intet; men det är min Fader som förlänar mig ära, han som I
säger vara eder Gud.
55. Dock, I haven icke lärt känna honom, men jag känner honom; och
om jag sade att jag icke kände honom, så bleve jag en lögnare
likasom I; men jag känner honom och håller hans ord.
56. Abraham, eder fader, fröjdade sig över att han skulle få se min
dag. Han fick se den och blev glad.»
57. Då sade judarna till honom: »Femtio år gammal är du icke ännu,
och Abraham har du sett!»
58. Jesus sade till dem: »Sannerligen, sannerligen säger jag eder:
Förrän Abraham blev till, är jag.»
59. Då togo de upp stenar för att kasta på honom. Men Jesus gömde
sig undan och gick sedan ut ur helgedomen.

[1] 7:53--8:11. Se Nya testamentets text i Ordförkl.
@c Denna fotnot finns ej i skd-1946.
[2] och allt folket kom till honom, och han satte sig och lärde dem.
@c Denna fotnot finns ej i skd-1946.
[3] och kände sig överbevisade av samvetet.
*43/09 Evangelium enligt Johannes, 9 Kapitlet
Evangelium enligt Johannes, 9 Kapitlet

Jesus botar en blindfödd man.

1. När han nu gick vägen fram, fick han se en man som var född
blind.
2. Då frågade hans lärjungar honom och sade: »Rabbi, vilken har
syndat, denne eller hans föräldrar, så att han har blivit född
blind?»
3. Jesus svarade: »Det är varken denne som har syndat eller hans
föräldrar, utan så har skett, för att Guds gärningar skulle
uppenbaras på honom.
4. Medan dagen varar, måste vi göra dens gärningar, som har sänt
mig; natten kommer, då ingen kan verka.
5. Så länge jag är i världen, är jag världens ljus.»
6. När han hade sagt detta, spottade han på jorden och gjorde en
deg av spotten och lade degen på mannens ögon
7. och sade till honom: »Gå bort och två dig i dammen Siloam» (det
betyder utsänd). Mannen gick då dit och tvådde sig; och när han
kom igen, kunde han se.
8. Då sade grannarna och andra som förut hade sett honom såsom
tiggare: »Är detta icke den man som att och tiggde?»
9. Somliga svarade: »Det är han.» Andra sade: »Nej, men han är lik
honom.» Själv sade han: »Jag är den mannen.»
10. Och de frågade honom: »Huru blevo då dina ögon öppnade?»
11. Han svarade: »Den man som heter Jesus gjorde en deg och smorde
därmed mina ögon och sade till mig: 'Gå bort till Siloam och två
dig.' Jag gick då dit och tvådde mig, och så fick jag min syn.»
12. De frågade honom: »Var är den mannen?» Han svarade: »Det vet jag
icke.»
13. Då förde de honom, mannen som förut hade varit blind, bort till
fariséerna.
14. Och det var sabbat den dag då Jesus gjorde degen och öppnade
hans ögon.
15. När nu jämväl fariséerna i sin ordning frågade honom huru han
hade fått sin syn, svarade han dem: »Han lade en deg på mina
ögon, och jag fick två mig, och nu kan jag se.»
16. Då sade några av fariséerna: »Den mannen är icke från Gud,
eftersom han icke håller sabbaten.» Andra sade: »Huru skulle
någon som är en syndare kunna göra sådana tecken?» Så funnos
bland dem stridiga meningar.
17. Då frågade de åter den blinde: »Vad säger du själv om honom, då
det ju var dina ögon han öppnade?» Han svarade: »En profet är
han.»
18. Men judarna trodde icke att han hade varit blind och fått sin
syn, förrän de hade kallat till sig mannen föräldrar, hans som
hade fått sin syn.
19. Dem frågade de och sade: »Är detta eder son, den som I sägen
vara född blind? Huru kommer det då till, att han nu kan se?»
20. Då svarade han föräldrar och sade: »Att denne är vår son, och
att han föddes blind, det veta vi.
21. Men huru han nu kan se, det veta vi icke, ej heller veta vi vem
som har öppnat hans ögon. Frågen honom själv; han är gammal
nog, han må själv tala för sig.»
22. Detta sade hans föräldrar, därför att de fruktade judarna; ty
judarna hade redan kommit överens om att den som bekände Jesus
vara Messias, han skulle utstötas ur synagogan.
23. Därför var det som hans föräldrar sade: »Han är gammal nog;
frågen honom själv.»
24. Då kallade de för andra gången till sig mannen som hade varit
blind och sade till honom: »Säg nu sanningen, Gud till pris. Vi
veta att denne man är en syndare.»
25. Han svarade: »Om han är en syndare vet jag icke; ett vet jag:
att jag, som var blind, nu kan se.»
26. Då frågade de honom: »Vad gjorde han med dig? På vad sätt
öppnade han dina ögon?»
27. Han svarade dem: »Jag har ju redan sagt eder det, men I hörden
icke på mig. Varför viljen I då åter höra det? Kanske viljen
också I bliva hans lärjungar?»
28. Då bannade de honom och sade: »Du är själv hans lärjunge; vi äro
Moses' lärjungar.
29. Till Moses har Gud talat, det veta vi; men varifrån denne är,
det veta vi icke.»
30. Mannen svarade och sade till dem: »Ja, däri ligger det
förunderliga, att I icke veten varifrån han är, och ändå har han
öppnat mina ögon.
31. Vi veta ju att Gud icke hör syndare, men också att om någon är
gudfruktig och gör hans vilja, då hör han honom.
32. Aldrig förut har man hört att någon har öppnat ögonen på en som
föddes blind.
33. Vore denne icke från Gud, så kunde han intet göra.»
34. De svarade och sade till honom: »Du är hel och hållen född i
synd, och du vill undervisa oss!» Och så drevo de ut honom.
35. Jesus fick sedan höra att de hade drivit ut honom, och när han
så träffade honom, sade han: »Tror du på Människosonen?»
36. Han svarade och sade: »Herre, vem är han då? Säg mig det, så att
jag kan tro på honom.»
37. Jesus sade till honom: »Du har sett honom; det är han som talar
med dig.»
38. Då sade han: »Herre, jag tror.» Och han föll ned för honom.
39. Och Jesus sade: »Till en dom har jag kommit hit i världen, för
att de som icke se skola varda seende, och för att de som se
skola varda blinda.»
40. När några fariséer som voro i hans närhet hörde detta, sade de
till honom: »Äro då kanske också vi blinda?»
41. Jesus svarade dem: »Voren I blinda, så haden I icke synd. Men nu
sägen I: 'Vi se', därför står eder synd kvar.»
*43/10 Evangelium enligt Johannes, 10 Kapitlet
Evangelium enligt Johannes, 10 Kapitlet

Jesus talar om sig såsom den gode
herden, vittnar vid tempelinvigningens
högtid om att han är Messias. Judarna
vilja åter stena honom.

1. »Sannerligen, sannerligen säger jag eder: Den som icke går in i
fårahuset genom dörren, utan stiger in någon annan väg, han är
en tjuv och en rövare.
2. Men den som går in genom dörren, han är fårens herde.
3. För honom öppnar dörrvaktaren, och fåren lyssna till hans röst,
och han kallar sina får vid namn och för dem ut.
4. Och när han har släppt ut alla sina får, går han framför dem,
och fåren följa honom, ty de känna hans röst.
5. Men en främmande följa de alls icke, utan fly bort ifrån honom,
ty de känna icke de främmandes röst.»
6. Så talade Jesus till dem i förtäckta ord; men de förstodo icke
vad det var som han talade till dem.
7. Åter sade Jesus till dem: »Sannerligen, sannerligen säger jag
eder: Jag är dörren in till fåren.
8. Alla de som hava kommit före mig äro tjuvar och rövare, men
fåren hava icke lyssnat till dem.
9. Jag är dörren; den som går in genom mig, han skall bliva frälst,
och han skall få gå ut och in och skall finna bete.
10. Tjuven kommer allenast för att stjäla och slakta och
förgöra. Jag har kommit, för att de skola hava liv och hava över
nog.
11. Jag är den gode herden. En god herde giver sitt liv för fåren.
12. Men den som är lejd och icke är herden själv, när han, den som
fåren icke tillhöra, ser ulven komma, då övergiver han fåren och
flyr, och ulven rövar bort dem och förskingrar dem.
13. Han är ju lejd och frågar icke efter fåren.
14. Jag är den gode herden, och jag känner mina får, och mina får
känna mig,
15. såsom Fadern känner mig, och såsom jag känner Fadern; och jag
giver mitt liv för fåren.
16. Jag har ock andra får, som icke höra till detta fårahus; också
dem måste jag draga till mig, och de skola lyssna till min
röst. Så skall det bliva en hjord och en herde.
17. Därför älskar Fadern mig, att jag giver mitt liv -- för att
sedan taga igen det.
18. Ingen tager det ifrån mig, utan jag giver det av fri vilja. Jag
har makt att giva det, och jag har makt att taga igen det. Det
budet har jag fått av min Fader.»
19. För dessa ords skull uppstodo åter stridiga meningar bland
judarna.
20. Många av dem sade: »Han är besatt av en ond ande och är från
sina sinnen. Varför hören I på honom?»
21. Andra åter sade: »Sådana ord talar icke den som är besatt. Icke
kan väl en ond ande öppna blindas ögon?»

22. Därefter inföll tempelinvigningens högtid i Jerusalem. Det var
nu vinter,
23. och Jesus gick fram och åter i Salomos pelargång i helgedomen.
24. Då samlade sig judarna omkring honom och sade till honom: »Huru
länge vill du hålla oss i ovisshet? Om du är Messias, så säg oss
det öppet.»
25. Jesus svarade dem: »Jag har sagt eder det, men I tron mig
icke. De gärningar som jag gör i min Faders namn, de vittna om
mig.
26. Men I tron mig icke, ty I ären icke av mina får.
27. Mina får lyssna till min röst, och jag känner dem, och de följa
mig.
28. Och jag giver dem evigt liv, och de skola aldrig någonsin
förgås, och ingen skall rycka dem ur min hand.
29. Min Fader, som har givit mig dem, är större än alla, och ingen
kan rycka dem ur min Faders hand.
30. Jag och Fadern äro ett.»

31. Då togo judarna åter upp stenar för att stena honom.
32. Men Jesus sade till dem: »Många goda gärningar, som komma från
min Fader, har jag låtit eder se. För vilken av dessa gärningar
är det som I viljen stena mig?»
33. Judarna svarade honom: »Det är icke för någon god gärnings skull
som vi vilja stena dig, utan därför att du hädar och gör dig
själv till Gud, du som är en människa.»
34. Jesus svarade dem: »Det är ju så skrivet i eder lag: 'Jag har
sagt att I ären gudar'.
35. Om han nu har kallat för gudar dem som Guds ord kom till -- och
skriften kan ju icke bliva om intet --
36. huru kunnen då I, på den grund att jag har sagt mig vara Guds
Son, anklaga mig för hädelse, mig som Fadern har helgat och sänt
i världen?
37. Gör jag icke min Faders gärningar, så tron mig icke.
38. Men gör jag dem, så tron gärningarna, om I än icke tron mig; då
skolen I fatta och förstå att Fadern är i mig, och att jag är i
Fadern.»
39. Då ville de åter gripa honom, men han gick sin väg, undan deras
händer.
40. Sedan begav han sig åter bort till det ställe på andra sidan
Jordan, där Johannes först hade döpt, och stannade kvar där.
41. Och många kommo till honom. Och de sade: »Väl gjorde Johannes
intet tecken, men allt vad Johannes sade om denne var sant.»
42. Och många kommo där till tro på honom.
*43/11 Evangelium enligt Johannes, 11 Kapitlet
Evangelium enligt Johannes, 11 Kapitlet

Jesus uppväcker Lasarus. Stora rådet
beslutar att döda Jesus.

1. Och en man vid namn Lasarus låg sjuk; han var från Betania, den
by där Maria och hennes syster Marta bodde.
2. Det var den Maria som smorde Herren med smörjelse och torkade
hans fötter med sitt hår. Och nu låg hennes broder Lasarus
sjuk.
3. Då sände systrarna bud till Jesus och läto säga: »Herre, se, han
som du har så kär ligger sjuk.»
4. När Jesus hörde detta, sade han: »Den sjukdomen är icke till
döds, utan till Guds förhärligande, så att Guds Son genom den
bliver förhärligad.»
5. Och Jesus hade Marta och hennes syster och Lasarus kära.
6. När han nu hörde att denne låg sjuk, stannade han först två
dagar där han var;
7. men därefter sade han till lärjungarna: »Låt oss gå tillbaka
till Judeen.»
8. Lärjungarna sade till honom: »Rabbi, nyligen ville judarna stena
dig, och åter går du dit?»
9. Jesus svarade: »Dagen har ju tolv timmar; den som vandrar om
dagen, han stöter sig icke, ty han ser då denna världens ljus.
10. Men den som vandrar om natten, han stöter sig, ty han har då
intet som lyser honom.»
11. Sedan han hade talat detta, sade han ytterligare till dem:
»Lasarus, vår vän, har somnat in; men jag går för att väcka upp
honom ur sömnen.»
12. Då sade hans lärjungar till honom: »Herre, sover han, så bliver
han frisk igen.»
13. Men Jesus hade talat om hans död; de åter menade att han talade
om vanlig sömn.
14. Då sade Jesus öppet till dem: »Lasarus är död.
15. Och för eder skull, för att I skolen tro, gläder jag mig över
att jag icke var där. Men låt oss nu gå till honom.»
16. Då sade Tomas, som kallades Didymus, till de andra lärjungarna:
»Låt oss gå med, för att vi må dö med honom.»
17. När så Jesus kom dit, fann han att den döde redan hade legat
fyra dagar i graven.
18. Nu låg Betania nära Jerusalem, vid pass femton stadier därifrån,
19. och många judar hade kommit till Marta och Maria för att trösta
dem i sorgen över deras broder.
20. Då nu Maria fick höra att Jesus kom, gick hon honom till mötes;
men Maria satt kvar hemma.
21. Och Marta sade till Jesus: »Herre, hade du varit här, så vore
min broder icke död.
22. Men jag vet ändå att allt vad du beder Gud om, det skall Gud
giva dig.»
23. Jesus sade till henne: »Din broder skall stå upp igen.»
24. Marta svarade honom: »Jag vet att han skall stå upp, vid
uppståndelsen på den yttersta dagen.»
25. Jesus svarade till henne: »Jag är uppståndelsen och livet. Den
som tror på mig, han skall leva, om han än dör;
26. och var och en som lever och tror på mig, han skall aldrig
någonsin dö. Tror du detta?»
27. Hon svarade honom: »Ja, Herre, jag tror att du är Messias, Guds
Son, han som skulle komma i världen.»
28. När hon hade sagt detta, gick hon bort och kallade på Maria, sin
syster, och sade hemligen till henne: »Mästaren är här och
kallar dig till sig.»
29. När hon hörde detta, stod hon strax upp och gick åstad till
honom.
30. Men Jesus hade ännu icke kommit in i byn, utan var kvar på det
ställe där Marta hade mött honom.
31. Då nu de judar, som voro inne i huset hos Maria för att trösta
henne, sågo att hon så hastigt stod upp och gick ut, följde de
henne, i tanke att hon gick till graven för att gråta där.
32. När så Maria kom till det ställe där Jesus var och fick se
honom, föll hon ned för hans fötter och sade till honom: »Herre,
hade du varit där, så vore min broder icke död.»
33. Då nu Jesus såg henne gråta och såg jämväl att de judar, som
hade kommit med henne, gräto, upptändes han i sin ande och blev
upprörd
34. och frågade: »Var haven I lagt honom?» De svarade honom: »Herre,
kom och se.» Och Jesus grät.
35. Då sade judarna: »Se huru kär han hade honom!»
36. Men somliga av dem sade:
37. »Kunde icke han, som öppnade den blindes ögon, ock hava så gjort
att denne icke hade dött?»
38. Då upptändes Jesus åter i sitt innersta och gick bort till
graven. Den var urholkad i berget, och en sten låg framför
ingången.
39. Jesus sade: »Tagen bort stenen.» Då sade den dödes syster Marta
till honom: »Herre, han luktar redan, ty han har varit död i
fyra dygn.»
40. Jesus svarade henne: »Sade jag dig icke, att om du trodde,
skulle du få se Guds härlighet?»
41. Då togo de bort stenen. Och Jesus lyfte upp sina ögon och sade:
»Fader, jag tackar dig för att du har hört mig.
42. Jag visste ju förut att du alltid hör mig; men för folkets
skull, som står här omkring, säger jag detta, för att de skola
tro att det är du som har sänt mig.»
43. När han hade sagt detta, ropade han med hög röst: »Lasarus, kom
ut.»
44. Och han som hade varit död kom ut, med händer och fötter
inlindade i bindlar och med ansiktet inhöljt i en duk. Jesus
sade till dem: »Lösen honom, och låten honom gå.»

45. Många judar, som hade kommit till Maria och hade sett vad Jesus
hade gjort, trodde då på honom.
46. Men några av dem gingo bort till fariséerna och omtalade för dem
vad Jesus hade gjort.
47. Då sammankallade översteprästerna och fariséerna en
rådsförsamling och sade: »Vad skola vi taga oss till? Denne man
gör ju många tecken.
48. Om vi skola låta honom så fortfara, skola alla tro på honom, och
romarna komma då att taga ifrån oss både land och folk.»
49. Men en av dem, Kaifas, som var överstepräst för det året, sade
till dem: »I förstån intet,
50. och I besinnen icke huru mycket bättre det är för eder att en
man dör för folket, än att hela folket förgås.»
51. Detta sade han icke av sig själv, utan genom profetisk
ingivelse, eftersom han var överstepräst för det året; ty Jesus
skulle dö för folket.
52. Ja, icke allenast »för folket»; han skulle dö också för att
samla och förena Guds förskingrade barn.
53. Från den dagen var deras beslut fattat att döda honom.

54. Så vandrade då Jesus icke längre öppet bland judarna, utan drog
sig undan till en stad som hette Efraim, på landsbygden, i
närheten av öknen; där stannade han kvar med sina lärjungar.
55. Men judarnas påsk var nära, och många begåvo sig då, före
påsken, från landsbygden upp till Jerusalem för att helga sig.
56. Och de sökte efter Jesus och sade till varandra, där de stodo i
helgedom: »Vad menen I? Skall han då alls icke komma till
högtiden?»
57. Och översteprästerna och fariséerna hade utfärdat påbud om att
den som finge veta var han fanns skulle giva det till känna, för
att de måtte kunna gripa honom.
*43/12 Evangelium enligt Johannes, 12 Kapitlet
Evangelium enligt Johannes, 12 Kapitlet

Jesus smörjes i Betania av Maria, rider
in i Jerusalem, sökes av några greker,
talar om betydelsen av sin död, undfår
ett vittnesbörd från himmelen, vittnar
om sin sändning ifrån Fadern.

1. Sex dagar före påsk kom nu Jesus till Betania, där Lasarus
bodde, han som av Jesus hade blivit uppväckt från de döda.
2. Där gjorde man då för honom ett gästabud, och Marta betjänade
dem, men Lasarus var en av dem som lågo till bords jämte honom.
3. Då tog Maria ett skålpund smörjelse av dyrbar äkta nardus och
smorde därmed Jesu fötter; sedan torkade hon hans fötter med
sitt hår. Och huset uppfylldes med vällukt av smörjelsen.
4. Men Judas Iskariot, en av hans lärjungar, den som skulle förråda
honom, sade då:
5. »Varför sålde man icke hellre denna smörjelse för tre hundra
silverpenningar[1] och gav dessa åt de fattiga?»
6. Detta sade han, icke därför, att han frågade efter de fattiga,
utan därför, att han var en tjuv och plägade taga vad som lades
i penningpungen, vilken han hade om hand.
7. Men Jesus sade: »Låt henne vara; må hon få fullgöra detta för
min begravningsdag.
8. De fattiga haven I ju alltid ibland eder, men mig haven I icke
alltid.»
9. Nu hade det blivit känt för den stora hopen av judarna att Jesus
var där, och de kommo dit, icke allenast för hans skull, utan
ock för att se Lasarus, som han hade uppväckt från de döda.
10. Då beslöto översteprästerna att döda också Lasarus.
11. Ty för hans skull gingo många judar bort och trodde på Jesus.

12. När dagen därefter det myckna folk som hade kommit till högtiden
fick höra att Jesus var på väg till Jerusalem,
13. togo de palmkvistar och gingo ut för att möta honom och ropade:
»Hosianna!
Välsignad vare han som kommer[2],
i Herrens namn,
han som är Israels konung.»
14. Och Jesus fick sig en åsnefåle och satte sig upp på den, såsom
det är skrivet:
15. »Frukta icke, du dotter Sion.
Se, din konung kommer,
sittande på en åsninnas fåle.»
16. Detta förstodo hans lärjungar icke då strax, men när Jesus hade
blivit förhärligad, då kommo de ihåg att detta var skrivet om
honom, och att man hade gjort detta med honom.
17. Så gav nu folket honom sitt vittnesbörd, de som hade varit med
honom, när han kallade Lasarus ut ur graven och uppväckte honom
från de döda.
18. Därför kom också det övriga folket emot honom, eftersom de hörde
att han hade gjort det tecknet.
19. Då sade fariséerna till varandra: »I sen att I alls intet kunnen
uträtta; hela världen löper ju efter honom.»

20. Nu voro där ock några greker, av dem som plägade fara upp för
att tillbedja under högtiden.
21. Dessa kommo till Filippus, som var från Betsaida i Galileen, och
bådo honom och sade: »Herre, vi skulle vilja se Jesus.»
22. Filippus gick och sade detta till Andreas; Andreas och Filippus
gingo och sade det till Jesus.
23. Jesus svarade dem och sade: »Stunden är kommen att Människosonen
skall förhärligas.
24. Sannerligen, sannerligen säger jag eder: Om icke vetekornet
faller i jorden och dör, så förbliver det ett ensamt korn; men
om det dör, så bär det mycken frukt.
25. Den som älskar sitt liv, han mister det, men den som hatar sitt
liv i denna världen, han skall behålla det och skall hava evigt
liv.
26. Om någon vill tjäna mig, så följe han mig; och där jag är, där
skall också min tjänare få vara. Om någon tjänar mig, så skall
min Fader ära honom.
27. Nu är min själ i ångest; vad skall jag väl säga? Fader, fräls
mig undan denna stund. Dock, just därför har jag kommit till
denna stund.
28. Fader, förhärliga ditt namn.» Då kom en röst från himmelen: »Jag
har redan förhärligat det, och jag skall ytterligare förhärliga
det.»
29. Folket, som stod där och hörde detta, sade då: »Det var ett
tordön.» Andra sade: »Det var en ängel som talade med honom.»
30. Då svarade Jesus och sade: »Denna röst kom icke för min skull,
utan för eder skull.»
31. Nu går en dom över denna världen, nu skall denna världens furste
utkastas.
32. Och när jag har blivit upphöjd från jorden, skall jag draga alla
till mig.»
33. Med dessa ord gav han till känna på vad sätt han skulle dö.
34. Då svarade folket honom: »Vi hava hört av lagen att Messias
skall stanna kvar för alltid. Huru kan du då säga att
Människosonen måste bliva upphöjd? Vad är väl detta för en
Människoson?»
35. Jesus sade till dem: »Ännu en liten tid är ljuset ibland
eder. Vandren medan I haven ljuset, på det att mörkret icke må
få makt med eder; den som vandrar i mörkret, han vet ju icke var
han går.
36. Tron på ljuset, medan I haven ljuset, så att I bliven ljusets
barn.» Detta talade Jesus och gick sedan bort och dolde sig för
dem.
37. Men fastän han hade gjort så många tecken inför dem, trodde de
icke på honom.
38. Ty det ordet skulle fullbordas, som profeten Esaias säger:
»Herre, vem trodde, vad som predikades för oss,
och för vem var Herrens arm uppenbar?»
39. Alltså kunde de icke tro; Esaias säger ju ytterligare:
40. »Han har förblindat deras ögon
och förstockat deras hjärtan,
så att de icke kunna se med sina ögon
eller förstå med sina hjärtan
och omvända sig och bliva helade av mig.»
41. Detta kunde Esaias säga, eftersom han hade sett hans härlighet,
när han talade med honom. --
42. Dock funnos jämväl bland rådsherrarna många som trodde på honom;
men för fariséernas skulle ville de icke bekänna det, för att de
icke skulle bliva utstötta ur synagogan.
43. Ty de skattade högre att bliva ärade av människor än att bliva
ärade av Gud.

44. Men Jesus sade med hög röst: »Den som tror på mig, han tror icke
på mig, utan på honom som har sänt mig.
45. Och den som ser mig, han ser honom som har sänt mig.
46. Såsom ett ljus har jag kommit i världen, för att ingen av dem
som tro på mig skall förbliva i mörkret.
47. Om någon hör mina ord, men icke håller dem, så dömer icke jag
honom; ty jag har icke kommit för att döma världen, utan för att
frälsa världen.
48. Den som förkastar mig och icke tager emot mina ord, han har dock
en domare över sig; det ord som jag har talat, det skall döma
honom på den yttersta dagen.
49. Ty jag har icke talat av mig själv, utan Fadern, som har sänt
mig, han har bjudit mig vad jag skall säga, och vad jag skall
tala.
50. Och jag vet att hans bud är evigt liv; därför, vad jag talar,
det talar jag såsom Fadern har sagt mig.»

[1] Se Silverpenning i Ordförkl.
[2] Se Messias i Ordförkl.
*43/13 Evangelium enligt Johannes, 13 Kapitlet
Evangelium enligt Johannes, 13 Kapitlet

Jesus håller sin sista måltid med sina
lärjungar, tvår deras fötter, giver till
känna vem som skall förråda honom,
begynner sitt avskedstal, talar därvid
om sitt förhärligande, giver ett nytt
bud, förutsäger Petrus' förnekelse.

1. Före påskhögtiden hände sig detta. Jesus visste att stunden var
kommen för honom att gå bort ifrån denna världen till Fadern;
och såsom han allt hittills hade älskat sina egna här i världen,
så gav han dem nu ett yttersta bevis på sin kärlek.
2. De höllo nu aftonmåltid, och djävulen hade redan ingivit Judas
Iskariot, Simons son, i hjärtat att förråda Jesus.
3. Och Jesus visste att Fadern hade givit allt i hans händer, och
att han hade gått ut från Gud och skulle gå till Gud.
4. Men han stod upp från måltiden och lade av sig överklädnaden och
tog en linneduk och band den om sig.
5. Sedan slog han vatten i ett bäcken och begynte två lärjungarnas
fötter och torkade dem med linneduken som han hade bundit om
sig.
6. Så kom han till Simon Petrus. Denne sade då till honom: »Herre,
skulle du två mina fötter?»
7. Jesus svarade och sade till honom: »Vad jag gör förstår du icke
nu, men framdeles skall du fatta det.»
8. Petrus sade till honom: »Aldrig någonsin skall du två mina
fötter!» Jesus svarade honom: »Om jag icke tvår dig, så har du
ingen del med mig.»
9. Då sade Simon Petrus till honom: »Herre, icke allenast mina
fötter, utan ock händer och huvud!»
10. Jesus svarade honom: »Den som är helt tvagen, han behöver
allenast två fötterna; han är ju i övrigt hel och hållen ren. Så
ären ock I rena -- dock icke alla.»
11. Han visste nämligen vem det var som skulle förråda honom; därför
sade han att de icke alla voro rena.

12. Sedan han nu hade tvagit deras fötter och tagit på sig
överklädnaden och åter lagt sig ned vid bordet, sade han till
dem:
»Förstån I vad jag har gjort med eder?
13. I kallen mig 'Mästare' och 'Herre', och I säger rätt, ty jag är
så.
14. Har nu jag, eder Herre och Mästare, tvagit edra fötter, så ären
ock I pliktiga att två varandras fötter.
15. Jag har ju givit eder ett föredöme, för att I skolen göra såsom
jag har gjort mot eder.
16. Sannerligen, sannerligen säger jag eder: Tjänaren är icke förmer
än sin herre, ej heller sändebudet förmer än den som har sänt
honom.
17. Då I veten detta, saliga ären I, om I ock gören det.
18. Jag talar icke om eder alla; jag vet vilka jag har utvalt. Men
detta skriftens ord skulle ju fullbordas:
'Den som åt mitt bröd,
han lyfte mot mig sin häl.'
19. Redan nu, förrän det sker, säger jag eder det, för att I, när
det har skett, skolen tro att jag är den jag är.
20. Sannerligen, sannerligen säger jag eder: Den som tager emot den
jag sänder, han tager emot mig; och den som tager emot mig, han
tager emot honom som har sänt mig.»

21. När Jesus hade sagt detta, blev han upprörd i sin ande och
betygade och sade: »Sannerligen, sannerligen säger jag eder: En
av eder skall förråda mig.»
22. Då sågo lärjungarna på varandra och undrade vilken han talade
om.
23. Nu var där bland lärjungarna en som låg till bords invid Jesu
bröst, den lärjunge som Jesus älskade.
24. Åt denne gav då Simon Petrus ett tecken och sade till honom:
»Säg vilken det är som han talar om.»
25. Han lutade sig då mot Jesu bröst och frågade honom: »Herre,
vilken är det?»
26. Då svarade Jesus: »Det är den åt vilken jag räcker brödstycket
som jag nu doppar.» Därvid doppade han brödstycket och räckte
det åt Judas, Simon Iskariots son.
27. Då, när denne hade tagit emot brödstycket, for Satan in i
honom. Och Jesus sade till honom: »Gör snart vad du gör.»
28. Men ingen av dem som lågo där till bords förstod varför han sade
detta till honom.
29. Ty eftersom Judas hade penningpungen om hand, menade några att
Jesus hade velat säga till honom: »Köp vad vi behöva till
högtiden», eller ock att han hade tillsagt honom att giva något
åt de fattiga.
30. Då han nu hade tagit emot brödstycket, gick han strax ut; och
det var natt.

31. Och när han hade gått ut, sade Jesus:
»Nu är Människosonen förhärligad,
och Gud är förhärligad i honom.
32. Är nu Gud förhärligad i honom, så skall ock Gud förhärliga honom
i sig själv, och han skall snart förhärliga honom.
33. Kära barn, allenast en liten tid är jag ännu hos eder; I skolen
sedan söka efter mig, men det som jag sade till judarna: 'Dit
jag går, dit kunnen I icke komma', detsamma säger jag nu ock
till eder.
34. Ett nytt bud giver jag eder, att I skolen älska varandra; ja,
såsom jag har älskat eder, så skolen ock I älska varandra.
35. Om I haven kärlek inbördes, så skola alla därav förstå att I
ären mina lärjungar.»
36. Då frågade Simon Petrus honom: »Herre, vart går du?» Jesus
svarade: »Dit jag går, dit kan du icke nu följa mig; men
framdeles skall du följa mig.»
37. Petrus sade till honom: »Herre, varför kan jag icke följa dig
nu? Mitt liv vill jag giva för dig.»
38. Jesus svarade: »Ditt liv vill du giva för mig? Sannerligen,
sannerligen säger jag dig: Hanen skall icke gala, förrän du tre
gånger har förnekat mig.»
*43/14 Evangelium enligt Johannes, 14 Kapitlet
Evangelium enligt Johannes, 14 Kapitlet

Fortsättning av Jesu avskedstal: Hans
förestående bortgång; hans enhet med
Fadern; hans löfte om den kommande
Hjälparen.

1. »Edra hjärtan vare icke oroliga. Tron på Gud; tron ock på mig.
2. I min Faders hus äro många boningar; om så icke voro, skulle jag
nu säga eder att jag går bort för att bereda eder rum.
3. Och om jag än går bort för att bereda eder rum, så skall jag
dock komma igen och taga eder till mig; ty jag vill att där jag
är, där skolen I ock vara.
4. Och vägen som leder dit jag går, den veten I.»
5. Tomas sade till honom: »Herre, vi veta icke vart du går; huru
kunna vi då veta vägen?»
6. Jesus svarade honom: »Jag är vägen och sanningen och livet;
ingen kommer till Fadern utom genom mig.
7. Haden I känt mig, så haden I ock känt min Fader; nu kännen I
honom och haven sett honom.»
8. Filippus sade till honom: »Herre, låt oss se Fadern, så hava vi
nog.»
9. Jesus svarade honom: »Så lång tid har jag varit hos eder, och du
har icke lärt känna mig, Filippus? Den som har sett mig, han har
sett Fadern. Huru kan du då säga: 'Låt oss se Fadern'?
10. Tror du icke att jag är i Fadern, och att Fadern är i mig? De
ord jag talar till eder talar jag icke av mig själv. Och
gärningarna, dem gör Fadern, som bor i mig; de äro hans verk.
11. Tron mig; jag är i Fadern, och Fadern i mig. Varom icke, så
tron för själva gärningarnas skull.
12. Sannerligen, sannerligen säger jag eder: Den som tror på mig,
han skall ock själv göra de gärningar som jag gör; och ännu
större än dessa skall han göra. Ty jag går till Fadern,
13. och vadhelst I bedjen om i mitt namn, det skall jag göra, på det
att Fadern må bliva förhärligad i Sonen.
14. Ja, om I bedjen om något i mitt namn, så skall jag göra det.

15. Älsken I mig, så hållen I mina bud,
16. och jag skall bedja Fadern, och han skall giva eder en annan
Hjälpare, som för alltid skall vara hos eder:
17. sanningens Ande, som världen icke kan taga emot, ty hon ser
honom icke och känner honom icke. Men I kännen honom, ty han bor
hos eder och skall vara i eder.
18. Jag skall icke lämna eder faderlösa; jag skall komma till eder.
19. Ännu en liten tid, och världen ser mig icke mer, men I sen
mig. Ty jag lever; I skolen ock leva.
20. På den dagen skolen I förstå att jag är i min Fader, och att I
ären i mig, och att jag är i eder.
21. Den som har mina bud och håller dem, han är den som älskar mig;
och den som älskar mig, han skall bliva älskad av min Fader, och
jag skall älska honom och jag skall uppenbara mig för honom.»
22. Judas -- icke han som kallades Iskariot -- sade då till honom:
»Herre, varav kommer det att du tänker uppenbara dig för oss,
men icke för världen?»
23. Jesus svarade och sade till honom: »Om någon älskar mig, så
håller han mitt ord; och min Fader skall älska honom, och vi
skola komma till honom och taga vår boning hos honom.
24. Den som icke älskar mig, han håller icke mina ord; och likväl är
det ord som I hören icke mitt, utan Faderns, som har sänt mig.
25. Detta har jag talat till eder, medan jag ännu är kvar hos eder.
26. Men Hjälparen, den helige Ande, som Fadern skall sända i mitt
namn, han skall lära eder allt och påminna eder om allt vad jag
har sagt eder.
27. Frid lämnar jag efter mig åt eder, min frid giver jag eder; icke
giver jag eder den såsom världen giver. Edra hjärtan vare icke
oroliga eller försagda.
28. I hörden att jag sade till eder: 'Jag går bort, men jag kommer
åter till eder.' Om I älskaden mig, så skullen I ju glädjas
över att jag går bort till Fadern, ty Fadern är större än jag.
29. Och nu har jag sagt eder det, förrän det sker, på det att I mån
tro, när det har skett.
30. Härefter talar jag icke mycket med eder, ty denna världens
furste kommer. I mig finnes intet som hör honom till;
31. men detta sker, för att världen skall förstå att jag älskar
Fadern och gör såsom Fadern har bjudit mig. Stån upp, låt oss gå
härifrån.»
*43/15 Evangelium enligt Johannes, 15 Kapitlet
Evangelium enligt Johannes, 15 Kapitlet

Fortsättning av Jesu avskedstal:
Vinträdet och grenarna; budet om
inbördes kärlek; världens hat; Andens
vittnesbörd.

1. »Jag är det sanna vinträdet, och min Fader är vingårdsmannen.
2. Var gren i mig, som icke bär frukt, den tager han bort; och var
och en som bär frukt, den rensar han, för att den skall bära mer
frukt.
3. I ären redan nu rena, i kraft av det ord som jag har talat till
eder.
4. Förbliven i mig, så förbliver ock jag i eder. Såsom grenen icke
kan bära frukt av sig själv, utan allenast om den förbliver i
vinträdet, så kunnen I det ej heller, om I icke förbliven i mig.
5. Jag är vinträdet, I ären grenarna. Om någon förbliver i mig, och
jag i honom, så bär han mycken frukt; ty mig förutan kunnen I
intet göra.
6. Om någon icke förbliver i mig, så kastas han ut såsom en
avbruten gren och förtorkas; och man samlar tillhopa sådana
grenar och kastar dem i elden, och de brännas upp.
7. Om I förbliven i mig, och mina ord förbliva i eder, så mån I
bedja om vadhelst I viljen, och det skall vederfaras eder.
8. Därigenom bliver min Fader förhärligad, att i bären mycken frukt
och bliven mina lärjungar.
9. Såsom Fadern har älskat mig, så har ock jag älskat eder;
förbliven i min kärlek.
10. Om I hållen mina bud, så förbliven I i min kärlek, likasom jag
har hållit min Faders bud och förbliver i hans kärlek.
11. Detta har jag talat till eder, för att min glädje skall bo i
eder, och för att eder glädje skall bliva fullkomlig.

12. Detta är mitt bud, att I skolen älska varandra, såsom jag har
älskat eder.
13. Ingen har större kärlek, än att han giver sitt liv för sina
vänner.
14. I ären mina vänner, om I gören vad jag bjuder eder.
15. Jag kallar eder nu icke längre tjänare, ty tjänaren får icke
veta vad hans herre gör; vänner kallar jag eder, ty allt vad jag
har hört av min Fader har jag kungjort för eder.
16. I haven icke utvalt mig, utan jag har utvalt eder; och jag har
bestämt om eder att I skolen gå åstad och bära frukt, sådan
frukt som bliver beståndande, på det att Fadern må giva eder
vadhelst I bedjen honom om i mitt namn.
17. Ja, det bjuder jag eder, att I skolen älska varandra.

18. Om världen hatar eder, så betänken att hon har hatat mig förr än
eder.
19. Voren I av världen, så älskade ju världen vad henne tillhörde;
men eftersom I icke ären av världen, utan av mig haven blivit
utvalda och tagna ut ur världen, därför hatar världen eder.
20. Kommen ihåg det ord som jag sade till eder: 'Tjänaren är icke
förmer än sin herre.' Hava de förföljt mig, så skola de ock
förfölja eder; hava de hållit mitt ord, så skola de ock hålla
edert.
21. Men allt detta skola de göra mot eder för mitt namns skull,
eftersom de icke känna honom som har sänt mig.
22. Hade jag icke kommit och talat till dem, så skulle de icke hava
haft synd; men nu hava de ingen ursäkt för sin synd.
23. Den som hatar mig, han hatar ock min Fader.
24. Hade jag icke bland dem gjort sådana gärningar, som ingen annan
har gjort, så skulle de icke hava haft synd; men nu hava de sett
dem, och hava likväl hatat både mig och min Fader.
25. Men det ordet skulle ju fullbordas, som är skrivet i deras lag:
'De hava hatat mig utan sak.'

26. Dock, när Hjälparen kommer, som jag skall sända eder ifrån
Fadern, sanningens Ande, som utgår ifrån Fadern, då skall han
vittna om mig.
27. Också I kunnen vittna, eftersom I haven varit med mig från
begynnelsen.»
*43/16 Evangelium enligt Johannes, 16 Kapitlet
Evangelium enligt Johannes, 16 Kapitlet

Slutet av Jesu avskedstal: Förutsägelse
om förföljelser; Andens verk; Jesu
förestående bortgång och hans återkomst.

1. »Detta har jag talat till eder, för att I icke skolen komma på
fall.
2. Man skall utstöta eder ur synagogorna; ja, den tid kommer, då
vemhelst som dräper eder skall mena sig därmed förrätta
offertjänst åt Gud.
3. Och så skola de göra, därför att de icke hava lärt känna Fadern,
ej heller mig.
4. Men detta har jag talat till eder, för att I, när den tiden är
inne, skolen komma ihåg att jag har sagt eder det. Jag sade eder
det icke från begynnelsen, ty jag var ju hos eder.

5. Och nu går jag bort till honom som har sänt mig; och ingen av
eder frågar mig vart jag går.
6. Men edra hjärtan äro uppfyllda av bedrövelse, därför att jag har
sagt eder detta.
7. Dock säger jag eder sanningen: Det är nyttigt för eder att jag
går bort, ty om jag icke ginge bort, så komme icke Hjälparen
till eder; men då jag nu går bort, skall jag sända honom till
eder.
8. Och när han kommer, skall han låta världen få veta sanningen i
fråga om synd och rättfärdighet och dom:
9. i fråga om synd, ty de tro icke på mig;
10. i fråga om rättfärdighet, ty jag går till Fadern, och I sen mig
icke mer;
11. i fråga om dom, ty denna världens furste är nu dömd.
12. Jag hade ännu mycket att säga eder, men I kunnen icke nu bära
det.
13. Men när han kommer, som är sanningens Ande, då skall han leda
eder fram till hela sanningen. Ty han skall icke tala av sig
själv, utan vad han hör, allt det skall han tala; och han skall
förkunna för eder vad komma skall.
14. Han skall förhärliga mig, ty av mitt skall han taga och skall
förkunna det för eder.
15. Allt vad Fadern har, det är mitt; därför sade jag att han skall
taga av mitt och förkunna det för eder.

16. En liten tid, och I sen mig icke mer; och åter en liten tid, och
I fån se mig[1].»
17. Då sade några av hans lärjungar till varandra: »Vad är detta som
han säger till oss: 'En liten tid, och I sen mig icke; och åter
en liten tid, och I fån se mig', så ock: 'Jag går till Fadern'?»
18. De sade alltså: »Vad är detta som han säger: 'En liten tid'? Vi
förstå icke vad han talar.»
19. Då märkte Jesus att de ville fråga honom, och han sade till dem:
»I talen med varandra om detta som jag sade: 'En liten tid, och
I sen mig icke; och åter en liten tid, och I fån se mig.'
20. Sannerligen, sannerligen säger jag eder: I skolen bliva
bedrövade, men eder bedrövelse skall vändas i glädje.
21. När en kvinna föder barn, har hon bedrövelse, ty hennes stund är
kommen; men när hon har fött barnet, kommer hon icke mer ihåg
sin vedermöda, ty hon gläder sig över att en människa är född
till världen.
22. Så haven ock I nu bedrövelse; men jag skall se eder åter, och då
skola edra hjärtan glädja sig, och ingen skall taga eder glädje
ifrån eder.
23. Och på den dagen skolen I icke fråga mig om något. Sannerligen,
sannerligen säger jag eder: Vad I bedjen Fadern om, det skall
han giva eder i mitt namn.
24. Hittills haven I icke bett om något i mitt namn; bedjen, och I
skolen få, för att eder glädje skall bliva fullkomlig.
25. Detta har jag talat till eder i förtäckta ord; den tid kommer,
då jag icke mer skall tala till eder i förtäckta ord, utan öppet
förkunna för eder om Fadern.
26. På den dagen skolen I bedja i mitt namn. Och jag säger eder icke
att jag skall bedja Fadern för eder,
27. ty Fadern själv älskar eder, eftersom I haven älskat mig och
haven trott att jag är utgången från Gud.
28. Ja, jag har gått ut ifrån Fadern och har kommit i världen; åter
lämnar jag världen och går till Fadern.»

29. Då sade hans lärjungar: »Se, nu talar du öppet och brukar inga
förtäckta ord.
30. Nu veta vi att du vet allt, och att det icke är behövligt för
dig att man frågar dig; därför tro vi att du är utgången från
Gud.»
31. Jesus svarade dem: »Nu tron I?
32. Se, den stund kommer, ja, den är redan kommen, så I skolen
förskingras, var och en åt sitt håll, och lämna mig
allena. Dock, jag är icke allena, ty Fadern är med mig.
33. Detta har jag talat till eder, för att I skolen hava frid i
mig. I världen liden i betryck; men varen vid gott mod, jag har
övervunnit världen.»

[1] ty jag går till Fadern.
*43/17 Evangelium enligt Johannes, 17 Kapitlet
Evangelium enligt Johannes, 17 Kapitlet

Jesus beder för sig själv, för sina
lärjungar och för alla dem som tro på
honom.

1. Sedan Jesus hade talat detta, lyfte han upp sina ögon mot
himmelen och sade: »Fader, stunden är kommen; förhärliga din
Son, på det att din Son må förhärliga dig,
2. eftersom du har givit honom makt över allt kött, för att han
skall giva evigt liv åt alla dem som du har givit åt honom.
3. Och detta är evigt liv, att de känna dig, den enda sanne Guden,
och den du har sänt, Jesus Kristus.
4. Jag har förhärligat dig på jorden, genom att fullborda det verk
som du har givit mig att utföra.
5. Och nu, Fader, förhärliga du mig hos dig själv, med den
härlighet som jag hade hos dig, förrän världen var till.
6. Jag har uppenbarat ditt namn för de människor som du har tagit
ut ur världen och givit åt mig. De voro dina, och du har givit
dem åt mig, och de hava hållit ditt ord.
7. Nu hava de förstått att allt vad du har givit åt mig, det kommer
från dig.
8. Ty de ord som du har givit åt mig har jag givit åt dem: och de
hava tagit emot dem och hava i sanning förstått att jag är
utgången från dig, och de tro att du har sänt mig.

9. Jag beder för dem; det är icke för världen jag beder, utan för
dem som du har givit åt mig, ty de äro dina
10. -- såsom allt mitt är ditt, och ditt är mitt -- och jag är
förhärligad i dem.
11. Jag är nu icke längre kvar i världen, men de äro kvar i världen,
när jag går till dig. Helige Fader, bevara dem i ditt namn --
det som du har förtrott åt mig -- för att de må vara ett,
likasom vi äro ett.
12. Medan jag var hos dem, bevarade jag dem i ditt namn, det som du
har förtrott åt mig; jag vakade över dem, och ingen av dem gick
i fördärvet, ingen utom fördärvets man, ty skriften skulle ju
fullbordas.
13. Nu går jag till tid; dock talar jag detta, medan jag ännu är här
i världen, för att de skola hava min glädje fullkomlig i sig.
14. Jag har givit dem ditt ord; och världen har hatat dem, eftersom
de icke äro av världen, likasom icke heller jag är av världen.
15. Jag beder icke att du skall taga dem bort ur världen, utan att
du skall bevara dem från det onda.
16. De äro icke av världen, likasom icke heller jag är av världen.
17. Helga dem i sanningen; ditt ord är sanning.
18. Såsom du har sänt mig i världen, så har ock jag sänt dem i
världen.
19. Och jag helgar mig till ett offer för dem, på det att ock de må
vara i sanning helgade.

20. Men icke för dessa allenast beder jag, utan ock för dem som
genom deras ord komma till tro på mig;
21. jag beder att de alla må vara ett, och att, såsom du, Fader, är
i mig, och jag i dig, också de må vara i oss, för att världen
skall tro att du har sänt mig.
22. Och den härlighet som du har givit mig, den har jag givit åt
dem, för att de skola vara ett, såsom vi äro ett
23. -- jag i dem, och du i mig -- ja, för att de skola vara
fullkomligt förenade till ett, så att världen kan förstå att du
har sänt mig, och att du har älskat dem, såsom du har älskat
mig.
24. Fader, jag vill att där jag är, där skola ock de som du har
givit mig vara med mig, så att de få se min härlighet, som du
har givit mig; ty du har älskat mig före världens begynnelse.
25. Rättfärdige Fader, världen har icke lärt känna dig, men jag
känner dig, och dessa hava förstått att du har sänt mig.
26. Och jag har kungjort för dem ditt namn och skall kungöra det, på
det att den kärlek, som du har älskat mig med, må vara i dem,
och jag i dem.»
*43/18 Evangelium enligt Johannes, 18 Kapitlet
Evangelium enligt Johannes, 18 Kapitlet

Jesus förrådes av Judas, gripes,
förhöres inför översteprästerna,
förnekas av Petrus, föres inför Pilatus.

1. När Jesus hade sagt detta, begav han sig med sina lärjungar
därifrån och gick över bäcken Kidron till andra sidan. Där var
en örtagård, och i den gick han in med sina lärjungar.
2. Men också Judas, han som förrådde honom, kände till det stället,
ty där hade Jesus och hans lärjungar ofta kommit tillsammans.
3. Och Judas tog nu med sig den romerska vakten, så ock några av
översteprästernas och fariséernas tjänare, och kom dit med bloss
och lyktor och vapen.
4. Och Jesus, som visste allt vad som skulle övergå honom, gick
fram och sade till dem: »Vem söken I?»
5. De svarade honom: »Jesus från Nasaret.» Jesus sade till dem:
»Det är jag.» Och Judas, förrädaren, stod också där ibland dem.
6. När Jesus nu sade till dem: »Det är jag», veko de tillbaka och
föllo till marken.
7. Åter frågade han dem då: »Vem söken I?» De svarade: »Jesus från
Nasaret.»
8. Jesus sade: »Jag har sagt eder att det är jag; om det alltså är
mig I söken, så låten dessa gå.»
9. Ty det ordet skulle fullbordas, som han hade sagt: »Av dem som
du har givit mig har jag icke förlorat någon.»
10. Och Simon Petrus, som hade ett svärd, drog ut det och högg till
översteprästens tjänare och högg så av honom högra örat; och
tjänarens namn var Malkus.
11. Då sade Jesus till Petrus: »Stick ditt svärd i skidan. Skulle
jag icke dricka den kalk som min Fader har givit mig?»

12. Den romerska vakten med sin överste och de judiska rättstjänarna
grepo då Jesus och bundo honom
13. och förde honom bort, först till Hannas; denne var nämligen
svärfader till Kaifas, som var överstepräst det året.
14. Och det var Kaifas som under rådplägningen hade sagt till
judarna, att det vore bäst om en man finge dö för folket.
15. Och Simon Petrus jämte en annan lärjunge följde efter Jesus. Den
lärjungen var bekant med översteprästen och gick med Jesus in på
översteprästens gård;
16. men Petrus stod utanför vid porten. Den andre lärjungen, den som
var bekant med översteprästen, gick då ut och talade med
portvakterskan och fick så föra Petrus ditin.
17. Tjänstekvinnan som vaktade porten sade därvid till Petrus: »Är
icke också du en av den mannens lärjungar?» Han svarade: »Nej,
det är jag icke.»

18. Men tjänarna och rättsbetjänterna hade gjort upp en koleld, ty
det var kallt, och de stodo där och värmde sig; bland dem stod
också Petrus och värmde sig.
19. Översteprästen frågade nu Jesus om hans lärjungar och om hans
lära.
20. Jesus svarade honom: »Jag har öppet talat för världen, jag har
alltid undervisat i synagogan eller i helgedomen, på ställen där
alla judar komma tillsammans; hemligen har jag intet talat.
21. Varför frågar du då mig? Dem som hava hört mig må du fråga om
vad jag har talat till dem. De veta ju vad jag har sagt.»
22. När Jesus sade detta, gav honom en av rättstjänarna, som stod
där bredvid, ett slag på kinden och sade: »Skall du så svara
översteprästen?»
23. Jesus svarade honom: »Har jag talat orätt, så bevisa att det var
orätt; men har jag talat rätt, varför slår du mig då?»
24. Och Hannas sände honom bunden till översteprästen Kaifas.

25. Men Simon Petrus stod och värmde sig. Då sade de till honom: »Är
icke också du en av hans lärjungar?» Han nekade och sade: »Det
är jag icke.»
26. Då sade en av översteprästens tjänare, en frände till den som
Petrus hade huggit örat av: »Såg jag icke själv att du var med
honom i örtagården?»
27. Då nekade Petrus åter. Och i detsamma gol hanen.

28. Sedan förde de Jesus från Kaifas till pretoriet; och det var nu
morgon. Men själva gingo de icke in i pretoriet, för att de icke
skulle bliva orenade, utan skulle kunna äta påskalammet.
29. Då gick Pilatus ut till dem och sade: »Vad haven I för
anklagelse att frambära mot denne man?»
30. De svarade och sade till honom: »Vore han icke en
illgärningsman, så hade vi icke överlämnat honom åt dig.»
31. Då sade Pilatus till dem: »Tagen I honom, och dömen honom efter
eder lag.» Judarna svarade honom: »För oss är det icke lovligt
att avliva någon.»
32. Ty Jesu ord skulle fullbordas, det som han hade sagt för att
giva till känna på vad sätt han skulle dö.
33. Pilatus gick åter in i pretoriet och kallade Jesus till sig och
sade till honom: »Är du judarnas konung?»
34. Jesus svarade: »Säger du detta av dig själv, eller hava andra
sagt dig det om mig?»
35. Pilatus svarade: »Jag är väl icke en jude! Ditt eget folk och
översteprästerna hava överlämnat dig åt mig. Vad har du gjort?»
36. Jesus svarade: »Mitt rike är icke av denna världen. Om mitt rike
vore av denna världen, så hade väl mina tjänare kämpat för att
jag icke skulle bliva överlämnad åt judarna. Men nu är mitt rike
icke av denna världen.»
37. Så sade Pilatus till honom: »Så är du dock en konung?» Jesus
svarade: »Du säger det själv, att jag är en konung. Ja, därtill
är jag född, och därtill har jag kommit i världen, att jag skall
vittna för sanningen. Var och en som är av sanningen, han hör
min röst.»
38. Pilatus sade till honom: »Vad är sanning?» När han hade sagt
detta, gick han åter ut till judarna och sade till dem: »Jag
finner honom icke skyldig till något brott.
39. Nu är det en sedvänja hos eder, att jag vid påsken skall giva
eder en fånge lös. Viljen I då att jag skall giva eder 'judarnas
konung' lös?»
40. Då skriade de åter och sade: »Icke honom, utan Barabbas.» Men
Barabbas var en rövare.
*43/19 Evangelium enligt Johannes, 19 Kapitlet
Evangelium enligt Johannes, 19 Kapitlet

Jesus gisslas, begabbas, dömes,
korsfästes, uppgiver andan, begraves.

1. Så tog då Pilatus Jesus och lät gissla honom.
2. Och krigsmännen vredo samman en krona av törnen och satte den på
hans huvud och klädde på honom en purpurfärgad mantel.
3. Sedan trädde de fram till honom och sade: »Hell dig, du judarnas
konung!» och slogo honom på kinden.
4. Åter gick Pilatus ut och sade till folket: »Se, jag vill föra
honom ut till eder, på det att I mån förstå att jag icke finner
honom skyldig till något brott.»
5. Och Jesus kom då ut, klädd i törnekronan och den purpurfärgade
manteln. Och han sade till dem: »Se mannen!»
6. Då nu översteprästerna och rättstjänarna fingo se honom, skriade
de: »Korsfäst! Korsfäst!» Pilatus sade till dem: »Tagen I
honom, och korsfästen honom; jag finner honom icke skyldig till
något brott.»
7. Judarna svarade honom: »Vi hava själva en lag, och efter den
lagen måste han dö, ty han har gjort sig till Guds Son.»
8. När Pilatus hörde dem tala så, blev hans fruktan ännu större.
9. Och han gick åter in i pretoriet och frågade Jesus: »Varifrån är
du?» Men Jesus gav honom intet svar.
10. Då sade Pilatus till honom: »Svarar du mig icke? Vet du då icke
att jag har makt att giva dig lös och makt att korsfästa dig?»
11. Jesus svarade honom: »Du hade alls ingen makt över mig, om den
icke vore dig given ovanifrån. Därför har den större synd, som
har överlämnat mig åt dig.»
12. Från den stunden sökte Pilatus efter någon utväg att giva honom
lös. Men judarna ropade och sade: »Giver du honom lös, så är du
icke kejsarens vän. Vemhelst som gör sig till konung, han sätter
sig upp mot kejsaren.»
13. När Pilatus hörde de orden, lät han föra ut Jesus och satte sig
på domarsätet, på en plats som kallades Litostroton, på
hebreiska Gabbata.
14. Och det var tillredelsedagen före påsken, vid sjätte timmen. Och
han sade till judarna: »Se här är eder konung!»
15. Då skriade de: »Bort med honom! Bort med honom! Korsfäst
honom!» Pilatus sade till dem: »Skall jag korsfästa eder
konung?» Översteprästerna svarade: »Vi hava ingen annan konung
än kejsaren.»
16. Då gjorde han dem till viljes och bjöd att han skulle
korsfästas.

Och de togo Jesus med sig.
17. Och han bar själv sitt kors och kom så ut till det ställe som
kallades Huvudskalleplatsen, på hebreiska Golgata.
18. Där korsfäste de honom, och med honom två andra, en på vardera
sidan, och Jesus i mitten.
19. Men Pilatus lät ock göra en överskrift och sätta upp den på
korset; och den lydde så: »Jesus från Nasaret, judarnas konung.»
20. Den överskriften läste många av judarna, ty det ställe där Jesus
var korsfäst låg nära staden: och den var avfattad på hebreiska,
på latin och på grekiska.
21. Då sade judarnas överstepräster till Pilatus: »Skriv icke:
'Judarnas konung', utan skriv att han har sagt sig vara judarnas
konung.»
22. Pilatus svarade: »Vad jag har skrivit, det har jag skrivit.»
23. Då nu krigsmännen hade korsfäst Jesus, togo de hans kläder och
delade dem i fyra delar, en del åt var krigsman. Också
livklädnaden togo de. Men livklädnaden hade inga sömmar, utan
var vävd i ett stycke, uppifrån och alltigenom.
24. Därför sade de till varandra: »Låt oss icke skära sönder den,
utan kasta lott om vilken den skall tillhöra.» Ty skriftens ord
skulle fullbordas: »De delade mina kläder mellan sig och kastade
lott om min klädnad.» Så gjorde nu krigsmännen.

25. Men vid Jesu kors stodo hans moder och hans moders syster,
Maria, Klopas' hustru, och Maria från Magdala.
26. När Jesus nu fick se sin moder och bredvid henne den lärjunge
som han älskade, sade han till sin moder: »Moder, se din son.»
27. Sedan sade han till lärjungen: »Se din moder.» Och från den
stunden tog lärjungen henne hem till sig.
28. Eftersom nu Jesus visste att allt annat redan var fullbordat,
sade han därefter, då ju skriften skulle i allt uppfyllas: »Jag
törstar.»
29. Där stod då en kärl som var fullt av ättikvin. Med det vinet
fyllde de en svamp, som de satte på en isopsstängel och förde
till hans mun.
30. Och när Jesus hade tagit emot vinet, sade han: »Det är
fullbordat.» Sedan böjde han ned huvudet och gav upp andan.

31. Men eftersom det var tillredelsedag och judarna icke ville att
kropparna skulle bliva kvar på korset över sabbaten (det var
nämligen en stor sabbatsdag), bådo de Pilatus att han skulle
låta sönderslå de korsfästas ben och taga bort kropparna.
32. Så kommo då krigsmännen och slogo sönder den förstes ben och
sedan den andres som var korsfäst med honom.
33. När de därefter kommo till Jesus och sågo honom redan vara död,
slogo de icke sönder hans ben;
34. men en av krigsmännen stack upp han sida med ett spjut, och
strax kom därifrån ut blod och vatten.
35. Och den som har sett detta, han har vittnat därom, för att ock I
skolen tro; och hans vittnesbörd är sant, och han vet att han
talar sanning.
36. Ty detta skedde, för att skriftens ord skulle fullbordas: »Intet
ben skall sönderslås på honom.»
37. Och åter ett annat skriftens ord lyder så:
»De skola se upp till honom
som de hava stungit.»

38. Men Josef från Arimatea, som var en Jesu lärjunge -- fastän i
hemlighet, av fruktan för judarna -- kom därefter och bad
Pilatus att få taga Jesu kropp; och Pilatus tillstadde honom
det. Då gick han åstad och tog hans kropp.
39. Och jämväl Nikodemus kom dit, han som första gången hade besökt
honom om natten; denne förde med sig en blandning av myrra och
aloe, vid pass hundra skålpund.
40. Och de togo Jesu kropp och omlindade den med linnebindlar och
lade dit de välluktande kryddorna, såsom judarna hava för sed
vid tillredelse till begravning.
41. Men invid det ställe där han hade blivit korsfäst var en
örtagård, och i örtagården fanns en ny grav, som ännu ingen hade
varit lagd i.
42. Där lade de nu Jesus, eftersom det var judarnas tillredelsedag
och graven låg nära.
*43/20 Evangelium enligt Johannes, 20 Kapitlet
Evangelium enligt Johannes, 20 Kapitlet

Jesus uppenbarar sig efter sin
uppståndelse för Maria från Magdala, för
apostlarna och särskilt för Tomas.

1. Men på första veckodagen, medan det ännu var mörkt, kom Maria
från Magdala dit till graven och fick se stenen vara borttagen
från graven.
2. Då skyndade hon därifrån och kom till Simon Petrus och till den
andre lärjungen, den som Jesus älskade, och sade till dem: »De
hava tagit Herren bort ur graven, och vi veta icke var de hava
lagt honom.»
3. Då begåvo sig Petrus och den andre lärjungen åstad på väg till
graven.
4. Och de sprungo båda på samma gång; men den andre lärjungen
sprang fortare än Petrus och kom först fram till graven.
5. Och när han lutade sig ditin, så han linnebindlarna ligga där;
dock gick han icke in.
6. Sedan, efter honom, kom ock Simon Petrus dit. Han gick in i
graven och fick så se huru bindlarna lågo där,
7. och huru duken som hade varit höljd över hans huvud icke låg
tillsammans med bindlarna, utan för sig själv på ett särskilt
ställe, hopvecklad.
8. Då gick ock den andre lärjungen ditin, han som först hade kommit
till graven; och han såg och trodde.
9. De hade nämligen ännu icke förstått skriftens ord, att han
skulle uppstå från de döda.
10. Och lärjungarna gingo så hem till sitt igen.
11. Men Maria stod och grät utanför graven. Och under det hon grät,
lutade hon sig in i graven
12. och fick då se två änglar i vita kläder sitta där Jesu kropp
hade legat, den ene vid huvudets plats, den andre vid fötternas.
13. Och de sade till henne: »Kvinna, varför gråter du?» Hon svarade
dem: »De hava tagit bort min Herre, och jag vet icke var de hava
lagt honom.»
14. Vid det hon sade detta, vände hon sig om och fick se Jesus stå
där; men hon visste icke att det var Jesus.
15. Jesus sade till henne: »Kvinna, varför gråter du? Vem söker du?»
Hon trodde att det var örtagårdsmästaren och svarade honom:
»Herre, om det är du som har burit bort honom, så säg mig var du
har lagt honom, så att jag kan hämta honom.»
16. Jesus sade till henne: »Maria!» Då vände hon sig om och sade
till honom på hebreiska: »Rabbuni!» (det betyder mästare).
17. Jesus sade till henne: »Rör icke vid mig; jag har ju ännu icke
farit upp till Fadern. Men gå till mina bröder, och säg till dem
att jag far upp till min Fader och eder Fader, till min Gud och
eder Gud.»
18. Maria från Magdala gick då och omtalade för lärjungarna att hon
hade sett Herren, och att han hade sagt detta till henne.

19. På aftonen samma dag, den första veckodagen, medan lärjungarna
av fruktan för judarna voro samlade inom stängda dörrar, kom
Jesus och stod mitt ibland dem och sade till dem: »Frid vare med
eder!»
20. Och när han hade sagt detta, visade han dem sina händer och sin
sida. Och lärjungarna blevo glada, när de sågo Herren.
21. Åter sade Jesus till dem: »Frid vare med eder! Såsom Fadern har
sänt mig, så sänder ock jag eder.»
22. Och när han hade sagt detta, andades han på dem och sade till
dem: »Tagen emot helig ande!
23. Om I förlåten någon hans synder, så äro de honom förlåtna; och
om I binden någon i hans synder, så är han bunden i dem.»
24. Men Tomas, en av de tolv, han som kallades Didymus, var icke med
dem, när Jesus kom.
25. Då nu de andra lärjungarna sade till honom att de hade sett
Herren, svarade han dem: »Om jag icke ser hålen efter spikarna i
hans händer och sticker mitt finger i hålen efter spikarna och
sticker min hand i hans sida, så kan jag icke tro det.»

26. Åtta dagar därefter voro hans lärjungar åter därinne, och Tomas
var med bland dem. Då kom Jesus, medan dörrarna voro stängda,
och stod mitt ibland de, och sade: »Frid vare med eder!»
27. Sedan sade han till Tomas: »Räck hit dit finger, se här äro mina
händer; och räck hit din hand, och stick den i min sida. Och
tvivla icke, utan tro.»
28. Tomas svarade och sade till honom: »Min Herre och min Gud!»
29. Jesus sade till honom: »Eftersom du har sett mig, tror du?
Saliga äro de som icke se och dock tro.»

30. Ännu många andra tecken, som icke äro uppskrivna i denna bok,
gjorde Jesus i sina lärjungars åsyn.
31. Men dessa hava blivit uppskrivna, för att I skolen tro att Jesus
är Messias, Guds Son, och för att I genom tron skolen hava liv i
hans namn.
*43/21 Evangelium enligt Johannes, 21 Kapitlet
Evangelium enligt Johannes, 21 Kapitlet

Jesus uppenbarar sig vid Tiberias' sjö
för några av sina lärjungar.
Efterskrift.

1. Därefter uppenbarade sig Jesus åter för lärjungarna, vid
Tiberias' sjö; och vid den uppenbarelsen gick så till:
2. Simon Petrus och Tomas, som kallades Didymus, och Natanael, han
som var från Kana i Galileen, och Sebedeus' söner voro
tillsammans, och med dem två andra av hans lärjungar.
3. Simon Petrus sade då till dem: »Jag vill gå åstad och fiska.» De
sade till honom: »Vi gå också med dig.» Så begåvo de sig åstad
och stego i båten. Men den natten fingo de intet.
4. När det sedan hade blivit morgon, stod Jesus där på stranden;
dock visste lärjungarna icke att det var Jesus.
5. Och Jesus sade till dem: »Mina barn, haven I något att äta?» De
svarade honom: »Nej.»
6. Han sade till dem: »Kasten ut nätet på högra sidan om båten, så
skolen I få.» Då kastade de ut; och nu fingo de en så stor hop
fiskar, att de icke förmådde draga upp nätet.
7. Den lärjunge som Jesus älskade sade då till Petrus: »Det är
Herren.» När Simon Petrus hörde att det var Herren, tog han på
sig sin överklädnad -- ty han var oklädd -- och gav sig i sjön.
8. Men de andra lärjungarna kommo med båten och drogo efter sig
nätet med fiskarna; de voro nämligen icke längre från land än
vid pass två hundra alnar.
9. När de sedan hade stigit i land, sågo de glöd ligga där och
fisk, som låg därpå, och bröd.
10. Jesus sade till dem: »Tagen hit av de fiskar som I nu fingen.»
11. Då steg Simon Petrus i båten och drog nätet upp på land, och det
var fullt av stora fiskar, ett hundra femtiotre stycken. Och
fastän de voro så många, hade nätet icke gått sönder.
12. Därefter sade Jesus till dem: »Kommen hit och äten.» Och ingen
av lärjungarna dristade sig att fråga honom vem han var, ty de
förstodo att det var Herren.
13. Jesus gick då fram och tog brödet och gav dem, likaledes ock av
fiskarna.
14. Detta var nu tredje gången som Jesus uppenbarade sig för sina
lärjungar, sedan han hade uppstått från de döda.
15. När de hade ätit, sade Jesus till Simon Petrus: »Simon,
Johannes' son, älskar du mig mer än dessa göra?» Han svarade
honom: »Ja, Herre; du vet att jag har dig kär.» Då sade han till
honom: »Föd mina lamm.»
16. Åter frågade han honom, för andra gången: »Simon, Johannes' son,
älskar du mig?» Han svarade honom: »Ja, Herre; du vet att jag
har dig kär.» Då sade han till honom: »Var en herde för mina
får.»
17. För tredje gången frågade han honom: »Simon, Johannes' son, har
du mig kär?» Petrus blev bedrövad över att han för tredje gången
frågade honom: »Har du mig kär?» Och han svarade honom: »Herre,
du vet allting; du vet att jag har dig kär.» Då sade Jesus till
honom: »Föd mina får.
18. Sannerligen, sannerligen säger jag dig: När du var yngre,
omgjordade du dig själv och gick vart du ville; men när du
bliver gammal, skall du nödgas sträcka ut dina händer, och en
annan skall omgjorda dig och föra dig dit du icke vill.»
19. Detta sade han för att giva till känna med hurudan död Petrus
skulle förhärliga Gud. Och sedan han hade sagt detta, sade han
till honom: »Följ mig.»
20. När Petrus vände sig om, fick han se att den lärjunge som Jesus
älskade följde med, densamme som under aftonmåltiden hade lutat
sig mot hans bröst och frågat honom: »Herre, vilken är det som
skall förråda dig?»
21. Då nu Petrus såg den lärjungen, frågade han Jesus: »Herre, huru
bliver det då med denne?»
22. Jesus svarade honom: »Om jag vill att han skall leva kvar, till
dess jag kommer, vad kommer det dig vid? Följ du mig.»
23. Så kom det talet ut ibland bröderna, att den lärjungen icke
skulle dö. Men Jesus hade icke sagt till honom att han icke
skulle dö, utan allenast: »Om jag vill att han skall leva kvar,
till dess jag kommer, vad kommer det dig vid?»
24. Det är den lärjungen som vittnar om detta, och som har skrivit
detta; och vi veta att hans vittnesbörd är sant.

25. Ännu mycket annat var det som Jesus gjorde; och om allt detta
skulle uppskrivas, det ena med det andra, så tror jag att icke
ens hela världen skulle kunna rymma de böcker som då bleve
skrivna.
@c -*- 1917 -*-
*44/ Apostlagärningarna
*44/01 Apostlagärningarna, 1 Kapitlet
Apostlagärningarna, 1 Kapitlet

Jesu himmelsfärd. Mattias insatt till
apostel.

1. I min förra skrift, gode Teofilus, har jag berättat om allt vad
Jesus gjorde och lärde,
2. ända till den dag då han blev upptagen, sedan han genom helig
ande hade givit sina befallningar åt apostlarna som han hade
utvalt.
3. För dem hade han ock genom många säkra bevis tett sig såsom
levande, efter utståndet lidande; ty under fyrtio dagar lät han
sig ses av dem och talade med dem om Guds rike.

4. När han då var tillsammans med dem, bjöd han dem och sade:
»Lämnen icke Jerusalem, utan förbiden där vad Fadern har
utlovat, det varom I haven hört av mig.
5. Ty Johannes döpte med vatten, men få dagar härefter skolen I
bliva döpta i helig ande.»

6. Då de nu hade kommit tillhopa, frågade de honom och sade:
»Herre, skall du nu i denna tid upprätta igen riket åt Israel?»
7. Han svarade dem: »Det tillkommer icke eder att få veta tider
eller stunder som Fadern i sin makt har fastställt.
8. Men när den helige Ande kommer över eder, skolen I undfå kraft
och bliva mina vittnen, både i Jerusalem och i hela Judeen och
Samarien, och sedan intill jordens ända.»

9. När han hade sagt detta, lyftes han inför deras ögon upp i
höjden, och en sky tog honom bort ur deras åsyn.
10. Och medan de skådade mot himmelen, under det han for upp, se, då
stodo hos dem två män i vita kläder.
11. Och dessa sade: »I galileiske män, varför stån I och sen mot
himmelen? Denne Jesus, som har blivit upptagen från eder till
himmelen, han skall komma igen på samma sätt som I haven sett
honom fara upp till himmelen.»

12. Sedan vände de tillbaka till Jerusalem från det berg som kallas
Oljeberget, vilket ligger nära Jerusalem, icke längre därifrån,
än man får färdas på en sabbat.
13. Och när de hade kommit dit, gingo de upp i den sal i övre
våningen, där de plägade vara tillsammans: Petrus och Johannes
och Jakob och Andreas, Filippus och Tomas, Bartolomeus och
Matteus, Jakob, Alfeus' son, och Simon ivraren och Judas, Jakobs
son.
14. Alla dessa höllo endräktigt ut i bön tillika med Maria, Jesu
moder, och några andra kvinnor samt Jesu bröder.

15. En av de dagarna stod Petrus upp och talade bland bröderna, som
då voro församlade till ett antal av omkring etthundratjugu; han
sade:
16. »Mina bröder, det skriftens ord skulle fullbordas, som den
helige Ande genom Davids mun hade profetiskt talat om Judas,
vilken blev vägvisare åt de män som grepo Jesus.
17. Han var ju räknad bland oss och hade också fått detta ämbete på
sin lott.
18. Och med de penningar han hade fått såsom lön för sin ogärning
förvärvade han sig en åker. Men han störtade framstupa ned, och
hans kropp brast mitt itu, så att alla hans inälvor gåvo sig ut.
19. Detta blev bekant för alla Jerusalems invånare, och så blev den
@c Akeldamak och Blodsåkern är skrivna i spärrad stil.
åkern på deras tungomål kallad Akeldamak (det betyder
Blodsåkern).
20. Så är ju skrivet i Psalmernas bok:
'Hans gård blive öde,
och ingen må finnas, som bor däri';
och vidare:
'Hans ämbete tage en annan.'

21. Därför bör nu någon av de män som följde oss under hela den tid
då Herren Jesus gick ut och in bland oss,
22. allt ifrån den dag då han döptes av Johannes ända till den dag
då han blev upptagen och skildes ifrån oss -- någon av dessa män
bör insättas till att jämte oss vittna om hans uppståndelse.»

23. Därefter ställde de fram två: Josef (som kallades Barsabbas och
hade tillnamnet Justus) och Mattias.
24. Och de bådo och sade: »Herre, du som känner allas hjärtan, visa
oss vilken av dessa två du har utvalt
25. till att få den plats såsom tjänare och apostel, vilken Judas
övergav, för att gå till den plats som var hans.»
26. Och de drogo lott om dem, och lotten föll på Mattias. Och så
blev denne, jämte de elva, räknad såsom apostel.
*44/02 Apostlagärningarna, 2 Kapitlet
Apostlagärningarna, 2 Kapitlet

Andens utgjutelse på pingstdagen.
Petrus' tal till folket. Församlingens
tillväxt, endräkt och förkovran.

1. När sedan pingstdagen var inne, voro de alla församlade med
varandra.
2. Då kom plötsligt från himmelen ett dån, såsom om en våldsam
storm hade dragit fram; och det uppfyllde hela huset där de
sutto.
3. Och tungor såsom av eld visade sig för dem och fördelade sig och
satte sig på dem, en på var av dem.
4. Och de blevo alla uppfyllda av helig ande och begynte tala andra
tungomål, efter som Anden ingav dem att tala.

5. Nu bodde i Jerusalem fromma judiska män från allahanda folk
under himmelen.
6. Och när dånet hördes, församlade sig hela hopen, och en stor
rörelse uppstod, ty var och en hörde sitt eget tungomål talas av
dem.
7. Och de uppfylldes av häpnad och förundran och sade: »Äro de icke
galiléer, alla dessa som här tala?
8. Huru kommer det då till, att var och en av oss hör sitt eget
modersmål talas?
9. Vi må vara parter eller meder eller elamiter, vi må hava vårt
hem i Mesopotamien eller Judeen eller Kappadocien, i Pontus
eller provinsen Asien,
10. i Frygien eller Pamfylien, i Egypten eller i Libyens bygder, åt
Cyrene till, eller vara hitflyttade främlingar från Rom,
11. vi må vara judar eller proselyter, kretenser eller araber, alla
höra vi dem på våra egna tungomål tala om Guds väldiga
gärningar.»
12. Så uppfylldes de alla av häpnad och visste icke vad de skulle
tänka. Och de sade, den ene till den andre: »Vad kan detta
betyda?»
13. Men somliga drevo gäck med dem och sade: »De äro fulla av sött
vin.»

14. Då trädde Petrus fram, jämte de elva, och hov upp sin röst och
talade till dem:

»I judiske män och I alla Jerusalems invånare, detta mån I veta,
och lyssnen nu till mina ord:
15. Det är icke så som I menen, att dessa äro druckna; det är ju
blott tredje timmen på dagen.
16. Nej, här uppfylles det som är sagt genom profeten Joel:

17. 'Och det skall ske i de yttersta dagarna, säger Gud,
att jag skall utgjuta av min Ande över allt kött,
och edra söner och edra döttrar skola profetera,
och edra ynglingar skola se syner,
och edra gamla män skola hava drömmar;
18. ja, över mina tjänare och mina tjänarinnor
skall jag i de dagarna utgjuta av min Ande,
och de skola profetera.
19. Och jag skall låta undertecken synas uppe på himmelen
och tecken nere på jorden:
blod och eld och rökmoln.
20. Solen skall vändas i mörker
och månen i blod,
förrän Herrens dag kommer,
den stora och härliga.
21. Och det skall ske att var och en som åkallar Herrens namn,
han skall varda frälst.'

22. I män av Israel, hören dessa ord: Jesus från Nasaret, en man som
inför eder fick vittnesbörd av Gud genom kraftgärningar och under
och tecken, vilka Gud genom honom gjorde bland eder, såsom I
själva veten,
23. denne som blev given i edert våld, enligt vad Gud i sitt rådslut
och sin försyn hade bestämt, honom haven I genom män som icke
veta av lagen låtit fastnagla vid korset och döda.
24. Men Gud gjorde en ände på dödens vånda och lät honom uppstå,
eftersom det icke var möjligt att han skulle kunna behållas av
döden.
25. Ty David säger med tanke på honom:
'Jag har haft Herren
för mina ögon alltid,
ja, han är på min högra sida,
för att jag icke skall vackla.
26. Fördenskull gläder sig mitt hjärta,
och min tunga fröjdar sig,
och jämväl min kropp
får vila med en förhoppning:
27. den, att du icke skall lämna
min själ åt dödsriket
och icke låta din Helige
se förgängelse.
28. Du har kungjort mig livets vägar;
du skall uppfylla mig med glädje inför ditt ansikte.'

29. Mina bröder, jag kan väl fritt säga till eder om vår stamfader
David att han är både död och begraven; hans grav finnes ju
ibland oss ännu i dag.
30. Men eftersom han var en profet och visste att Gud med ed hade
lovat honom att 'av hans livs frukt sätta en konung på hans
tron',
31. därför förutsåg han att Messias skulle uppstå, och talade därom
och sade att Messias icke skulle lämnas åt dödsriket, och att
hans kropp icke skulle se förgängelse.

32. Denne -- Jesus -- har nu Gud låtit uppstå; därom kunna vi alla
vittna.
33. Och sedan han genom Guds högra hand har blivit upphöjd och av
Fadern undfått den utlovade helige Anden, har han utgjutit vad I
här sen och hören.
34. Ty icke har David farit upp till himmelen; fastmer säger han
själv:
'Herren sade till min herre:
Sätt dig på min högra sida,
35. till dess jag har lagt dina fiender
dig till en fotapall.

36. Så må nu hela Israels hus veta och vara förvissat om att denne
Jesus som I haven korsfäst, honom har Gud gjort både till Herre
och till Messias.»

37. När de hörde detta, kände de ett styng i hjärtat. Och de sade
till Petrus och de andra apostlarna: »Bröder, vad skola vi
göra?»
38. Petrus svarade dem: »Gören bättring, och låten alla döpa eder i
Jesu Kristi namn till edra synders förlåtelse; då skolen I såsom
gåva undfå den helige Ande.
39. Ty eder gäller löftet och edra barn, jämväl alla dem som äro i
fjärran, så många som Herren, vår Gud, kallar.»

40. Också med många andra ord bad och förmanade han dem, i det han
sade: »Låten frälsa eder från detta vrånga släkte.»
41. De som då togo emot hans ort läto döpa sig; och så ökades
församlingen på den dagen med vid pass tre tusen personer.
42. Och dessa höllo fast vid apostlarnas undervisning och
brödragemenskapen, vid brödsbrytelsen och bönerna.

43. Och fruktan kom över var och en; och många under och tecken
gjordes genom apostlarna.
44. Men alla de som trodde höllo sig tillsammans och hade allting
gemensamt;
45. de sålde sina jordagods och vad de eljest ägde och delade med
sig därav åt alla, eftersom var och en behövde.
46. Och ständigt, var dag, voro de endräktigt tillsammans i
helgedomen; och hemma i husen bröto de bröd och åto med fröjd
och i hjärtats enfald, och lovade Gud.
47. Och allt folket vad dem väl bevåget. Och Herren ökade
församlingen, dag efter dag, med dem som läto sig frälsas.
*44/03 Apostlagärningarna, 3 Kapitlet
Apostlagärningarna, 3 Kapitlet

Petrus botar en ofärdig man och predikar
om Jesus såsom den av profeterna
bebådade Messias.

1. Och Petrus och Johannes gingo upp till helgedomen, till den bön
som hölls vid nionde timmen.
2. Och där bars fram en man som hade varit ofärdig allt ifrån
moderlivet, och som man var dag plägade sätta vid den port i
helgedomen, som kallades Sköna porten, för att han skulle kunna
begära allmosor av dem som gingo in i helgedomen.
3. När denne nu fick se Petrus och Johannes, då de skulle gå in i
helgedomen, bad han dem om en allmosa.
4. Då fäste Petrus och Johannes sina ögon på honom, och Petrus
sade: »Se på oss.»
5. När han då gav akt på dem, i förväntan att få något av dem,
6. sade Petrus: »Silver och guld har jag icke; men vad jag har, det
giver jag dig. I Jesu Kristi, nasaréens namn: stå upp och gå.»
7. Och så fattade han honom vid högra handen och reste upp honom.
Och strax fingo hans fötter och fotleder styrka,
8. och han sprang upp och stod upprätt och begynte gå och följde
dem in i helgedomen, alltjämt gående och springande, under det
att han lovade Gud.
9. Och allt folket såg honom, där han gick omkring och lovade Gud.
10. Och när de kände igen honom och sågo att det var samme man som
plägade sitta och begära allmosor vid Sköna porten i helgedomen,
blevo de uppfyllda av häpnad och bestörtning över det som hade
vederfarits honom.

11. Då han nu höll sig till Petrus och Johannes, strömmade allt
folket, utom sig av häpnad, tillsammans till dem på den plats
som kallades Salomos pelargång.
12. När Petrus såg detta, tog han till orda och talade till folket
så:

»I män av Israel, varför undren I över denne man, och varför sen
I så på oss, likasom hade vi genom någon vår kraft eller fromhet
åstadkommit att han kan gå?
13. Nej, Abrahams och Isaks och Jakobs Gud, våra fäders Gud, har
förhärligat sin tjänare Jesus, honom som I utlämnaden, och som I
förnekaden inför Pilatus, när denne redan hade beslutit att giva
honom lös.
14. Ja, I förnekaden honom, den helige och rättfärdige, och begärden
att en dråpare skulle givas åt eder.
15. Och livets furste dräpten I, men Gud uppväckte honom från de
döda; därom kunna vi själva vittna.
16. Och det är på grund av tron på hans namn som denne man, vilken I
sen och kännen, har undfått styrka av hans namn; och den tro som
verkas genom Jesus har, i allas eder åsyn, gjort att han nu kan
bruka alla lemmar.

17. Nu vet jag väl, mina bröder, att I såväl som edra rådsherrar
haven gjort detta, därför att I icke vissten bättre.
18. Men Gud har på detta sätt låtit det gå i fullbordan, som han
förut genom alla sina profeters mun hade förkunnat, nämligen att
hans Smorde skulle lida.

19. Gören därför bättring och omvänden eder, så att edra synder
bliva utplånade,
20. på det att tider av vederkvickelse må komma från Herren, i det
att han sänder den Messias som han har utsett åt eder, nämligen
Jesus,
21. vilken dock himmelen måste behålla intill de tider nå allt skall
bliva upprättat igen, varom Gud har talat genom sina forntida
heliga profeters mun.
22. Moses har ju sagt: 'En profet skall Herren Gud låta uppstå åt
eder, av edra bröder, en som är mig lik; honom skolen I lyssna
till i allt vad han talar till eder.
23. Och det skall ske att var och en som icke lyssnar till den
profeten, han skall utrotas ur folket.'
24. Och sedan hava alla profeterna, både Samuel och de som följde
efter honom, så många som hava talat, också bebådat dessa tider.
25. I ären själva barn av profeterna och delaktiga i det förbund som
Gud slöt med edra fäder, när han sade till Abraham: 'Och i din
säd skola alla släkter på jorden varda välsignade.'
26. För eder först och främst har Gud låtit sin tjänare uppstå, och
han har sänt honom för att välsigna eder, när I, en och var,
omvänden eder från eder ondska.»
*44/04 Apostlagärningarna, 4 Kapitlet
Apostlagärningarna, 4 Kapitlet

Petrus och Johannes gripas och ställas
inför Stora rådet, men lösgivas.
Församlingen förenas i bön och inbördes
kärlek.

1. Medan de ännu talade till folket, kommo prästerna och
tempelvaktens befälhavare och sadducéerna över dem.
2. Ty det förtröt dem att du undervisade folket och i Jesus
förkunnade uppståndelsen från de döda.
3. Därför grepo de dem nu och satte dem i fängsligt förvar till
följande dag, eftersom det redan var afton.
4. Men många av dem som hade hört vad som hade talats kommo till
tro; och antalet av männen uppgick nu till vid pass fem tusen.

5. Dagen därefter församlade sig deras rådsherrar och äldste och
skriftlärde i Jerusalem;
6. där voro då ock Hannas, översteprästen, och Kaifas och Johannes
och Alexander och alla som voro av översteprästerlig släkt.
7. Och de läto föra fram dem inför sig och frågade dem: »Av vilken
makt eller i genom vilket namn haven I gjort detta?»
8. Då sade Petrus till dem, uppfylld av helig ande:

»I folkets rådsherrar och äldste,
9. eftersom vi i dag underkastas rannsakning för en god gärning mot
en sjuk man och tillfrågas varigenom denne har blivit botad,
10. så mån I veta, I alla och hela Israels folk, att det är genom
Jesu Kristi, nasaréens, namn, hans som I haven korsfäst, men som
Gud har uppväckt från de döda -- att det är genom det namnet som
denne man står inför eder frisk och färdig.
11. Han är 'den stenen som av byggningsmännen' -- av eder själva --
'aktades för intet, men som har blivit en hörnsten'.
12. Och i ingen annan finnes frälsning; ej heller finnes under
himmelen något annat namn, bland människor givet, genom vilket
vi kunna bliva frälsta.»

13. När de sågo Petrus och Johannes vara så frimodiga och förnummo
att de voro olärda män ur folket, förundrade de sig. Men så
kände de igen dem och påminde sig att de hade varit med Jesus.
14. Och när de sågo mannen som hade blivit botad stå där bredvid
dem, kunde de icke säga något däremot.
15. De befallde dem alltså att gå ut från rådsförsamlingen. Sedan
överlade de med varandra
16. och sade: »Vad skola vi göra med dessa män? Att ett märkligt
tecken har blivit gjort av dem, det är ju uppenbart för alla
Jerusalems invånare, och vi kunna icke förneka det.
17. Men för att detta icke ännu mer skall komma ut bland folket, må
vi strängeligen förbjuda dem att hädanefter i det namnet tala
för någon människa.»

18. Därefter kallade de in dem och förbjödo dem helt och hållet att
tala eller undervisa i Jesu namn.
19. Men Petrus och Johannes svarade och sade till dem: »Om det är
rätt inför Gud att vi hörsamma eder mer är Gud, därom mån I
själva döma;
20. vi för vår del kunna icke underlåta att tala vad vi hava sett
och hört.»
21. Då förbjödo de dem detsamma ännu strängare, men läto dem sedan
gå. Ty eftersom alla prisade Gud för det som hade skett, kunde
de, för folkets skull, icke finna någon utväg genom att straffa
dem.
22. Mannen som genom detta tecken hade blivit botad var nämligen
över fyrtio år gammal.

23. När de alltså hade blivit lösgivna, kommo de till sina egna och
omtalade för dem allt vad översteprästerna och de äldste hade
sagt dem.
24. Då de hörde detta, ropade de endräktigt till Gud och sade:

»Herre, det är du som har gjort himmelen och jorden och havet
och allt vad i dem är.
25. Och du har genom vår fader Davids, din tjänares, mun sagt genom
helig ande:
'Varför larmade hedningarna
och tänkte folken fåfänglighet?
26. Jordens konungar trädde fram,
och furstarna samlade sig tillhopa
mot Herren och hans Smorde.'

27. Ja, i sanning, de församlade sig i denna stad mot din helige
tjänare Jesus, mot honom som du har smort: Herodes och Pontius
Pilatus med hedningarna och Israels folkstammar;
28. de församlade sig till att utföra allt vad din hand och ditt
rådslut förut hade bestämt skola ske.
29. Och nu, Herre, se till deras hotelser, och giv dina tjänare att
de med all frimodighet må förkunna ditt ord,
30. i det att du uträcker din hand till att bota de sjuka, och till
att låta tecken och under ske genom din helige tjänare Jesu
namn.»

31. När de hade slutat att bedja, skakades platsen där de voro
församlade, och de blevo alla uppfyllda av den helige Ande, och
de förkunnade Guds ord med frimodighet.

32. Och i hela skaran av dem som trodde var ett hjärta och en själ.
Ingen enda kallade något av det han ägde för sitt, utan du hade
allting gemensamt.
33. Och med stor kraft framburo apostlarna vittnesbördet om Herren
Jesu uppståndelse; och stor nåd var över dem alla.
34. Bland dem fanns ingen som led nöd; ty alla som ägde något
jordstycke eller något hus sålde detta och buro fram betalningen
för det sålda
35. och lade den för apostlarnas fötter, och man delade ut därav, så
att var och en fick efter som han behövde.

@c Barnabas står i spärrad stil.
36. Josef, som av apostlarna ock kallades Barnabas (det betyder
@c förmanaren står i spärrad stil.
förmanaren), en levit som var bördig från Cypern,
37. också han sålde en åker som han ägde och bar fram penningarna
och lade dem för apostlarnas fötter.
*44/05 Apostlagärningarna, 5 Kapitlet
Apostlagärningarna, 5 Kapitlet

Ananias och hans hustru straffas för
bedrägeri. Apostlarna göra under,
fängslas, befrias av en ängel, inkallas
för Stora rådet, men lösgivas på
Gamaliels uppmaning.

1. Men en ung man vid namn Ananias och hans hustru Safira sålde ett
jordagods,
2. och han tog därvid, med sin hustrus vetskap, undan något av
betalningen därför; allenast en del bar han fram och lade för
apostlarnas fötter.
3. Då sade Petrus: »Ananias, varför har Satan fått uppfylla ditt
hjärta, så att du har velat bedraga den helige Ande och taga
undan något av betalningen för jordstycket?
4. Detta var ju din egendom, medan du hade det kvar; och när det
var sålt, voro ju penningarna i din makt. Huru kunde du få
något sådant i sinnet? Du har ljugit, icke för människor, utan
för Gud.»
5. När Ananias hörde dessa ord, föll han ned och gav upp andan.
Och stor fruktan kom över alla som hörde detta.
6. Och de yngre männen stodo upp och höljde in honom och buro ut
honom och begrovo honom.

7. Vid pass tre timmar därefter kom hans hustru in, utan att veta
om, vad som hade skett.
8. Petrus sade då till henne: »Säg mig, var det för den summan I
sålden jordstycket?» Hon svarade: »Ja, för den summan.»
9. Då sade Petrus till henne: »Huru kunden I vilja komma överens om
att fresta Herrens Ande? Se, härutanför dörren höras nu
fotstegen av de män som hava begravt din man; och de skola bära
ut också dig.»
10. Och strax föll hon ned vid hans fötter och gav upp andan; och
när de unge männen kommo in, funno de henne död. De buro då ut
henne och begrovo henne bredvid hennes man.
11. Och stor fruktan kom över hela församlingen och över alla andra
som hörde detta.

12. Och genom apostlarna gjordes många tecken och under bland
folket; och de höllo sig alla endräktigt tillsammans i Salomos
pelargång.
13. Av de andra dristade sig ingen att närma sig dem, men folket
höll dem i ära.
14. Och ännu flera trodde och slöto sig till Herren, hela skaror av
både män och kvinnor.
15. Ja, man bar de sjuka ut på gatorna och lade dem på bårar och i
sängar, för att, när Petrus kom gående, åtminstone hans skugga
måtte falla på någon av dem.
16. Och jämväl från städerna runt omkring Jerusalem kom folket i
skaror och förde med sig sjuka och sådana som voro plågade av
orena andar; och alla blevo botade.

17. Då stod översteprästen upp och alla som höllo med honom -- de
som hörde till sadducéernas parti -- och de uppfylldes av
nitälskan
18. och läto gripa apostlarna och sätta dem i allmänt häkte.
19. Men en Herrens ängel öppnade om natten fängelsets portar och
förde ut dem och sade:
20. »Gån åstad och träden upp i helgedomen, och talen till folket
alla det sanna livets ord.»
21. När de hade hört detta, gingo de inemot dagbräckningen in i
helgedomen och undervisade.

Emellertid kommo översteprästen och de som höllo med honom och
sammankallade Stora rådet, alla Israels barns äldste. Därefter
sände de åstad till fängelset för att hämta dem.
22. Men när rättstjänarna kommo dit, funno de dem icke i fängelset.
De vände då tillbaka och omtalade detta
23. och sade: »Fängelset funno vi stängt med all omsorg och väktarna
stående utanför portarna, men då vi öppnade, funno vi ingen
därinne.»
24. När tempelvaktens befälhavare och översteprästerna hörde detta,
visst de icke vad de skulle tänka därom, eller vad som skulle
bliva av detta.
25. Då kom någon och berättade för den: »De män som I haven insatt i
fängelset, de stå nu i helgedomen och undervisa folket.»

26. Befälhavaren gick då med rättstjänarna åstad och hämtade dem;
dock brukade de icke våld, ty de fruktade att bliva stenade av
folket.
27. Och sedan de hade hämtat dem, förde de dem fram inför Stora
rådet. Och översteprästen anställde förhör med dem
28. och sade: »Vi hava ju allvarligen förbjudit eder att undervisa i
det namnet, och likväl haven I uppfyllt Jerusalem med eder
undervisning, och I viljen nu låta den mannens blod komma över
oss.»
29. Men Petrus och de andra apostlarna svarade och sade: »Man måste
lyda Gud mer än människor.
30. Våra fäders Gud har uppväckt Jesus, som I haden upphängt på trä
och dödat.
31. Och Gud har med sin högra hand upphöjt honom till en hövding och
frälsare, för att åt Israel förläna bättring och syndernas
förlåtelse.
32. Om allt detta kunna vi själva vittna, så ock den helige Ande,
vilken Gud har givit åt dem som äro honom lydiga.»

33. När de hörde detta, blevo de mycket förbittrade och ville döda
dem.
34. Men en farisé, en laglärare vid namn Gamaliel, som var aktad av
allt folket, stod då upp i Rådet och tillsade att man för en kort
stund skulle föra ut männen.
35. Sedan sade han till de andra: »I män av Israel, sen eder för vad
I tänken göra med dessa män.
36. För en tid sedan uppträdde ju Teudas och gav sig ut för att
något vara, och till honom slöt sig en hop av vid pass fyra
hundra män. Och han blev dödad, och alla som hade trott på
honom förskingrades och blevo till intet.
37. Efter honom uppträdde Judas från Galileen, vid den tid då
skattskrivningen pågick; denne förledde en hop folk till avfall,
så att de följde honom. Också han förgicks, och alla som hade
trott på honom blevo förskingrade.
38. Och nu säger jag eder: Befatten eder icke med dessa män, utan
låten dem vara; ty skulle detta vara ett rådslag eller ett verk
av människor, så kommer det att slås ned;
39. men är det av Gud, så kunnen I icke slå ned dessa män. Sen
till, att I icke mån befinnas strida mot Gud själv.»

40. Och de lydde hans råd; de kallade in apostlarna, och sedan de
hade låtit gissla dem, förbjödo de dem att tala i Jesu namn och
läto dem därefter gå.

41. Och de gingo ut från rådsförsamlingen, glada över att de hade
aktats värdiga att lida smälek för det namnets skull.
42. Och de upphörde icke att var dag undervisa i helgedomen och
hemma i husen och förkunna evangelium om Kristus Jesus.
*44/06 Apostlagärningarna, 6 Kapitlet
Apostlagärningarna, 6 Kapitlet

Sju män utväljas för att besörja den
dagliga utdelningen. Församlingen
tillväxer. Stefanus drages inför Stora
rådet.

1. Vid denna tid, då nu lärjungarnas antal förökades, begynte de
grekiska judarna knorra mot de infödda hebréerna över att deras
änkor blevo förbisedda vid den dagliga utdelningen.
2. Då sammankallade de tolv hela lärjungaskaran och sade: »Det är
icke tillbörligt att vi försumma Guds ord för att göra tjänst
vid borden.
3. Så utsen nu bland eder, I bröder, sju män som hava gott
vittnesbörd om sig och äro fulla av ande och vishet, män som vi
kunna sätta till att sköta denna syssla.
4. Vi skola då helt få ägna oss åt bönen och åt ordets tjänst.»

5. Det talet behagade hela menigheten. Och de utvalde Stefanus, en
man som var full av tro och helig ande, vidare Filippus och
Prokorus och Nikanor och Timon och Parmenas, slutligen Nikolaus,
en proselyt från Antiokia.
6. Dem läto de träda fram för apostlarna, och dessa bådo och lade
händerna på dem.

7. Och Guds ord hade framgång, och lärjungarnas antal förökades
mycket i Jerusalem; och en stor hop av prästerna blevo lydiga
och trodde.

8. Och Stefanus var full av nåd och kraft och gjorde stora under
och tecken bland folket.
9. Men av dem som hörde till den synagoga som kallades »De
frigivnes och cyrenéernas och alexandrinernas synagoga», så ock
av dem som voro från Cilicien och provinsen Asien, stodo några
upp för att disputera med Stefanus.
10. Dock förmådde de icke stå emot den vishet och den ande som här
talade.
11. Då skaffade de några män som föregåvo att de hade hört honom
tala hädiska ord mot Moses och mot Gud.
12. De uppeggade så folket och de äldste och de skriftlärde och
överföllo honom och grepo honom och förde honom inför Stora
rådet.
13. Där läto de falska vittnen träda fram, vilka sade: »Denne man
upphör icke att tala mot vår heliga plats och mot lagen.
14. Ty vi hava hört honom säga att Jesus, han från Nasaret, skall
bryta ned denna byggnad och förändra de stadgar som Moses har
givit oss.»
15. Då nu alla som sutto i Rådet fäste sina ögon på honom, syntes
dem hans ansikte vara såsom en ängels ansikte.
*44/07 Apostlagärningarna, 7 Kapitlet
Apostlagärningarna, 7 Kapitlet

Stefanus' tal inför Stora rådet och hans
martyrdöd.

1. Och översteprästen frågade: »Förhåller detta sig så?»
2. Då sade han:

»Bröder och fäder, hören mig. Härlighetens Gud uppenbarade sig
för vår fader Abraham, medan han ännu var i Mesopotamien, och
förrän han bosatte sig i Karran,
3. och sade till honom: 'Gå ut ur ditt land och från din släkt, och
drag till det land som jag skall visa dig.'
4. Då gick han åstad ut ur kaldéernas land och bosatte sig i
Karran. Sedan, efter han faders död, bjöd Gud honom att flytta
därifrån till detta land, där I nu bon.
5. Han gav honom ingen arvedel däri, icke ens så mycket som en
fotsbredd, men lovade att giva det till besittning åt honom och
åt hans säd efter honom; detta var på den tid då han ännu icke
hade någon son.
6. Och vad Gud sade var detta, att hans säd skulle leva såsom
främlingar i ett land som icke tillhörde dem, och att man skulle
göra dem till trälar och förtrycka dem i fyra hundra år.
7. 'Men det folk vars trälar de bliva skall jag döma', sade Gud;
'sedan skola de draga ut och hålla gudstjänst åt mig på denna
plats.'

8. Och han upprättade ett omskärelsens förbund med honom. Och så
födde han Isak och omskar honom på åttonde dagen, och Isak födde
Jakob, och Jakob födde våra tolv stamfäder.

9. Och våra stamfäder avundades Josef och sålde honom till
Egypten. Men Gud var med honom
10. och frälste honom ur allt hans betryck och lät honom finna nåd
och gav honom vishet inför Farao, konungen i Egypten; och denne
satte honom till herre över Egypten och över hela sitt hus.
11. Och hungersnöd kom över hela Egypten och Kanaan med stort
betryck, och våra fäder kunde icke få något att äta.
12. Men när Jakob fick höra att bröd fanns i Egypten, sände han våra
fäder åstad dit, en första gång.
13. Sedan, när de för andra gången kommo dit, blev Josef igenkänd av
sina bröder, och Farao fick kunskap och Josefs släkt.
14. Därefter sände Josef åstad och kallade till sig sin fader Jakob
och hela sin släkt, sjuttiofem personer.
15. Och Jakob for ned till Egypten; och han dog där, han såväl som
våra fäder.
16. Och man förde dem därifrån till Sikem och lade dem i den grav
som Abraham för en summa penningar hade köpt av Emmors barn i
Sikem.

17. Och alltefter som tiden nalkades att det löfte skulle uppfyllas,
som Gud hade givit Abraham, växte folket till och förökade sig i
Egypten,
18. till dess en ny konung över Egypten uppstod, en som icke visste
av Josef.
19. Denne konung gick listigt till väga mot vårt folk och förtryckte
våra fäder och drev dem till att utsätta sina späda barn, för
att dessa icke skulle bliva vid liv.

20. Vid den tiden föddes Moses, och han 'var ett vackert barn' inför
Gud. Under tre månader fostrades han i sin faders hus;
21. sedan, när han hade blivit utsatt, lät Faraos dotter hämta honom
till sig och uppfostra honom såsom sin egen son.
22. Och Moses blev undervisad i all egyptiernas visdom och var
mäktig i ord och gärningar.
23. Men när han blev fyrtio år gammal, fick han i sinnet att besöka
sina bröder, Israels barn.
24. När han då såg att en av dem led orätt, tog han den misshandlade
i försvar och hämnades honom, i det att han slog ihjäl
egyptiern.
25. Nu menade han att hans bröder skulle förstå att Gud genom honom
ville bereda dem frälsning; men de förstodo det icke.
26. Dagen därefter kom han åter fram till dem, där de tvistade, och
ville förlika dem och sade: 'I män, I ären ju bröder; varför
gören I då varandra orätt?'
27. Men den som gjorde orätt mot sin landsman stötte bort honom och
sade: 'Vem har satt dig till hövding och domare över oss?
28. Kanske du vill döda mig, såsom du i går dödade egyptiern?'
29. Vid det talet flydde Moses bort och levde sedan såsom främling i
Madiams land och födde där två söner.

30. Och när fyrtio är äter voro förlidna, uppenbarade sig för honom,
i öknen vid berget Sinai, en ängel i en brinnande törnbuske.
31. När Moses såg detta, förundrade han sig över synen; och då han
gick fram för att se vad det var, hördes Herrens röst:
32. 'Jag är dina fäders Gud, Abrahams, Isaks och Jakobs Gud.' Då
greps Moses av bävan och dristade sig icke att se dit.
33. Och Herren sade till honom: 'Lös dina skor av dina fötter, ty
platsen där du står är helig mark.
34. Jag har nogsamt sett mitt folks betryck i Egypten, och deras
suckan har jag hört, och jag har stigit ned för att rädda dem.
Därför må du nu gå åstad; jag vill sända dig till Egypten.

35. Denne Moses, som de hade förnekat, i det de sade: 'Vem har satt
dig till hövding och domare?', honom sände Gud att vara både en
hövding och en förlossare, genom ängeln som uppenbarade sig för
honom i törnbusken.
36. Det var han som förde ut dem, och som gjorde under och tecken i
Egyptens land och i Röda havet och i öknen, under fyrtio år.

37. Det var samme Moses som sade till Israels barn: 'En profet skall
Gud låta uppstå åt eder, av edra bröder, en som är mig lik.'
38. Det var och han, som under den tid då menigheten levde i öknen,
både var hos ängeln, som talade med honom på berget Sinai, och
tillika hos våra fäder; och han undfick levande ord för att giva
dem åt eder.
39. Men våra fäder ville icke bliva honom lydiga, utan stötte bort
honom och vände sig med sina hjärtan mot Egypten
40. och sade till Aron: 'Gör oss gudar, som kunna gå framför oss; ty
vi veta icke vad som har vederfarits denne Moses, som förde oss
ut ur Egyptens land.'
41. Och de gjorde i de dagarna en kalv och buro sedan fram offer åt
avguden och gladde sig över sina händers verk.
42. Då vände Gud sig bort och prisgav dem till att dyrka himmelens
härskara, såsom det är skrivet i Profeternas bok:
'Framburen I väl åt mig slaktoffer och spisoffer
under de fyrtio åren i öknen,
I av Israels hus?
43. Nej, I buren Moloks tält
och guden Romfas stjärna,
de bilder som I hade gjort för att tillbedja.
Därför skall jag låta eder föras åstad
ända bortom Babylon.'

44. Våra fäder hade vittnesbördets tabernakel i öknen, så inrättat,
som han som talade till Moses hade förordnat att denne skulle
göra det, efter den mönsterbild som han hade fått se.
45. Och våra fäder togo det i arv och förde det sedan under Josua
hitin, när de togo landet i besittning, efter de folk som Gud
fördrev för våra fäder. Så var det ända till Davids tid.
46. Denne fann nåd inför Gud och bad att han måtte finna 'ett rum
till boning' åt Jakobs Gud.
47. Men det var Salomo som fick bygga ett hus åt honom.
48. Dock, den Högste bor icke i hus som äro gjorda med händer, ty
det är såsom profeten säger:
49. 'Himmelen är min tron,
och jorden är min fotapall;
vad för ett hus skullen I då kunna bygga åt mig, säger Herren,
och vad för en plats skulle tjäna mig till vilostad?
50. Min hand har ju gjort allt detta.'

51. I hårdnackade, med oomskurna hjärtan och öron, I stån alltid
emot den helige Ande, I likaväl som edra fäder.
52. Vilken av profeterna hava icke edra fäder förföljt? De hava ju
dräpt dem som förkunnade att den Rättfärdige skulle komma, han
som I själva nu haven förrått och dräpt,
53. I som fingen lagen eder given genom änglars försorg, men icke
haven hållit den.»

54. När de hörde detta, blevo de mycket förbittrade i sina hjärtan
och beto sina tänder samman mot honom.
55. Men han, full av helig ande, skådade upp mot himmelen och fick
se Guds härlighet och såg Jesus stå på Guds högra sida.
56. Och han sade: »Jag ser himmelen öppen och Människosonen stå på
Guds högra sida.»
57. Då skriade de med hög röst och höllo för sina öron och stormade
alla på en gång emot honom
58. och förde honom ut ur staden och stenade honom. Och vittnena
lade av sina mantlar vid en ung mans fötter, som hette Saulus.
59. Så stenade de Stefanus, under det att han åkallade och sade:
»Herre Jesus, tag emot min ande.»
60. Och han föll ned på sina knän och ropade med hög röst: »Herre,
tillräkna dem icke denna synd.» Och när han hade sagt detta,
avsomnade han.

8:1. [1]

[1] Apg 8:1a hör egentligen hit, men återfinns nedan. --Red för den
elektroniska utgåvan.
*44/08 Apostlagärningarna, 8 Kapitlet
1. Och jämväl Saulus hade gillat att man dödade honom.

Apostlagärningarna, 8 Kapitlet

Förföljelse mot församlingen i
Jerusalem. Evangelium predikat i
Samarien. Trollkarlen Simon. En etiopisk
hovmans dop.

Samma dag utbröt en svår förföljelse mot församlingen i
Jerusalem; och alla, utom apostlarna, blevo kringspridda över
Judeens och Samariens landsbygd.
2. Några fromma män begrovo dock Stefanus och höllo en stor
dödsklagan efter honom.
3. Saulus åter for våldsamt fram mot församlingen; han gick omkring
i husen och drog fram män och kvinnor och lät sätta dem i
fängelse.

4. Men de som hade blivit kringspridda gingo omkring och förkunnade
evangelii ord.
5. Och Filippus kom så ned till huvudstaden i Samarien och
predikade Kristus för folket där.
6. Och när de hörde Filippus och sågo de tecken som han gjorde,
aktade de endräktigt på det som han talade.
7. Ty från många som voro besatta av orena andar foro andarna ut
under höga rop, och många lama och ofärdiga blevo botade.
8. Och det blev stor glädje i den staden.

9. Nu var där i staden före honom en man vid namn Simon, som hade
övat trolldom, så att han hade slagit det samaritiska folket med
häpnad, och som sade sig vara något stort.
10. Till honom höllo sig alla, både små och stora, och sade: »Denne
är vad man kallar 'Guds stora kraft.'»
11. Och de höllo sig till honom, därför att han genom sina
trollkonster under ganska lång tid hade slagit dem med häpnad.
12. Men nu, då de satte tro till Filippus, som förkunnade evangelium
om Guds rike och om Jesu Kristi namn, läto de döpa sig, både män
och kvinnor.
13. Ja, Simon själv kom till tro; och sedan han hade blivit döpt,
höll han sig ständigt till Filippus. Och när han såg de stora
tecken och kraftgärningar som denne gjorde, betogs han av
häpnad.

14. Då nu apostlarna i Jerusalem fingo höra att Samarien hade tagit
emot Guds ord, sände de dit Petrus och Johannes.
15. Och när dessa kommo ditned, bådo de för dem, att de måtte undfå
helig ande;
16. ty helig ande hade ännu icke fallit på någon av dem, utan de
voro allenast döpta i Herren Jesu namn.
17. De lade då händerna på dem, och de undfingo helig ande.
18. När då Simon såg att det var genom apostlarnas handpåläggning
som Anden blev given, bjöd han dem penningar
19. och sade: »Given ock mig den makten, så att var och en som jag
lägger händerna på undfår helig ande.»
20. Då sade Petrus till honom: »Må dina penningar med dig själv gå i
fördärvet, eftersom du menar att Guds gåva kan köpas för
penningar.
21. Du har ingen del eller lott i det som här är fråga om, ty ditt
hjärta är icke rättsinnigt inför Gud.
22. Gör fördenskull bättring och upphör med denna din ondska, och
bed till Herren att den tanke som har uppstått i ditt hjärta må,
om möjligt är, bliva dig förlåten.
23. Ty jag ser att du är förgiftad av ondska och fången i
orättfärdighetens bojor.»
24. Då svarade Simon och sade: »Bedjen I till Herren för mig, att
intet av det som I haven sagt må komma över mig.»

25. Och sedan de hade framburit sitt vittnesbörd och talat Herrens
ord, begåvo de sig tillbaka till Jerusalem och förkunnade därvid
evangelium i många samaritiska byar.

26. Men en Herrens ängel talade till Filippus och sade: »Stå upp och
begiv dig vid middagstiden ut på den väg som leder ned från
Jerusalem till Gasa; den är tom på folk.»
27. Då stod han upp och begav sig åstad. Och se, en etiopisk man
for där fram, en hovman som var en mäktig herre hos Kandace,
drottningen i Etiopien, och var satt över hela hennes
skattkammare. Denne hade kommit till Jerusalem för att där
tillbedja,
28. men var nu stadd på hemvägen och satt i sin vagn och läste
profeten Esaias.
29. Då sade Anden till Filippus: »Gå fram och närma dig till denna
vagn.»
30. Filippus skyndade fram och hörde att han läste profeten Esaias.
Då frågade han: »Förstår du vad du läser?»
31. Han svarade: »Huru skulle jag väl kunna förstå det, om ingen
vägleder mig?» Och han bad Filippus stiga upp och sätta sig
bredvid honom.

32. Men det ställe i skriften som han läste var detta:
»Såsom ett får fördes han bort till att slaktas;
och såsom ett lamm som är tyst inför den som klipper det,
så öppnade han icke sin mun.
33. Genom hans förnedring blev hans dom borttagen.
Vem kan räkna hans släkte?
Ty hans liv ryckes undan från jorden.»

34. Och hovmannen frågade Filippus och sade: »Jag beder dig, säg mig
om vilken profeten talar detta, om sig själv eller om någon
annan?»
35. Då öppnade Filippus sin mun och begynte med detta skriftens ord
och förkunnade för honom evangelium om Jesus.
36. Och medan de färdades vägen fram, kommo de till ett vatten. Då
sade hovmannen: »Se, här finnes vatten. Vad hindrar att jag
döpes?»
37. [1]
38. Och han lät vagnen stanna; och de stego båda ned i vattnet,
Filippus och hovmannen, och han döpte honom.
39. Men när de hade stigit upp ur vattnet, ryckte Herrens Ande bort
Filippus, och hovmannen såg honom icke mer, då han nu glad
fortsatte sin färd.
40. Men Filippus blev efteråt sedd i Asdod. Därefter vandrade han
omkring och förkunnade evangelium i alla städer, till dess han
kom till Cesarea.

[1] V. 37 se Nya testamentets text i Ordförkl.
*44/09 Apostlagärningarna, 9 Kapitlet
Apostlagärningarna, 9 Kapitlet

Saulus omvändes, predikar i Damaskus och
i Jerusalem. Församlingen tillväxer.
Petrus botar Eneas, uppväcker Tabita.

1. Men Saulus, som alltjämt andades hot och mordlust mot Herrens
lärjungar, gick till översteprästen
2. och utbad sig av honom brev till synagogorna i Damaskus, för
att, om han funne några som voro på »den vägen»[1], vare sig män
eller kvinnor, han skulle kunna föra dem bundna till Jerusalem.

3. Men när han på sin färd nalkades Damaskus, hände sig att ett
sken från himmelen plötsligt kringstrålade honom.
4. Och han föll ned till jorden och hörde då en röst som sade till
honom: »Saul, Saul, varför förföljer du mig?»
5. Då sade han: »Vem är du, Herre?» Han svarade: »Jag är Jesus,
den som du förföljer.
6. Men stå nu upp och gå in i staden, så skall där bliva dig sagt
vad du har att göra.»
7. Och männen som voro med honom på färden stodo mållösa av skräck,
ty de hörde väl rösten, men sågo ingen.
8. Och Saulus reste sig upp från jorden, men när han öppnade sina
ögon, kunde han icke mer se något. De togo honom därför vid
handen och ledde honom in i Damaskus.
9. Och under tre dagar såg han intet; och han varken åt eller
drack.

10. Men i Damaskus fanns en lärjunge vid namn Ananias. Till honom
sade Herren i en syn: »Ananias!» Han svarade: »Här är jag,
Herre.»
11. Och Herren sade till honom: »Stå upp och gå till den gata som
kallas Raka gatan och fråga i Judas' hus efter en man vid namn
Saulus, från Tarsus. Ty se, han beder.
12. Och i en syn har han sett huru en man vid namn Ananias kom in
och lade händerna på honom, för att han skulle få sin syn igen.»
13. Då svarade Ananias: »Herre, jag har av många hört huru mycket
ont den mannen har gjort dina heliga i Jerusalem.
14. Och han har nu här med sig fullmakt ifrån översteprästerna att
fängsla alla dem som åkalla ditt namn.»
15. Men Herren sade till honom: »Gå åstad; ty denne man är mig ett
utvalt redskap till att bära fram mitt namn inför hedningar och
konungar och inför Israels barn;
16. och jag skall visa honom huru mycket han måste lida för mitt
namns skull.»

17. Då gick Ananias åstad och kom in i huset; och han lade sina
händer på honom och sade: »Saul, min broder, Herren har sänt
mig, Jesus, som visade sig för dig på vägen där du färdades; han
har sänt mig, för att du skall få din syn igen och bliva
uppfylld av helig ande.»
18. Då var det strax såsom om fjäll föllo ifrån hans ögon, och han
fick sin syn igen. Och han stod upp och lät döpa sig.
19. Sedan tog han sig mat och blev därav stärkt.

Därefter var han någon tid tillsammans med lärjungarna i
Damaskus.
20. Och strax begynte han i synagogorna predika om Jesus, att han
var Guds Son.
21. Och alla som hörde honom blevo uppfyllda av häpnad och sade:
»Var det icke denne som i Jerusalem förgjorde dem som åkallade
det namnet? Och hade han icke kommit hit, för att han skulle
föra sådana människor bundna till översteprästerna?»

22. Men Saulus uppträdde med allt större kraft och gjorde de judar
som bodde i Damaskus svarslösa, i det han bevisade att Jesus var
Messias.

23. När så en längre tid hade förgått, rådslogo judarna om att röja
honom ur vägen;
24. men deras anslag blev bekant för Saulus. Och då de nu, för att
kunna röja honom ur vägen, till och med höllo vakt vid
stadsportarna både dag och natt,
25. togo hans lärjungar honom en natt och släppte honom ut genom
muren, i det att de sänkte ned honom i en korg.

26. När han sedan kom till Jerusalem, försökte han att närma sig
lärjungarna; men alla fruktade för honom, ty de trodde icke att
han verkligen var en lärjunge.
27. Då tog Barnabas sig an honom och förde honom till apostlarna och
förtäljde för dem huru han på vägen hade sett Herren, som hade
talat till honom, och huru han i Damaskus hade frimodigt
predikat i Jesu namn.
28. Sedan gick han fritt ut och in bland dem i Jerusalem och
predikade frimodigt i Herrens namn;
29. och han talade och disputerade med de grekiska judarna. Men de
gjorde försök att röja honom ur vägen.
30. När bröderna förnummo detta, förde de honom ned till Cesarea och
sände honom därifrån vidare till Tarsus.

31. Så hade nu församlingen frid i hela Judeen och Galileen och
Samarien; och den blev uppbyggd och vandrade i Herrens fruktan
och växte till genom den helige Andes tröst och förmaning.

32. Medan nu Petrus vandrade omkring bland dem alla, hände sig att
han ock kom ned till de heliga som bodde i Lydda.
33. Där träffade han på en man vid namn Eneas, som i åtta år hade
legat till sängs; han var nämligen lam.
34. Och Petrus sade till honom: »Eneas, Jesus Kristus botar dig.
Stå upp och lägg ihop din bädd.» Då stod han strax upp.
35. Och alla som bodde i Lydda och i Saron sågo honom; och de
omvände sig till Herren.

@c 'Tabita' står i spärrad stil på nästa rad.
36. I Joppe bodde då en lärjunginna vid namn Tabita (det betyder
@c 'Dorkas' står i spärrad stil på nästa rad.
detsamma som Dorkas).[2] Hon överflödade i goda gärningar och
gav allmosor rikligen.
37. Men just i de dagarna hände sig att hon blev sjuk och dog. Och
man tvådde henne och lade henne i en sal i övre våningen.
38. Då nu Lydda låg nära Joppe och lärjungarna hade hört att Petrus
var där, sände de två män till honom och bådo honom att utan
dröjsmål komma till dem.
39. Petrus stod då upp och följde med dem. Och när han kom dit,
förde de honom upp i salen; och alla änkorna kommo där omkring
honom gråtande och visade honom alla livklädnader och mantlar
som Dorkas hade gjord, medan hon ännu levde ibland dem.
40. Då tillsade Petrus dem allasammans att gå ut och föll ned på
sina knän och bad; sedan vände han sig mot den döda och sade:
»Tabita, stå upp.» Då slog hon upp ögonen, och när hon fick se
Petrus, satte hon sig upp.
41. Och han räckte henne handen och reste upp henne och kallade
sedan in de heliga, jämte änkorna, och ställde henne levande
framför den.
42. Detta blev bekant i hela Joppe, och många kommo till tro på
Herren.
43. Därefter stannade han en längre tid i Joppe hos en garvare vid
namn Simon.

[1] Se Väg i Ordförkl.
@c 'hind' står i spärrad stil på nästa rad.
[2] Båda namnen betyda hind; det förra är ett arameiskt ord, det
senare ett grekiskt.
*44/10 Apostlagärningarna, 10 Kapitlet
Apostlagärningarna, 10 Kapitlet

Kornelius' syn. Petrus' syn, hans besök
i Cesarea och hans predikan där. Det
första hedningdopet.

1. I Cesarea bodde en man vid namn Kornelius, en hövitsman vid den
så kallade italiska krigsskaran.
2. Han var en from man, som »fruktade Gud»[1] tillika med hela sitt
hus; han utdelade rikligen allmosor åt folket och bad alltid
till Gud.

3. En dag omkring nionde timmen såg denne tydligt i en syn en Guds
ängel, som kom in till honom och sade till honom: »Kornelius!»
4. Han betraktade honom förskräckt och frågade: »Vad är det,
herre?» Då sade ängeln till honom: »Dina böner och dina
allmosor hava uppstigit till Gud och äro i åminnelse hos honom.
5. Så sänd nu några män till Joppe och låt hämta en viss Simon, som
ock kallas Petrus.
6. Han gästar hos en garvare vid namn Simon, som har ett hus vid
havet.»

7. När ängeln som hade talat med honom var borta, kallade han till
sig två av sina tjänare och en from krigsman, en av dem som
hörde till hans närmaste följe,
8. och förtäljde alltsammans för dem och sände dem åstad till
Joppe.

9. Men dagen därefter, medan dessa voro på vägen och nalkades
staden, gick Petrus vid sjätte timmen upp på taket för att
bedja.
10. Och han blev hungrig och ville hava något att äta. Medan man nu
tillredde maten, föll han i hänryckning.
11. Han såg himmelen öppen och någonting komma ned som liknade en
stor linneduk, och som fasthölls vid de fyra hörnen och sänktes
ned till jorden.
12. Och däri funnos alla slags fyrfota och krälande djur som leva på
jorden, och alla slags himmelens fåglar.
13. Och en röst kom till honom: »Stå upp, Petrus, slakta och ät.»
14. Men Petrus svarade: »Bort det, Herre! Jag har aldrig ätit något
oheligt och orent.»
15. Åter, för andra gången, kom en röst till honom: »Vad Gud har
förklarat för rent, det må du icke hålla för oheligt.»
16. Detta skedde tre gånger efter varandra; sedan blev duken strax
åter upptagen till Himmelen.

17. Medan Petrus i sitt sinne undrade över vad den syn han hade sett
skulle betyda, hade de män som voro utsända av Kornelius redan
frågat sig fram till Simons hus; och de stannade nu vid porten
18. och ropade på någon för att få veta om Simon, som ock kallades
Petrus, gästade där.
19. Men under det Petrus alltjämt begrundade synen, sade Anden till
honom: »Här äro ett par män som fråga efter dig.
20. Stå upp, och gå ditned och följ med dem, utan att tveka; ty det
är jag som har sänt dem.»

21. Då steg Petrus ned till männen och sade: »Se här är jag, den som
I frågen efter. Av vilken orsak haven I kommit hit?»
22. De svarade: »Hövitsmannen Kornelius, en rättfärdig och
gudfruktig man, som har gott vittnesbörd om sig av hela det
judiska folket, har i en uppenbarelse fått befallning av en
helig ängel att hämta dig till sig och höra vad du har att
säga.»
23. Då bjöd han dem komma in och beredde dem härbärge.

Dagen därefter stod han upp och begav sig åstad med dem; och
några av bröderna i Joppe följde med honom.
24. Följande dag kommo de fram till Cesarea. Och Kornelius väntade
på dem och hade kallat tillhopa sina fränder och närmaste
vänner.
25. Då nu Petrus skulle träda in, gick Kornelius emot honom och
betygade honom sin vördnad, i det att han föll ned för hans
fötter.
26. Men Petrus reste upp honom och sade: »Stå upp; också jag är en
människa.»
27. Och under samtal med honom trädde Petrus in och fann många vara
där församlade.
28. Och han sade till dem: »I veten själva att det är en judisk man
förbjudet att hava något umgänge med en utlänning eller att
besöka en sådan; men mig har Gud lärt att icke räkna någon
människa för ohelig eller oren.
29. Därför kom jag ock utan invändning hit, när jag blev hämtad.
Och nu frågar jag eder av vilket skäl I haven låtit hämta mig.»
30. Då svarade Kornelius: »Det är nu fjärde dagen sedan jag, just
vid denna timme, förrättade i mitt hus den bön som man beder vid
nionde timmen. Då fick jag se en man i skinande klädnad stå
framför mig,
31. och han sade: 'Kornelius, din bön är hörd, och dina allmosor
hava kommit i åminnelse inför Gud.
32. Så sänd nu bud till Joppe och kalla till dig Simon, som ock
kallas Petrus: han gästar i garvaren Simons hus vid havet.'
33. Då sände jag strax bud till dig, och du gjorde väl i att du
kom. Och nu äro vi alla här tillstädes inför Gud för att höra
allt som har blivit dig befallt av Herren.»

34. Då öppnade Petrus sin mun och sade:

»Nu förnimmer jag i sanning att 'Gud icke har anseende till
personen',
35. utan att den som fruktar honom och övar rättfärdighet, han tages
emot av honom, vilket folk han än må tillhöra.
36. Det ord som han har sänt till Israels barn för att genom Jesus
Kristus, som är allas Herre, förkunna det glada budskapet om
frid, det ordet kännen I,
37. den förkunnelse som gick ut över hela Judeen, sedan den hade
begynt i Galileen efter den döpelse Johannes predikade --
38. förkunnelsen om Jesus från Nasaret och om huru Gud hade smort
honom med helig ande och kraft, honom som vandrade omkring och
gjorde gott och botade alla som voro under djävulens våld; ty
Gud var med honom.
39. Vi kunna själva vittna om allt vad han gjorde både på den
judiska landsbygden och i Jerusalem; likväl upphängde man honom
på trä och dödade honom.
40. Men honom har Gud uppväckt på tredje dagen och låtit honom bliva
uppenbar,
41. väl icke för allt folket, men för oss, som redan förut av Gud
hade blivit utvalda till vittnen, och som åto och drucko med
honom, sedan han hade uppstått från de döda.
42. Och han bjöd oss predika för folket och betyga att han är den
som av Gud har blivit bestämd till att vara domare över levande
och döda.
43. Om honom bära alla profeterna vittnesbörd och betyga att var och
en som tror på honom skall få syndernas förlåtelse genom hans
namn.»

44. Medan Petrus ännu så talade, föll den helige Ande på alla dem
som hörde hans tal.
45. Och alla de omskurna troende män som hade kommit dit med Petrus
blevo uppfyllda av häpnad över att den helige Ande hade blivit
utgjuten jämväl över hedningarna, såsom en gåva åt dem.
46. De hörde dem nämligen tala tungomål och storligen prisa Gud.
47. Då tog Petrus till orda och sade: »Icke kan väl någon hindra att
dessa döpas med vatten, då de hava undfått den helige Ande, de
likaväl som vi?»
48. Och så bjöd han att man skulle döpa dem i Jesu Kristi namn.

Därefter bådo de honom att han skulle stanna hos dem några
dagar.

[1] Se Frukta Gud i Ordförkl.
*44/11 Apostlagärningarna, 11 Kapitlet
Apostlagärningarna, 11 Kapitlet

Petrus försvarar hedningdopet. Den
första hedningkristna församlingen
grundas i Antiokia. Understöd sändes
därifrån till bröderna i Judeen.

1. Men apostlarna och de bröder som voro i Judeen fingo höra att
också hedningarna hade tagit emot Guds ord.
2. När så Petrus kom upp till Jerusalem, begynte de som voro
omskurna gå till rätta med honom;
3. de sade: »Du har ju besökt oomskurna män och ätit med dem.»
4. Då begynte Petrus från början och omtalade för dem allt i följd
och ordning; han sade:

5. »Jag var i staden Joppe, stadd i bön; då såg jag under
hänryckning i en syn någonting komma ned, som liknade en stor
linneduk, vilken fasthölls vid de fyra hörnen och sänktes ned
från himmelen; och det kom ända ned till mig.
6. Och jag betraktade det och gav akt därpå; då fick jag däri se
fyrfota djur, sådana som leva på jorden, tama och vilda, så ock
krälande djur och himmelens fåglar.
7. Jag hörde ock en röst säga till mig: 'Stå upp, Petrus, slakta
och ät.'
8. Men jag svarade: 'Bort det, Herre! Aldrig har något oheligt
eller orent kommit i min mun.'
9. För andra gången talade en röst från himmelen: 'Vad Gud har
förklarat för rent, det må du icke hålla för oheligt.'
10. Detta skedde tre gånger efter varandra; sedan drogs alltsammans
åter upp till himmelen.
11. Och i detsamma kommo tre män, som hade blivit sända till mig
från Cesarea, och stannade framför huset där vi voro.
12. Och Anden sade till mig att jag skulle följa med dem, utan att
göra någon åtskillnad mellan folk och folk. Också de sex bröder
som äro här kommo med mig; och vi gingo in i mannens hus.
13. Och han berättade för oss huru han hade sett ängeln träda in i
hans hus, och att denne hade sagt: 'Sänd åstad till Joppe och
låt hämta Simon, som ock kallas Petrus.
14. Han skall tala till dig ord genom vilka du skall bliva frälst,
du själv och hela ditt hus.'
15. Och när jag hade begynt tala, föll den helige Ande på dem,
alldeles såsom det under den första tiden skedde med oss.
16. Då kom jag ihåg Herrens ord, huru han hade sagt: 'Johannes döpte
med vatten, men I skolen bliva döpta i helig ande.'
17. Då alltså Gud åt dem hade givit samma gåva som åt oss, som hava
kommit till tro på Herren Jesus Kristus, huru skulle då jag hava
kunnat sätta mig emot Gud?»

18. När de hade hört detta, gåvo de sig till freds och prisade Gud
och sade: »Så har då Gud också åt hedningarna förlänat den
bättring som för till liv.»

19. De som hade blivit kringspridda genom den förföljelse som utbröt
för Stefanus' skull drogo emellertid omkring ända till Fenicien
och Cypern och Antiokia, men förkunnade icke ordet för andra än
för judar.
20. Dock funnos bland dem några män från Cypern och Cyrene, som när
de kommo till Antiokia, också talade till grekerna och för dem
förkunnade evangelium om Herren Jesus.
21. Och Herrens hand var med dem, och en stor skara kom till tro och
omvände sig till Herren.

22. Ryktet härom nådde församlingen i Jerusalem; och de sände då
Barnabas till Antiokia.
23. När han kom dit och fick se vad Guds nåd hade verkat, blev han
glad och förmanade dem alla att med hjärtats fasta föresats
stadigt hålla sig till Herren.
24. Ty han var en god man och full av helig ande och tro. Och
ganska mycket folk blev ytterligare fört till Herren.
25. Sedan begav han sig åstad till Tarsus för att uppsöka Saulus.
26. Och när han hade träffat honom, tog han honom med sig till
Antiokia. Ett helt år hade de sedan sin umgängelse inom
församlingen och undervisade ganska mycket folk. Och det var i
Antiokia som lärjungarna först begynte kallas »kristna».

27. Vid den tiden kommo några profeter från Jerusalem ned till
Antiokia.
28. Och en av dem, vid namn Agabus, trädde upp och gav genom Andens
ingivelse till känna att en stor hungersnöd skulle komma över
hela världen; den kom också på Klaudius' tid.
29. Då bestämde lärjungarna att de, var och en efter sin förmåga,
skulle sända något till understöd åt de bröder som bodde i
Judeen.
30. Detta gjorde de också, och genom Barnabas och Saulus översände
de det till de äldste.
*44/12 Apostlagärningarna, 12 Kapitlet
Apostlagärningarna, 12 Kapitlet

Jakob dödas. Petrus fängslas, men
befrias genom en Herrens ängel. Herodes
dör.

1. Vid den tiden lät konung Herodes gripa och misshandla några av
dem som hörde till församlingen.
2. Och Jakob, Johannes' broder, lät han avrätta med svärd.
3. När han såg att detta behagade judarna, fortsatte han och lät
fasttaga också Petrus. Detta skedde under det osyrade brödets
högtid.
4. Och sedan han hade gripit honom, satte han honom i fängelse och
uppdrog åt fyra vaktavdelningar krigsmän, vardera på fyra man,
att bevaka honom; och hans avsikt var att efter påsken ställa
honom fram inför folket.
5. Under tiden förvarades Petrus i fängelset, men församlingen bad
enträget till Gud för honom.

6. Natten före den dag då Herodes tänkte draga honom inför rätta
låg Petrus och sov mellan två krigsmän, fängslad med två kedjor;
och utanför dörren voro väktare utsatta till att bevaka
fängelset.
7. Då stod plötsligt en Herrens ängel där, och ett sken lyste i
rummet. Och han stötte Petrus i sidan och väckte honom och
sade: »Stå nu strax upp»; och kedjorna föllo ifrån hans händer.
8. Ängeln sade ytterligare till honom: »Omgjorda dig, och tag på
dig dina sandaler.» Och han gjorde så. därefter sade ängeln
till honom: »Tag din mantel på dig och följ mig.»
9. Och Petrus gick ut och följde honom; men han förstod icke att
det som skedde genom ängeln var något verkligt, utan trodde att
det var en syn han såg.
10. När de så hade gått genom första och andra vakten, kommo de till
järnporten som ledde ut till staden. Den öppnade sig för dem av
sig själv, och de trädde ut och gingo en gata fram; och i
detsamma försvann ängeln ifrån honom.
11. När sedan Petrus kom till sig igen, sade han: »Nu vet jag och är
förvissad om att Herren har utsänt sin ängel och räddat mig ur
Herodes' hand och undan allt det som det judiska folket hade
väntat sig.»

12. När han alltså hade förstått huru det var, gick han till det hus
där Maria bodde, hon som var moder till den Johannes som ock
kallades Markus; där voro ganska många församlade och bådo.
13. Då han nu klappade på portdörren, kom en tjänsteflicka, vid namn
Rode, för att höra vem det var.
14. Och när hon kände igen Petrus' röst, öppnade hon i sin glädje
icke porten, utan skyndade in och berättade att Petrus stod
utanför porten.
15. Då sade de till henne: »Du är från dina sinnen.» Men hon
bedyrade att det var såsom hon hade sagt. Då sade de: »Det är
väl hans ängel.»
16. Men Petrus fortfor att klappa; och när de öppnade, sågo de med
häpnad att det var han.
17. Och han gav tecken åt dem med handen att de skulle tiga, och
förtäljde för dem huru Herren hade fört honom ut ur fängelset.
Och han tillade: »Låten Jakob och de andra bröderna få veta
detta.» Sedan gick han därifrån och begav sig till en annan
ort.

18. Men när det hade blivit dag, uppstod bland krigsmännen en ganska
stor oro och undran över vad som hade blivit av Petrus.
19. När så Herodes ville hämta honom, men icke fann honom, anställde
han rannsakning med väktarna och bjöd att de skulle föras bort
till bestraffning. Därefter for han ned från Judeen till
Cesarea och vistades sedan där.

20. Men han hade fattat stor ovilja mot tyrierna och sidonierna.
Dessa infunno sig nu gemensamt hos honom; och sedan de hade fått
Blastus, konungens kammarherre, på sin sida, bådo de om fred, ty
deras land hade sin näring av konungens.
21. På utsatt dag klädde sig då Herodes i konungslig skrud och satte
sig på tronen och höll ett tal till dem.
22. Då ropade folket: »En guds röst är detta, och icke en
människas.»
23. Men i detsamma slog honom en Herrens ängel, därför att han icke
gav Gud äran. Och han föll i en sjukdom som bestod däri att han
uppfrättes av maskar, och så gav han upp andan.

24. Men Guds ord hade framgång och utbredde sig.
25. Och sedan Barnabas och Saulus hade fullgjort sitt uppdrag i
Jerusalem och avlämnat understödet, vände de tillbaka och togo
då med sig Johannes, som ock kallades Markus.
*44/13 Apostlagärningarna, 13 Kapitlet
Apostlagärningarna, 13 Kapitlet

Början av Paulus' första missionsresa:
Paulus utsändes med Barnabas från
Antiokia i Syrien; de predika evangelium
på Cypern och i Antiokia i Pisidien;
judarna förkasta, men hedningarna
mottaga evangelium.

1. I den församling som fanns i Antiokia verkade nu såsom profeter
och lärare Barnabas och Simeon, som kallades Niger, och Lucius
från Cyrene, så ock Manaen, landsfursten Herodes'
fosterbroder[1], och Saulus.
2. När dessa förrättade Herrens tjänst och fastade, sade den helige
Ande: »Avskiljen åt mig Barnabas och Saulus för det verk som jag
har kallat dem till.»
3. Då fastade de och bådo och lade händerna på dem och läto dem
begiva sig åstad.

4. Dessa, som så hade blivit utsända av den helige Ande, foro nu
ned till Seleucia och seglade därifrån till Cypern.
5. Och när de hade kommit till Salamis, förkunnade de Guds ord i
judarnas synagogor. De hade också med sig Johannes såsom
tjänare.
6. Och sedan de hade färdats över hela ön ända till Pafos, träffade
de där på en judisk trollkarl och falsk profet, vid namn
Barjesus,
7. som vistades hos landshövdingen Sergius Paulus. Denne var en
förståndig man. Han kallade till sig Barnabas och Saulus och
begärde att få höra Guds ord.

@c 'Elymas' och 'trollkarlen' ska vara i spärrad stil på nästa rad.
8. Men Elymas (eller trollkarlen, ty namnet har den betydelsen)
stod emot dem och ville hindra landshövdingen från att komma
till tro.
9. Saulus, som ock kallades Paulus, uppfylldes då av helig ande och
fäste ögonen på honom
10. och sade: »O du djävulens barn, du som är full av allt slags
svek och arglistighet och en fiende till allt vad rätt är, skall
du då icke upphöra att förvrida Herrens raka vägar?
11. Se, nu kommer Herrens hand över dig, och du skall till en tid
bliva blind och icke kunna se solen.» Och strax föll töcken och
mörker över honom; och han gick omkring och sökte efter någon
som kunde leda honom.
12. När då landshövdingen såg vad som hade skett, häpnade han över
Herrens lära och kom till tro.

13. Paulus och hans följeslagare lade sedan ut ifrån Pafos och foro
till Perge i Pamfylien. Där skilde sig Johannes ifrån dem och
vände tillbaka till Jerusalem.
14. Men själva foro de vidare från Perge och kommo till Antiokia i
Pisidien. Och på sabbatsdagen gingo de in i synagogan och satte
sig där.
15. Och sedan man hade föreläst ur lagen och profeterna, sände
synagogföreståndarna till dem och läto säga: »Bröder, haven I
något förmaningens ord att säga till folket, så sägen det.»
16. Då stod Paulus upp och gav tecken med handen och sade:

»I män av Israels hus och I som 'frukten Gud'[2], hören mig.
17. Detta folks, Israels, Gud utvalde våra fäder, och han upphöjde
detta folk, medan de ännu bodde såsom främlingar i Egyptens
land, och förde dem sedan ut därifrån 'med upplyft arm'.
18. Och under en tid av vid pass fyrtio år hade han fördrag med dem
i öknen.
19. Och sedan han hade utrotat sju folk i Kanaans land, utskiftade
han dessas land till arvedelar åt dem.
20. Därunder förgick en tid av vid pass fyra hundra femtio år.
Sedan gav han dem domare, ända till profeten Samuels tid.
21. Därefter begärde de en konung; och Gud gav dem Saul, Kis' son, en
man av Benjamins stam, för en tid av fyrtio år.

22. Men denne avsatte han och gjorde David till konung över dem.
Honom gav han ock sitt vittnesbörd, i det han sade: 'Jag har
funnit David, Jessais son, en man efter mitt hjärta. Han skall
i alla stycken göra min vilja.'
23. Av dennes säd har Gud efter sitt löfte låtit Jesus komma, såsom
Frälsare åt Israel.
24. Men redan innan han uppträdde, hade Johannes predikat
bättringens döpelse för hela Israels folk.
25. Och när Johannes höll på att fullborda sitt lopp, sade han: 'Vad
I menen mig vara, det är jag icke. Men se, efter mig kommer den
vilkens skor jag icke är värdig att lösa av han fötter.'

26. Mina bröder, I som ären barn av Abrahams släkt, så ock I andra
här, I som 'frukten Gud', till oss har ordet om denna frälsning
blivit sänt.
27. Ty eftersom Jerusalems invånare och deras rådsherrar icke kände
honom, uppfyllde de ock genom sin dom över honom profeternas
utsagor, vilka var sabbat föreläses;
28. och fastän de icke funno honom skyldig till något som förtjänade
döden, bådo de likväl Pilatus att han skulle låta döda honom.
29. När de så hade fört till fullbordan allt som var skrivet om
honom, togo de honom ned från korsets trä och lade honom i en
grav.
30. Men Gud uppväckte honom från de döda.
31. Sedan visade han sig under många dagar för dem som med honom
hade gått upp från Galileen till Jerusalem, och som nu äro hans
vittnen inför folket.

32. Och vi förkunna för eder det glada budskapet, att det löfte som
gavs åt våra fäder, det har Gud låtit gå i fullbordan för oss,
deras barn, därigenom att han har låtit Jesus uppstå,
33. såsom ock är skrivet i andra psalmen:
'Du är min Son,
jag har i dag fött dig.'
34. Och att han har låtit honom uppstå från de döda, så att han icke
mer skall vända tillbaka till förgängelsen, det har han sagt med
dessa ord:
'Jag skall uppfylla åt eder de heliga löften
som jag i trofasthet har givit åt David.'
35. Därför säger han ock i en annan psalm:
'Du skall icke låta din Helige se förgängelsen.'
36. När David i sin tid hade tjänat Guds vilja, avsomnade han ju och
blev samlad till sina fäder och såg förgängelsen;
37. men den som Gud har uppväckt, han har icke sett förgängelsen.
38. Så mån I nu veta, mena bröder, att genom honom syndernas
förlåtelse förkunnas för eder,
39. och att i honom var och en som tror bliver rättfärdig och friad
ifrån allt det varifrån I icke under Moses' lag kunden bliva
friade.
40. Sen därför till, att över eder icke må komma det som är sagt hos
profeterna:
41. 'Sen här, I föraktare, och förundren eder,
och bliven till intet;
ty en gärning utför jag i edra dagar,
en gärning som I alls icke skullen tro,
om den förtäljdes för eder.'»

42. När de sedan gingo därifrån, bad men dem att de nästa sabbat
skulle tala för dem om samma sak.
43. Och när församlingen åtskildes, följde många judar och
gudfruktiga proselyter med Paulus och Barnabas. Dessa talade då
till dem och förmanade dem att stadigt hålla sig till Guds nåd.

44. Följande sabbat kom nästan hela staden tillsammans för att höra
Guds ord.
45. Då nu judarna sågo det myckna folket, uppfylldes de av nitälskan
och foro ut i smädelser och motsade det som Paulus talade.
46. Då togo Paulus och Barnabas mod till sig och sade: »Guds ord
måste i första rummet förkunnas för eder. Men eftersom I stöten
det bort ifrån eder och icke akten eder själva värdiga det eviga
livet, så vända vi oss nu till hedningarna.
47. Ty så har Herren bjudit oss:
'Jag har satt dig till ett ljus för hednafolken,
för att du skall bliva till frälsning intill jordens ända.'»

48. När hedningarna hörde detta, blevo de glada och prisade Herrens
ord; och de kommo till tro, så många det var beskärt att få
evigt liv.
49. Och Herrens ord utbredde sig över hela landet.

50. Men judarna uppeggade de ansedda kvinnor som »fruktade Gud», så
ock de förnämsta männen i staden, och uppväckte en förföljelse
mot Paulus och Barnabas och drevo dem bort ifrån sin stads
område.
51. Dessa skuddade då stoftet av sina fötter mot dem och begåvo sig
till Ikonium.

52. Och lärjungarna uppfylldes alltmer av glädje och helig ande.

[1] Se Fosterbroder i Ordförkl.
[2] Se Frukta Gud i Ordförkl.
*44/14 Apostlagärningarna, 14 Kapitlet
Apostlagärningarna, 14 Kapitlet

Fortsättning av Paulus' första
missionsresa: Paulus och Barnabas
predika evangelium i Ikonium, Lystra och
Derbe och vända sedan tillbaka till
Antiokia i Syrien.

1. På samma sätt tillgick det i Ikonium: de gingo in i judarnas
synagoga och talade så, att en stor hop av både judar och greker
kommo till tro;
2. men de judar som voro ohörsamma retade upp hedningarna och
väckte deras förbittring mot bröderna.
3. Så vistades de där en längre tid och predikade frimodigt, i
förtröstan på Herren, och han gav vittnesbörd åt sitt nådesord,
i det att han lät tecken och under ske genom dem.
4. Men folket i staden delade sig, så att somliga höllo med
judarna, andra åter med apostlarna.
5. Och när sedan, både ibland hedningar och ibland judar med deras
föreståndare, en storm hade blivit uppväckt emot dem, och man
ville misshandla och stena dem,
6. flydde de, så snart de förstodo huru det var, till städerna
Lystra och Derbe i Lykaonien och till trakten omkring dem.
7. Och där förkunnade de evangelium.

8. I Lystra fanns nu en man som satt där oförmögen att bruka sina
fötter, ty allt ifrån sin moders liv hade han varit ofärdig och
hade aldrig kunnat gå.
9. Denne hörde på, när Paulus talade. Och då Paulus fäste sina
ögon på honom och såg att han hade tro, så att han kunde bliva
botad,
10. sade han med hög röst: »Res dig upp och stå på dina fötter.» Då
sprang mannen upp och begynte gå.
11. När folket såg vad Paulus hade gjort, hovo de upp sin röst och
ropade på lykaoniskt tungomål: »Gudarna hava stigit ned till oss
i människogestalt.»
12. Och de kallade Barnabas för Jupiter, men Paulus kallade de för
Merkurius, eftersom det var han som förde ordet.
13. Och prästen vid det Jupiterstempel som låg utanför staden förde
fram tjurar och kransar till portarna och ville jämte folket
anställa ett offer.
14. Men när apostlarna, Barnabas och Paulus, fingo höra detta, revo
de sönder sina kläder och sprungo ut bland folket och ropade
15. och sade: »I män, vad är det I gören? Också vi äro människor,
av samma natur som I, och vi förkunna för eder evangelium, att I
måsten omvända eder från dessa fåfängliga avgudar till den
levande Guden, 'som har gjort himmelen och jorden och havet och
allt vad i dem är'.
16. Han har under framfarna släktens tider tillstatt alla hedningar
att gå sina egna vägar.
17. Dock har han icke låtit sig vara utan vittnesbörd, ty han har
bevisat eder välgärningar, i det han har givit eder regn och
fruktbara tider från himmelen och så vederkvickt edra hjärtan
med mat och glädje.»
18. Genom sådana ord stillade de med knapp nöd folket, så att man
icke offrade åt dem.

19. Men några judar kommo dit från Antiokia och Ikonium. Dessa
drogo folket över på sin sida och stenade Paulus och släpade
honom ut ur staden, i tanke att han var död.
20. Men sedan lärjungarna hade samlat sig omkring honom, reste han
sig upp och gick in i staden.

Dagen därefter begav han sig med Barnabas åstad därifrån till
Derbe.
21. Och de förkunnade evangelium i den staden och vunno ganska många
lärjungar. Sedan vände de tillbaka till Lystra och Ikonium och
Antiokia
22. och styrkte lärjungarnas själar, i det de förmanade dem att stå
fasta i tron och sade dem, att det är genom mycken bedrövelse
som vi måste ingå i Guds rike.
23. Därefter utvalde de åt dem »äldste» för var särskild församling
och anbefallde dem efter bön och fastor åt Herren, som de nu
trodde på.

24. Sedan färdades de vidare genom Pisidien och kommo till
Pamfylien.
25. Där förkunnade de ordet i Perge och foro sedan ned till Attalia.
26. Därifrån avseglade de till Antiokia, samma ort varifrån de hade
blivit utsända, sedan man hade anbefallt dem åt Guds nåd, för
det verk som de nu hade fullbordat.
27. Och när de hade kommit dit, kallade de tillhopa församlingen och
omtalade för dem huru stora ting Gud hade gjort med dem, och
huru han för hedningarna hade öppnat en dörr till tro.
28. Sedan vistades de där hos lärjungarna en ganska lång tid.
*44/15 Apostlagärningarna, 15 Kapitlet
Apostlagärningarna, 15 Kapitlet

På ett möte i Jerusalem avgöres frågan
om hedningarnas ställning till den
mosaiska lagen. Barnabas och Paulus
skiljas från varandra. Paulus anträder
sin andra missionsresa.

1. Men från Judeen kommo några män ditned och lärde bröderna så:
»Om I icke låten omskära eder, såsom Moses har stadgat, så
kunnen I icke bliva frälsta.»
2. Då uppstod söndring, och Paulus och Barnabas kommo i ett ganska
skarpt ordskifte med dem. Det bestämdes därför, att Paulus och
Barnabas och några andra av dem skulle, för denna tvistefrågas
skull, fara upp till apostlarna och de äldste i Jerusalem.
3. Och församlingen utrustade dem för resan, och de foro genom
Fenicien och Samarien och förtäljde utförligt om hedningarnas
omvändelse och gjorde därmed alla bröderna stor glädje.
4. När de sedan kommo fram till Jerusalem, mottogos de av
församlingen och av apostlarna och de äldste och omtalade huru
stora ting Gud hade gjort med dem.
5. Men några ifrån fariséernas parti, vilka hade kommit till tro,
stodo upp och sade att man borde omskära dem och bjuda dem att
hålla Moses' lag.

6. Då trädde apostlarna och de äldste tillsammans för att överlägga
om denna sak.
7. Och sedan man länge hade förhandlat därom, stod Petrus upp och
sade till dem:

»Mina bröder, I veten själva att Gud, för lång tid sedan, bland
eder utvalde mig att vara den genom vilkens mun hedningarna
skulle få höra evangelii ord och komma till tro.
8. Och Gud, som känner allas hjärtan, gav dem sitt vittnesbörd,
därigenom att han lät dem, likaväl som oss, undfå den helige
Ande.
9. Och han gjorde ingen åtskillnad mellan oss och dem, i det att
han genom tron renade deras hjärtan.
10. Varför fresten I då nu Gud, genom att på lärjungarnas hals vilja
lägga ett ok som varken våra fäder eller vi hava förmått bära?
11. Vi tro ju fastmer att det är genom Herren Jesu nåd som vi bliva
frälsta, vi likaväl som de.»

12. Då teg hela menigheten, och man hörde på Barnabas och Paulus,
som förtäljde om huru stora tecken och under Gud genom dem hade
gjort bland hedningarna.

13. När de hade slutat att tala, tog Jakob till orda och sade:

»Mina bröder, hören mig.
14. Simeon har förtäljt huru Gud först så skickade, att han bland
hedningarna fick ett folk som kunde kallas efter hans namn.
15. Därmed stämmer ock överens vad profeterna hava talat; ty så är
skrivet:
16. 'Därefter skall jag komma tillbaka
och åter bygga upp Davids förfallna hydda;
ja, dess ruiner skall jag bygga upp och så upprätta den igen,
17. för att ock övriga människor skola söka Herren,
alla hedningar som hava uppkallats efter mitt namn.
Så säger Herren, han som skall göra detta,
18. såsom han ock har vetat det förut av evighet.'

19. Därför är min mening att man icke bör betunga sådana som hava
varit hedningar, men omvänt sig till Gud,
20. utan allenast skriva till dem att de skola avhålla sig från
avgudastyggelser och från otukt och från köttet av förkvävda
djur och från blod.
21. Ty Moses har av ålder sina förkunnare i alla städer, då han ju
var sabbat föreläses i synagogorna.»

22. Därefter beslöto apostlarna och de äldste, tillika med hela
församlingen, att bland sig utvälja några män, som jämte Paulus
och Barnabas skulle sändas till Antiokia; och de valde Judas,
som kallades Barsabbas, och Silas, vilka bland bröderna voro
ledande män.
23. Och man översände genom dem följande skrivelse:

»Apostlarna och de äldste, edra bröder, hälsa eder, I bröder av
hednisk börd, som bon i Antiokia, Syrien och Cilicien.

24. Alldenstund vi hava hört att några som hava kommit från oss hava
förvirrat eder med sitt tal och väckt oro i edra själar, utan
att de hava haft något uppdrag av oss,
25. så hava vi enhälligt kommit till det beslutet att utvälja några
män, som vi skulle sända till eder jämte Barnabas och Paulus,
våra älskade bröder,
26. vilka hava vågat sina liv för vår Herres, Jesu Kristi, namns
skull.
27. Alltså sända vi nu Judas och Silas, vilka ock muntligen skola
kungöra detsamma för eder.
28. Den helige Ande och vi hava nämligen beslutit att icke pålägga
eder någon ytterligare börda, utöver följande nödvändiga
föreskrifter:
29. att I skolen avhålla eder från avgudaofferskött och från blod
och från köttet av förkvävda djur och från otukt. Om I noga
tagen eder till vara för detta, så skall det gå eder väl. Faren
väl.»

30. De fingo så begiva sig åstad och kommo ned till Antiokia. Där
kallade de tillsammans menigheten och lämnade fram brevet.
31. Och när menigheten läste detta, blevo de glada över det
hugnesamma budskapet.
32. Judas och Silas, som själva voro profeter, talade därefter många
förmaningens ord till bröderna och styrkte dem.
33. Och sedan de hade uppehållit sig där någon tid, fingo de i frid
fara ifrån bröderna tillbaka till dem som hade sänt dem.
34. [1]
35. Men Paulus och Barnabas vistades fortfarande i Antiokia, där de
undervisade och, jämte många andra förkunnade evangelii ord från
Herren.

36. Efter någon tid sade Paulus till Barnabas: »Låt oss nu fara
tillbaka och besöka våra bröder, i alla de städer där vi hava
förkunnat Herrens ord, och se till, huru det är med dem.»
37. Barnabas ville då att de skulle taga med sig Johannes, som ock
kallades Markus.
38. Men Paulus fann icke skäligt att taga med sig en man som hade
övergivit dem i Pamfylien och icke följt med dem till deras
arbete.
39. Och så skarp blev deras tvist att de skilde sig ifrån varandra;
och Barnabas tog med sig Markus och avseglade till Cypern.
40. Men Paulus utvalde åt sig Silas; och sedan han av bröderna hade
blivit anbefalld åt Herrens nåd, begav han sig åstad
41. och färdades genom Syrien och Cilicien och styrkte
församlingarna.

[1] V. 34 se Nya testamentets text i Ordförkl.
*44/16 Apostlagärningarna, 16 Kapitlet
Apostlagärningarna, 16 Kapitlet

Fortsättning av Paulus' andra
missionsresa: han färdas genom Mindre
Asien, far över till Macedonien,
predikar evangelium i Filippi, fängslas
och befrias.

1. Han kom då också till Derbe och till Lystra. Där fanns en
lärjunge vid namn Timoteus, som var son av en troende judisk
kvinna och en grekisk fader,
2. och som hade gott vittnesbörd om sig av bröderna i Lystra och
Ikonium.
3. Paulus ville nu att denne skulle fara med honom. För de judars
skull som bodde i dessa trakter tog han honom därför till sig
och omskar honom, ty alla visste att hans fader var grek.
4. Och när de sedan foro genom städerna, meddelade de
församlingarna till efterföljd de stadgar som voro fastställda
av apostlarna och de äldste i Jerusalem.
5. Så styrktes nu församlingarna i tron, och brödernas antal
förökades för var dag.

6. Sedan togo de vägen genom Frygien och det galatiska landet; de
förhindrades nämligen av den helige Ande att förkunna ordet i
provinsen Asien.
7. Och när de hade kommit fram emot Mysien, försökte de att fara in
i Bitynien, men Jesu Ande tillstadde dem det icke.
8. Då begåvo de sig över Mysien ned till Troas.
9. Här visade sig för Paulus i en syn om natten en macedonisk man,
som stod där och bad honom och sade: »Far över till Macedonien
och hjälp oss.»
10. När han hade sett denna syn, sökte vi strax någon lägenhet att
fara därifrån till Macedonien, ty vi förstodo nu att Gud hade
kallat oss att förkunna evangelium för dem.

11. Vi lade alltså ut från Troas och foro raka vägen till Samotrace
och dagen därefter till Neapolis
12. och sedan därifrån till Filippi. Denna stad, en romersk koloni,
är den första i denna del av Macedonien. I den staden vistades
vi någon tid.

13. På sabbatsdagen gingo vi utom stadsporten, längs med en flod,
till en plats som gällde såsom böneställe. Där satte vi oss ned
och talade med de kvinnor som hade samlats dit.
14. Och en kvinna som »fruktade Gud»[1], en purpurkrämerska från
staden Tyatira, vid namn Lydia, lyssnade till samtalet; och
Herren öppnade hennes hjärta, så att hon aktade på det som
Paulus talade.
15. Och sedan hon jämte sitt husfolk hade låtit döpa sig, bad hon
oss och sade: »Eftersom I ansen mig vara en kvinna som tror på
Herren, så kommen in i mitt hus och stannen där.» Och hon
nödgade oss därtill.

16. Och det hände sig en gång, då vi gingo ned till bönestället, att
vi mötte en tjänsteflicka, som hade en spådomsande i sig och
genom sina spådomar skaffade sina herrar mycken inkomst.
17. Denne följde efter Paulus och oss andra och ropade och sade:
»Dessa män äro Guds, den Högstes, tjänare, och de förkunna för
eder frälsningens väg.»
18. Så gjorde hon under många dagar. Men Paulus tog illa vid sig
och vände sig om och sade till anden: »I Jesu Kristi namn bjuder
jag dig att fara ut ur henne.» Och anden for ut i samma stund.

19. Men när hennes herrar sågo att det för dem var slut med allt
hopp om vidare inkomst, grepo de Paulus och Silas och släpade
dem till torget inför överhetspersonerna.
20. Och sedan de hade fört dem tid fram, till domarna, sade de:
»Dessa män uppväcka stor oro i vår stad; de äro judar
21. och vilja införa stadgar som det för oss, såsom romerska
medborgare, icke är lovligt att antaga eller hålla.»
22. Också folket reste sig upp emot dem, och domarna läto slita av
dem deras kläder och bjödo att man skulle piska dem med spön.
23. Och sedan de hade låtit giva dem många slag, kastade de dem i
fängelse och bjödo fångvaktaren att hålla dem i säkert förvar.
24. Då denne fick en så sträng befallning, satte han in dem i det
innersta fängelserummet och fastgjorde deras fötter i stocken.

25. Vid midnattstiden voro Paulus och Silas stadda i bön och lovade
Gud med sång, och de andra fångarna hörde på dem.
26. Då kom plötsligt en stark jordstöt, så att fängelsets grundvalar
skakades; och i detsamma öppnades alla dörrar, och allas bojor
löstes.
27. Då vaknade fångvaktaren; och när han fick se fängelsets dörrar
öppna, drog han sitt svärd och ville döda sig själv, i tanke att
fångarna hade kommit undan.
28. Men Paulus ropade med hög röst och sade: »Gör dig intet ont; ty
vi äro alla här.»
29. Då lät han hämta ljus och sprang in och föll ned för Paulus och
Silas, bävande.
30. Därefter förde han ut dem och sade: »I herrar, vad skall jag
göra för att bliva frälst?»
31. De svarade: »Tro på Herren Jesus, så bliver du med ditt hus
frälst.»
32. Och de förkunnade Guds ord för honom och för alla dem som voro i
hans hus.
33. Och redan under samma timme på natten tog han dem till sig och
tvådde deras sår och lät strax döpa sig med allt sitt husfolk.
34. Och han förde dem upp i sitt hus och dukade ett bord åt dem och
fröjdade sig över att han med allt sitt hus hade kommit till tro
på Gud.

35. Men när det hade blivit dag, sände domarna åstad rättstjänarna
och läto säga: »Släpp ut männen.»
36. Fångvaktaren underrättade då Paulus härom och sade: »Domarna
hava sänt bud att I skolen släppas ut. Gån därför nu eder väg i
frid.»
37. Men Paulus sade till dem: »De hava offentligen låtit gissla oss,
utan dom och rannsakning, oss som äro romerska medborgare, och
hava kastat oss i fängelse; nu vilja de också i tysthet släppa
oss ut! Nej, icke så; de måste själva komma och taga oss ut.»
38. Rättstjänarna inberättade detta för domarna. När dessa hörde
att de voro romerska medborgare, blevo de förskräckta.
39. Och de gingo dit och talade goda ord till dem och togo dem ut
och bådo dem lämna staden.
40. När de så hade kommit ut ur fängelset, begåvo de sig hem till
Lydia. Och sedan de där hade träffat bröderna och talat
förmaningens ord till dem, drogo de vidare.

[1] Se Frukta Gud i Ordförkl.
*44/17 Apostlagärningarna, 17 Kapitlet
Apostlagärningarna, 17 Kapitlet

Fortsättning av Paulus' andra
missionsresa: han predikar evangelium i
Tessalonika, Berea och Aten.

1. Och de foro över Amfipolis och Apollonia och kommo så till
Tessalonika. Där hade judarna en synagoga;
>1 Tess. 2,1 f.
2. i den gick Paulus in, såsom hans sed var. Och under tre
sabbater talade han där med dem, i det han utgick ifrån
skrifterna
3. och utlade dem och bevisade att Messias måste lida och uppstå
från de döda; och han sade: »Denne Jesus som jag förkunnar för
eder är Messias.»
>Matt. 16,21. Luk. 24,26 f., 45 f.
4. Och några av dem läto övertyga sig och slöto sig till Paulus och
Silas; så gjorde ock en stor hop greker som »fruktade Gud»[1],
likaså ganska många av de förnämsta kvinnorna.

5. Då grepos judarna av nitälskan och togo med sig allahanda dåligt
folk ifrån gatan och ställde till folkskockning och oroligheter
i staden och trängde fram mot Jasons hus och ville draga dem ut
inför folket.
6. Men när de icke funno dem, släpade de Jason och några av
bröderna inför stadens styresmän och ropade: »Dessa män, som
hava uppviglat hela världen, hava nu också kommit hit;
>Apg. 16,20. 24,5.
7. och Jason har tagit emot dem i sitt hus. De göra alla tvärtemot
kejsarens påbud och säga att en annan, en som heter Jesus, är
konung.
>Luk. 23,2. Joh. 19,12.
8. Så väckte de oro bland folket och hos stadens styresmän, när de
hörde detta.
9. Dessa läto då Jason och de andra ställa borgen för sig och
släppte dem därefter lösa.

10. Men strax om natten blevo Paulus och Silas av bröderna sända
åstad till Berea. Och när de hade kommit dit, gingo de till
judarnas synagoga.
>Apg. 9,25.
11. Dessa voro ädlare till sinnes än judarna i Tessalonika; de togo
emot ordet med all villighet och rannsakade var dag skrifterna,
för att se om det förhölle sig såsom nu sades.
>Joh. 5,39.
12. Många av dem kommo därigenom till tro, likaså ganska många
ansedda grekiska kvinnor och jämväl män.
13. Men när judarna i Tessalonika fingo veta att Guds ord
förkunnades av Paulus också i Berea, kommo de dit och uppviglade
också där folket och väckte oro bland dem.
>1 Tess. 2,14 f.
14. Strax sände då bröderna Paulus åstad ända ned till havet, men
både Silas och Timoteus stannade kvar på platsen.
15. De som ledsagade Paulus förde honom vidare till Aten och foro så
därifrån tillbaka, med bud till Silas och Timoteus att dessa med
det snaraste skulle komma till honom.

16. Men, Paulus nu väntade på dem i Aten, upprördes han i sin ande,
när han såg huru uppfylld staden var med avgudabilder.
17. Han höll därför i synagogan samtal med judarna och med dem som
»fruktade Gud», så ock på torget, var dag, med dem som han
träffade där
18. Också några filosofer, dels av epikuréernas skola, dels av
stoikernas, gåvo sig i ordskifte med honom. Och somliga sade:
»Vad kan väl denne pratmakare vilja säga?» Andra åter: »Han
tyckes vara en förkunnare av främmande gudar.» De evangelium om
Jesus och om uppståndelsen.
19. Och de grepo honom och förde honom till Areopagen och sade:
»Kunna vi få veta vad det är för en ny lära som du förkunnar?
20. Ty det är förunderliga ting som du talar oss i öronen. Vi vilja
nu veta vad detta skall betyda.»
21. Det var nämligen så med alla atenare, likasom ock med de
främlingar som hade bosatt sig bland dem, att de icke hade tid
och håg för annat än att tala om eller höra på något nytt för
dagen.

22. Då trädde Paulus fram mitt på Areopagen och sade: »Atenare, jag
ser av allting att I ären mycket ivriga gudsdyrkare.
23. Ty medan jag har gått omkring och betraktat edra helgedomar, har
jag ock funnit ett altare med den inskriften: 'Åt en okänd Gud.'
Om just detta väsende, som I sålunda dyrken utan att känna det,
är det jag nu kommer med budskap till eder.
24. Den Gud som har gjort världen och allt vad däri är, han som är
Herre över himmel och jord, han bor icke i tempel som äro gjorda
med händer,
>1 Mos. 1,1. 1 Kon. 8,27. Jes. 66,1 f. Apg. 7,48 f. 14,15.
25. ej heller låter han betjäna sig av människohänder, såsom vore
han i behov av något, han som själv åt alla giver liv, anda och
allt.
>Mos. 2,7. Job 33,4. Ps. 50,8 f. Jes. 42,5.
26. Och han har skapat människosläktets alla folk, alla från en enda
stamfader, till att bosätta sig utöver hela jorden; och han har
fastställt för dem bestämda tider och utstakat de gränser inom
vilka de skola bo --
>5 Mos. 32,8.
27. detta för att de skola söka Gud, om de till äventyrs skulle
kunna treva sig fram till honom och finna honom; fastän han ju
icke är långt ifrån någon enda av oss.
>Ps. 145,18. Jes. 55,6. Jer. 23,23. Vish. 13,6. Rom. 1,20.
28. Ty i honom är det som vi leva och röra oss och äro till, såsom
ock några av edra egna skalder hava sagt: 'Vi äro ju ock av hans
släkt.'
>Job 10,12. 12,10.
29. Äro vi nu av Guds släkt, så böra vi icke mena att gudomen är lik
någonting av guld eller silver eller sten, något som är danat
genom mänsklig konst och uppfinning.
>1 Mos. 1,27. Jes. 40,18 f. Apg. 19,26.

30. Med sådana okunnighetens tider har Gud hittills haft fördrag,
men nu bjuder han människorna att de alla allestädes skola göra
bättring.
>Luk. 24,47. Apg. 14,16. Tit. 2,11 f.
31. Ty han har fastställt en dag då han skall 'döma världen med
rättfärdighet', genom en man som han har bestämt därtill; och
han har åt alla givit en bekräftelse härpå, i det att han har
låtit honom uppstå från de döda.»
>Ps. 9,9. Joh. 5,22, 27. Apg. 10,42.

32. När de hörde talas om att »uppstå från de döda», drevo somliga
gäck därmed, andra åter sade: »Vi vilja höra dig tala härom ännu
en gång.»
>1 Kor. 1,22 f. 2,14.
33. Med detta besked gick Paulus bort ifrån dem.
34. Dock slöto sig några män till honom och kommo till tro. Bland
dessa var Dionysius, han som tillhörde Areopagens domstol, så
ock en kvinna vid namn Damaris och några andra jämte dem.

[1] Se Frukta Gud i Ordförkl.
*44/18 Apostlagärningarna, 18 Kapitlet
Apostlagärningarna, 18 Kapitlet

Avslutningen av Paulus' andra
missionsresa: han förkunnar evangelium i
Korint, återvänder över Efesus och
Cesarea (möjligen också över Jerusalem)
till Antiokia. Början av Paulus' tredje
missionsresa: han färdas genom Mindre
Asien. -- Apollos kommer till Efesus och
far därifrån till Akaja.

1. Därefter lämnade Paulus Aten och kom till Korint.
2. Där träffade han en jude vid namn Akvila, bördig från Pontus,
vilken nyligen hade kommit från Italien med sin hustru
Priscilla. (Klaudius hade nämligen påbjudit att alla judar
skulle lämna Rom.) Till dessa båda slöt han sig nu,
>Rom. 16,3. 1 Kor. 16,19. 2 Tim. 4,19.
3. och eftersom han hade samma hantverk som de, stannade han kvar
hos dem, och de arbetade tillsammans; de voro nämligen till
yrket tältmakare.
>Apg. 20,34. 1 Kor. 4,12. 1 Tess. 2,9. 2 Tess. 3,8.

4. Och i synagogan höll han var sabbat samtal och övertygade både
judar och greker.
>Apg. 17,17.
5. När sedan Silas och Timoteus kommo ditned från Macedonien, var
Paulus helt upptagen av att förkunna ordet, i det att han
betygade för judarna att Jesus var Messias.
>Apg. 9,22. 17,14 f.
6. Men när dessa stodo emot honom och foro ut i smädelser, skakade
han stoftet av sina kläder och sade till dem: »Edert blod komme
över edra egna huvuden. Jag är utan skuld och går nu till
hedningarna.»
>Matt. 10,14. Apg. 13,46, 51. 20,26.

7. Och han gick därifrån och tog in hos en man vid namn Titius
Justus, som »fruktade Gud»[1]; denne hade sitt hus invid
synagogan.
8. Men Krispus, synagogföreståndaren, kom med hela sitt hus till
tro på Herren; också många andra korintier som hörde honom
trodde och läto döpa sig.
>1 Kor. 1,14.
9. Och i en syn om natten sade Herren till Paulus: »Frukta icke,
utan tala och tig icke;
>Jes. 41,10. Apg. 16,9. 23,11. 1 Kor. 2,3.
10. ty jag är med dig, och ingen skall komma vid dig och göra dig
skada. Jag har ock mycket folk i denna stad.»
>Jos 1,5 f. Jer. 1,8. Joh. 10,16.
11. Så uppehöll han sig där bland dem ett år och sex månader och
undervisade i Guds ord.

12. Men när Gallio var landshövding i Akaja, reste sig judarna, alla
tillhopa, upp mot Paulus och förde honom inför domstolen
13. och sade: »Denne man förleder människorna att dyrka Gud på ett
sätt som är emot lagen.»
14. När då Paulus ville öppna sin mun och tala, sade Gallio till
judarna: »Vore något brott eller något ont och arglistigt dåd
begånget, då kunde väl vara skäligt att jag tålmodigt hörde på
eder, I judar.
>Apg. 25,18 f.
15. Men är det någon tvistefråga om ord och namn eller om eder egen
lag, så mån I själva avgöra saken; i sådana mål vill jag icke
vara domare.»
16. Och så visade han bort dem från domstolen.
17. Då grepo de alla gemensamt Sostenes, synagogföreståndaren, och
slogo honom inför domstolen; och Gallio frågade alls icke
därefter.

18. Men Paulus stannade där ännu ganska länge. Därpå tog han avsked
av bröderna och avseglade till Syrien, åtföljd av Priscilla och
Akvila, sedan han i Kenkrea hade låtit raka sitt huvud; han hade
nämligen bundit sig genom ett löfte.
>4 Mos. 6,2 f. Apg. 21,23 f.
19. Så kommo de till Efesus, och där lämnade Paulus dem. Själv gick
han in i synagogan och gav sig i samtal med judarna.
20. Och de bådo honom att han skulle stanna där något längre; men
han samtyckte icke därtill,
21. utan tog avsked av dem med de orden: »Om Gud vill, skall jag
vända tillbaka till eder.» Och så lämnade han Efesus.
22. Och när han hade kommit till Cesarea, begav han sig upp och
hälsade på hos församlingen och for därefter ned till Antiokia.

23. Sedan han hade uppehållit sig där någon tid, for han vidare, och
färdades först genom det galatiska landet och därefter genom
Frygien och styrkte alla lärjungarna.

24. Men till Efesus kom en jude vid namn Apollos, bördig från
Alexandria, en lärd man, mycket förfaren i skrifterna.
25. Denne sade blivit undervisad om »Herrens väg»[2] och talade,
brinnande i anden, och undervisade grundligt om Jesus, fastän
han allenast hade kunskap om Johannes' döpelse.
>Apg. 19,3 f.
26. Han begynte ock att frimodigt tala i synagogan. När Priscilla
och Akvila hörde honom, togo de honom till sig och undervisade
honom grundligare om »Guds väg».
27. Och då han sedan ville fara till Akaja, skrevo bröderna till
lärjungarna där och uppmanade dem att taga vänligt emot
honom. Och när han hade kommit fram, blev han dem som trodde
till mycken hjälp, genom den nåd han hade undfått.
>1 Kor. 3,6.
28. Ty med stor kraft vederlade han judarna offentligen och bevisade
genom skrifterna att Jesus var Messias.

[1] Se Frukta Gud i Ordförkl.
[2] Se Väg i Ordförkl.
*44/19 Apostlagärningarna, 19 Kapitlet
Apostlagärningarna, 19 Kapitlet

Fortsättning av Paulus' tredje
missionsresa: han predikar evangelium i
Efesus med stor framgång, men utsättes
för förföljelse, i det att guldsmeden
Demetrius ställer till ett upplopp emot
honom.

1. Medan Apollos var i Korint, kom Paulus, sedan han hade farit
genom de övre delarna av landet, ned till Efesus. Där träffade
han några lärjungar.
>Apg. 18,21, 24 f.
2. Och han frågade dessa: »Undfingen I helig ande, när I kommen
till tro?» De svarade honom: »Nej, vi hava icke ens hört att
helig ande är given.»
>Joh. 7,39. Apg. 2,38. 10,44 f.
3. Han frågade: »Vilken döpelse bleven I då döpta med?» De svarade:
»Vi döptes med Johannes' döpelse»
4. Då sade Paulus: »Johannes' döpelse var en döpelse till bättring;
och han sade därvid till folket, att det var på den som skulle
komma efter honom, det är på Jesus, som de skulle tro.»
>Matt. 3,11. Apg. 1,5. 11,16.
5. Sedan de hade hört detta, läto de döpa sig i Herren Jesu namn.
6. Och när Paulus lade händerna på dem, kom den helige Ande över
dem, och de talade tungomål och profeterade.
>Apg. 2,4. 8,17.
7. Och tillsammans voro de vid pass tolv män.

8. Därefter gick han in i synagogan; och under tre månader
samtalade han där, frimodigt och övertygande, med dem om Guds
rike.
9. Men när några av dem förhärdade sig och voro ohörsamma och inför
menigheten talade illa om »den vägen»[1], vände han sig ifrån
dem och avskilde lärjungarna och samtalade sedan dagligen med
dessa i Tyrannus' lärosal.
>2 Kor. 6,17.
10. Så fortgick det i två år, och alla provinsen Asiens inbyggare,
både judar och greker, fingo på detta sätt höra Herrens ord.

11. Och Gud gjorde genom Paulus kraftgärningar av icke vanligt slag.
>Mark. 16,20. Apg. 14,3.
12. Man till och med tog handkläden och förkläden, som hade varit i
beröring med hans kropp, och lade dem på de sjuka; och
sjukdomarna veko då ifrån dem, och de onda andarna foro ut.
>Apg. 5,15.

13. Men också några kringvandrande judiska besvärjare företogo sig
nu att över dem som voro besatta av onda andar nämna Herren Jesu
namn; de sade: »Jag besvär eder vid den Jesus som Paulus
predikar.
>Luk. 9,49 f.
14. Bland dem som så gjorde voro sju söner av en viss Skevas, en
judisk överstepräst.
15. Men den onde anden svarade då och sade till dem: »Jesus känner
jag, Paulus är mig ock väl bekant men vilka ären I?»
>Mark. 1,34.
16. Och mannen som var besatt av den onde anden störtade sig på dem
och övermannade både den ene och den andre; han betedde sig så
våldsamt mot dem, att de måste fly ut ur huset, nakna och
sargade.
17. Och detta blev bekant för alla Efesus' invånare, både judar och
greker, och fruktan föll över dem alla, och Herren Jesu namn
blev storligen prisat.
18. Och många av dem som hade kommit till tro trädde fram och
bekände sin synd och omtalade vad de hade gjort.
19. Och ganska många av dem som hade övat vidskepliga konster
samlade ihop sina böcker och brände upp dem i allas åsyn. Och
när man räknade tillsammans vad böckerna voro värda, fann man
att värdet uppgick till femtio tusen silverpenningar[2].

20. På detta sätt hade Herrens ord mäktig framgång och visade sin
kraft.
>Jes. 55,11. Apg. 6,7. 12,24.

21. Efter allt detta bestämde sig Paulus genom Andens tillskyndelse,
att över Macedonien och Akaja fara till Jerusalem. Och han sade:
»Sedan jag har varit där, måste jag ock se Rom.»
>Apg. 23,11. Rom. 1,13. 15,25.
22. Han sände då två av sina medhjälpare, Timoteus och Erastus,
åstad till Macedonien, men själv stannade han ännu någon tid i
provinsen Asien.
>1 Kor. 4,17.

23. Vid den tiden uppstod ganska mycket oväsen angående »den vägen».
>2 Kor. 1,8 f.
24. Där fanns nämligen en guldsmed, vid namn Demetrius, som
förfärdigade Dianatempel av silver och därmed skaffade
hantverkarna en ganska stor inkomst.
25. Han kallade tillhopa dessa, jämte andra som hade liknande
arbete, och sade: »I man, I veten att det är detta arbete som
giver oss vår goda bärgning;
26. men nu sen och hören I att denne Paulus icke allenast i Efesus,
utan i nästan hela provinsen Asien genom sitt tal har förlett
ganska mycket folk, i det han säger att de gudar som göras med
människohänder icke äro gudar.
>Ps. 115,4 f. Jer. 10,3. Apg. 17,29.
27. Och det är fara värt, icke allenast att denna vår hantering
kommer i missaktning, utan ock att den stora gudinnan Dianas
helgedom bliver räknad för intet, och att jämväl denna gudinna,
som hela provinsen Asien, ja, hela världen dyrkar, kommer att
lida avbräck i sitt stora anseende.»

28. När de hörde detta, blevo de fulla av vrede och skriade: »Stor
är efesiernas Diana!»
29. Och hela staden kom i rörelse, och alla stormade på en gång till
skådebanan och släpade med sig Gajus och Aristarkus, två
macedonier som voro Paulus' följeslagare
30. Paulus ville då gå in bland folket men lärjungarna tillstadde
honom det icke.
31. Också några asiarker, som voro hans vänner, sände bud till honom
och bådo honom att han icke skulle giva sig in på skådebanan.
32. Och de skriade, den ene så och den andre så; ty menigheten var
upprörd, och de flesta visste icke varför de hade kommit
tillsammans.
33. Då drog man ur folkhopen fram Alexander, som judarna sköto
framför sig. Och Alexander gav tecken med handen att han ville
hålla ett försvarstal inför folket.
34. Men när de märkte att han var jude, begynte de ropa, alla med en
mun, och skriade under ett par timmars tid: »Stor är efesiernas
Diana!»
35. Men stadens kansler lugnade folket och sade: »Efesier, finnes då
någon människa som icke vet, att efesiernas stad är vårdare av
den stora Dianas tempel och den bild av henne, som har fallit
ned från himmelen?
36. Eftersom ju ingen kan bestrida detta, bören I hålla eder lugna
och icke företaga eder något förhastat.
37. Emellertid haven I dragit fram dessa män, som icke äro
helgerånare, ej heller smäda vår gudinna,
38. Om nu Demetrius och de hantverkare som hålla ihop med honom hava
sak mot någon, så finnas ju domstolssammanträden och
landshövdingar. Må de alltså göra upp saken med varandra inför
rätta.
39. Och haven I något att andraga som går därutöver, så må sådant
avgöras i den lagliga folkförsamlingen.
40. På grund av det som i dag har skett löpa vi ju till och med fara
att bliva anklagade för upplopp, fastän vi icke hava gjort något
ont; och någon giltig anledning till denna folkskockning kunna
vi icke heller uppgiva.»

Med dessa ord fick han menigheten att skiljas åt.

[1] Se Väg i Ordförkl.
[2] Se Silverpenning i Ordförkl.
*44/20 Apostlagärningarna, 20 Kapitlet
Apostlagärningarna, 20 Kapitlet

Fortsättning av Paulus' tredje
missionsresa: han besöker Macedonien och
Grekland, återvänder genom Macedonien
och Troas, kommer till Miletus och
håller där ett avskedstal till
efesiernas äldste.

1. Då nu oroligheterna voro stillade, kallade Paulus lärjungarna
till sig och talade till dem förmaningens ord; och sedan han
hade tagit avsked av dem, begav han sig åstad för att fara till
Macedonien.
2. Och när han hade färdats genom det landet och jämväl där talat
många förmaningens ord, kom han till Grekland.
3. Där uppehöll han sig i tre månader. När han sedan tänkte avsegla
därifrån till Syrien, beslöt han, eftersom judarna förehade
något anslag mot honom, att göra återfärden genom Macedonien.
4. Och med honom följde Sopater, Pyrrus' son, från Berea, och av
tessalonikerna Aristarkus och Sekundus, vidare Gajus från Derbe
och Timoteus, slutligen Tykikus och Trofimus från provinsen
Asien.
>Apg. 19,29. 21,29. Ef. 6,21.
5. Men dessa foro i förväg och inväntade oss i Troas.
6. Sedan, efter det osyrade brödets högtid, avseglade vi andra
ifrån Filippi och träffade dem på femte dagen åter i Troas; och
där vistades vi i sju dagar.

7. På första veckodagen voro vi församlade till brödsbrytelse, och
Paulus, som tänkte fara vidare dagen därefter, samtalade med
bröderna. Och samtalet drog ut ända till midnattstiden;
>Apg. 2,42 46. 1 Kor. 16,2
8. och ganska många lampor voro tända i den sal i övre våningen,
där vi voro församlade.
9. Invid fönstret satt då en yngling vid namn Eutykus, och när
Paulus talade så länge, föll denne i djup sömn och blev så
överväldigad av sömnen, att han störtade ned från tredje
våningen; och när man tog upp honom, var han död
10. Då gick Paulus ned och lade sig över honom och fattade om honom
och sade: »Klagen icke så; ty livet är ännu kvar i honom.»
>1 Kon. 17,21. 2 Kon. 4,32 f. Luk. 4,39.
11. Sedan gick han åter upp, och bröt brödet och åt, och samtalade
ytterligare ganska länge med dem, ända till dess att det
dagades; först då begav han sig i väg.
12. Och de förde ynglingen hem levande och kände sig nu icke litet
tröstade.

13. Men vi andra gingo i förväg ombord på skeppet och avseglade till
Assos, där vi tänkte taga Paulus ombord; ty så hade han
förordnat, eftersom han själv tänkte fara land vägen.
14. Och när han sammanträffade med oss i Assos, togo vi honom ombord
och kommo sedan till Mitylene.
15. Därifrån seglade vi vidare och kommo följande dag mitt för Kios.
Dagen därefter lade vi till vid Samos; och sedan vi hade legat
över i Trogyllium, kommo vi nästföljande dag till Miletus.
16. Paulus hade nämligen beslutit att segla förbi Efesus, för att
icke fördröja sig i provinsen Asien; ty han påskyndade sin färd,
för att, om det bleve honom möjligt, till pingstdagen kunna vara
i Jerusalem.

17. Men från Miletus sände han bud till Efesus och kallade till sig
församlingens äldste.
18. Och när de hade kommit till honom, sade han till dem: »I veten
själva på vad sätt jag hela tiden, ifrån första dagen då jag kom
till provinsen Asien, har umgåtts med eder:
>Apg. 19,10.
19. huru jag har tjänat Herren i all ödmjukhet, under tårar och
prövningar, som hava vållats mig genom judarnas anslag.
20. Och I veten att jag icke har dragit mig undan, när det gällde
något som kunde vara eder nyttigt, och att jag icke har
försummat att offentligen och hemma i husen predika för eder och
undervisa eder.
21. Ty jag har allvarligt uppmanat både judar och greker att göra
bättring och vända sig till Gud och tro på vår Herre Jesus.
>Mark. 1,15. Luk. 24,47.

22. Och se, bunden i anden begiver jag mig nu till Jerusalem, utan
att veta vad där skall vederfaras mig;
>Apg. 19,21.
23. allenast det vet jag, att den helige Ande i den ene staden efter
den andra betygar för mig och säger att bojor och bedrövelser
vänta mig.
>Upp . 9,16. 21,4, 11, 33.
24. Dock anser jag mitt liv icke vara av något värde för mig själv,
om jag blott får väl fullborda mitt lopp och vad som hör till
det ämbete jag har mottagit av Herren Jesus: att vittna om Guds
nåds evangelium.
>Apg. 21,13. Gal. 1,1. 2 Tim. 4,7. Tit. 1,3.
25. Och se, jag vet nu att I icke mer skolen få se mitt ansikte, I
alla bland vilka jag har gått omkring och predikat om riket.
26. Därför betygar jag för eder nu i dag att jag icke bär skuld för
någons blod.
>Apg. 18,6.
27. Ty jag har icke undandragit mig att förkunna för eder allt Guds
rådslut.
28. Så haven nu akt på eder själva och på hela den hjord i vilken
den helige Ande har satt eder till föreståndare, till att vara
herdar för Guds församling, som han har vunnit med sitt eget
blod.
>Ef. 1,7. 1 Tim. 3,1 f. 4,16. 1 Petr. 1,18 f. 5,2. Upp. 5,9.
29. Jag vet, att sedan jag har skilts från eder svåra ulvar skola
komma in bland eder, och att de icke skola skona hjorden.
>Matt. 7,15 f. Joh. 10,12 2 Petr. 2,1 f.
30. Ja, bland eder själva skola män uppträda, som tala vad förvänt
är, för att locka lärjungarna att följa sig.
>Gal. 4,17. 1 Joh. 2,18 f.
31. Vaken därför, och kommen ihåg att jag i tre års tid, natt och
dag, oavlåtligen under tårar har förmanat var och en särskild av
eder.
>Mark. 13,35 f. Apg. 19,10. 1 Tess. 2,11.

32. Och nu anbefaller jag eder åt Gud och hans nådesord, åt honom
som förmår uppbygga eder och giva åt eder eder arvedel bland
alla som äro helgade.
>Ef. 1,11. Kol. 1,12.
33. Silver eller guld eller kläder har jag icke åstundat av någon.
>4 Mos. 16,16. 1 Sam. 12,3. Matt. 10,8 f. 1 Kor. 9,12.
>2 Kor. 11,9. 12,13.
34. I veten själva att dessa mina händer hava gjort tjänst, för att
skaffa nödtorftigt uppehälle åt mig och åt dem som hava varit
med mig.
>Apg. 18,3. 1 Kor. 4,12. 1 Tess. 2,9. 2 Tess. 3,8.
35. I allt har jag genom mitt föredöme visat eder att man så, under
eget arbete, bör taga sig an de svaga och komma ihåg Herren Jesu
ord, huru han själv sade: 'Saligare är att giva än att taga.'»
>Luk. 6,38.

36. När han hade sagt detta, föll han ned på sina knän och bad med
dem alla.
>Apg. 21,5 f.
37. Och de begynte alla att gråta bitterligen och föllo Paulus om
halsen och kysste honom innerligt;
38. och mest sörjde de för det ordets skull som han hade sagt, att
de icke mer skulle få se hans ansikte. Och så ledsagade de honom
till skeppet.
*44/21 Apostlagärningarna, 21 Kapitlet
Apostlagärningarna, 21 Kapitlet

Paulus avslutar sin tredje missionsresa,
hjälper vid återkomsten till Jerusalem
några män att infria ett löfte,
överfalles därvid i helgedomen av
judarna och bortföres fängslad.

1. Sedan vi hade skilts ifrån dem, lade vi ut och foro raka vägen
till Kos och kommo dagen därefter till Rodus och därifrån till
Patara.
2. Där funno vi ett skepp som skulle fara över till Fenicien; på
det gingo vi ombord och lade ut.
3. Och när vi hade fått Cypern i sikte, lämnade vi denna ö på
vänster hand och seglade till Syrien och landade vid Tyrus; ty
där skulle skeppet lossa sin last.
4. Och vi uppsökte där lärjungarna och stannade hos dem i sju
dagar. Dessa sade nu genom Andens tillskyndelse till Paulus att
han icke borde begiva sig till Jerusalem.
5. Men när vi hade stannat där de dagarna ut, bröto vi upp därifrån
och gåvo oss i väg, ledsagade av dem alla, med hustrur och barn,
ända utom staden. Och på stranden föllo vi ned på våra knän och
bådo
>Apg. 20,36.
6. och togo sedan avsked av varandra. Därefter stego vi ombord på
skeppet, och de andra vände tillbaka hem igen.

7. Från Tyrus kommo vi till Ptolemais, och därmed avslutade vi
sjöresan. Och vi hälsade på hos bröderna där och stannade hos
dem en dag.
8. Men följande dag begåvo vi oss därifrån och kommo till Cesarea.
Där togo vi in hos evangelisten Filippus, en av de sju, och
stannade kvar hos honom.
>Apg. 6,5. Ef. 4,11.
9. Denne hade fyra ogifta döttrar, som ägde profetisk
gåva.
>Apg. 2,17.
10. Under den tid av flera dagar, som vi stannade där, kom en
profet, vid namn Agabus, dit ned från Judeen.
>Apg. 11,28.
11. När denne hade kommit till oss, tog han Paulus' bälte och band
därmed sina händer och fötter och sade: »Så säger den helige
Ande: 'Den man som detta bälte tillhör, honom skola judarna så
binda i Jerusalem, och sedan skola de överlämna honom i
hedningarnas händer.'»
>Apg. 20,22 f
12. När vi hörde detta, bådo såväl vi själva som bröderna i staden
honom att han icke skulle begiva sig upp till Jerusalem.
>Matt. 16,22.
13. Men då svarade Paulus: »Varför gråten I så och sargen mitt
hjärta? Jag är ju redo icke allenast att låta mig bindas, utan
ock att dö i Jerusalem, för Herren Jesu namns skull.»
14. Då han alltså icke lät övertala sig, gåvo vi oss till freds och
sade: »Ske Herrens vilja.»
>Matt. 6,10. Luk. 22,42.

15. Efter de dagarnas förlopp gjorde vi oss i ordning och begåvo oss
upp till Jerusalem.
16. Från Cesarea följde också några av lärjungarna med oss, och
dessa förde oss till en viss Mnason från Cypern, en gammal
lärjunge, som vi skulle gästa hos.
17. Och när vi kommo till Jerusalem, togo bröderna emot oss med
glädje.

18. Dagen därefter gick Paulus med oss andra till Jakob; dit kommo
ock alla de äldste.
>Apg. 15,13.
19. Och sedan han hade hälsat dem förtäljde han för dem alltsammans,
det ena med det andra, som Gud genom hans arbete hade gjort
bland hedningarna.
>Apg. 14,27. 15,4.
20. När de hörde detta, prisade de Gud. Och de sade till honom: »Du
ser, käre broder, huru många tusen judar det är som hava kommit
till tro, och alla nitälska de för lagen.
>Apg. 15,1. Rom. 10,2 f.
21. Nu har det blivit dem sagt om dig, att du lär alla judar som bo
spridda bland hedningarna att avfalla från Moses, i det du säger
att de icke behöva omskära sina barn, ej heller i övrigt vandra
efter vad stadgat är.
>Apg. 16,3. 1 Kor. 9,20 f.
22. Vad är då att göra? Helt visst skall man få höra att du har
kommit hit.
23. Gör därför såsom vi nu vilja säga dig. Vi hava här fyra män som
hava bundit sig genom ett löfte.
>4 Mos. 6,2 f. Apg. 18,18.
24. Tag med dig dessa, och låt helga dig tillsammans med dem, och
åtag dig omkostnaderna för dem, så att de kunna låta raka sina
huvuden. Då skola alla förstå att intet av allt det som har
blivit dem sagt om dig äger någon grund, utan att också du
vandrar efter lagen och håller den.
25. Vad åter angår de hedningar som hava kommit till tro, så hava vi
här beslutit och jämväl skrivit till dem, att de böra taga sig
till vara för kött från avgudaoffer och för blod och för köttet
av förkvävda djur och för otukt.»
>Apg. 15,19 f.

26. Så tog då Paulus männen med sig och lät följande dag helga sig
tillsammans med dem; sedan gick han in i helgedomen och gav till
känna när den tid skulle gå till ända, för vilken de hade låtit
helga sig, den tid före vars utgång offer skulle frambäras för
var och en särskild av dem.
>Apg. 24,18.

27. När de sju dagarna nästan voro ute, fingo judarna från provinsen
Asien se honom i helgedomen och uppviglade då allt folket. Och
de grepo honom
28. och ropade: »I män av Israel, kommen till hjälp! Här är den man
som allestädes lär alla sådant som är emot vårt folk och emot
lagen och emot denna plats. Därtill har han nu ock fört greker
in i helgedomen och oskärat denna heliga plats.»
>5 Mos. 23,3. Hes. 44,7 . Apg. 6,13. 24,6.
29. De hade nämligen förut sett efesiern Trofimus i staden
tillsammans med honom och menade att Paulus hade fört denne in i
helgedomen.
>Apg. 20,4.
30. Och hela staden kom i rörelse, och folket skockade sig
tillsammans. Och då de nu hade gripit Paulus, släpade de honom
ut ur helgedomen, varefter portarna genast stängdes igen.

31. Men just som de stodo färdiga att dräpa honom, anmäldes det hos
översten för den romerska vakten att hela Jerusalem var i
uppror.
32. Denne tog då strax med sig krigsmän och hövitsmän och skyndade
ned till dem. Och när de fingo se översten och krigsmännen,
upphörde de att slå Paulus
33. Översten gick då fram och tog honom i förvar och bjöd att man
skulle fängsla honom med två kedjor. Och han frågade vem han var
och vad han hade gjort.
34. Men bland folket ropade den ene så, den andre så. Då han alltså
för larmets skull icke kunde få något säkert besked, bjöd han
att man skulle föra honom till kasernen.
35. Och när han kom fram till trappan, trängde folket så våldsamt
på, att han måste bäras av krigsmännen,
36. ty folkhopen följde efter och skriade: »Bort med honom!»
>Apg. 22,22.

37. Då nu Paulus skulle föras in i kasernen, sade han till översten:
»Tillstädjes det mig att säga något till dig?» Han svarade: »Kan
du tala grekiska?
38. Är du då icke den egyptier som för en tid sedan ställde till
'dolkmännens'[1] uppror, de fyra tusens, och förde dem ut i
öknen?»
39. Då svarade Paulus: »Nej, jag är en judisk man från Tarsus,
medborgare alltså i en betydande stad i Cilicien. Men jag beder
dig, tillstäd mig att tala till folket.»
40. Och han tillstadde honom det. Då gav Paulus från trappan, där
han stod, med handen ett tecken åt folket. Och sedan där hade
blivit helt tyst, talade han till dem på hebreiska[2] och sade:

[1] Se Dolkmän i Ordförkl.
*44/22 Apostlagärningarna, 22 Kapitlet
Apostlagärningarna, 22 Kapitlet

Paulus' tal till folket i Jerusalem.
Judarnas förbittring.

1. »Bröder och fäder, hören vad jag nu inför eder vill tala till
mitt försvar.»
>Apg. 7,2 f.
2. När de hörde att han talade till dem på hebreiska, blevo de ännu
mer stilla. Och han fortsatte:
3. »Jag är en judisk man, född i Tarsus i Cilicien, men uppfostrad
här i staden och undervisad vid Gamaliels fötter, efter fädernas
lag i all dess stränghet. Och jag var en man som nitälskade för
Gud, såsom I allasammans i dag gören.
>Apg. 5,34. 8,3. 26,9 f. Rom. 10,2. 2 Kor. 11,22. Gal. 1,14.
4. Jag förföljde 'den vägen'[1] ända till döds, och både män och
kvinnor lät jag binda och sätta i fängelse;
>Apg. 9,1 f.
5. det vittnesbördet kan översteprästen och de äldstes hela råd
giva mig. Också fick jag av dem brev till bröderna i Damaskus;
och jag begav mig dit, för att fängsla jämväl dem som voro där
och föra dem till Jerusalem, så att de kunde bliva straffade.

6. Men när jag var på vägen och nalkades Damaskus, hände sig vid
middagstiden att ett starkt sken från himmelen plötsligt
kringstrålade mig.
>1 Kor. 15,8.
7. Och jag föll ned till marken och hörde då en röst som sade till
mig: 'Saul, Saul, varför förföljer du mig?'
8. Då svarade jag: 'Vem är du, Herre?' Han sade till mig: 'Jag är
Jesus från Nasaret, den som du förföljer.'
9. Och de som voro med mig sågo väl skenet, men hörde icke rösten
av den som talade till mig.
10. Då frågade jag: 'Vad skall jag göra, Herre?' Och Herren svarade
mig: 'Stå upp och gå in i Damaskus; där skall allt det bliva dig
sagt, som är dig förelagt att göra.'
11. Men eftersom jag, till följd av det starka skenet, icke mer
kunde se togo mina följeslagare mig vid handen och ledde mig, så
att jag kom in i Damaskus.
12. Där fanns en efter lagen fram man, Ananias, vilken hade gott
vittnesbörd om sig av alla judar som bodde där.
>Apg. 9,10 f
13. Denne kom nu och trädde fram till mig och sade: 'Saul, min
broder, hav din syn igen.' Och i samma stund fick jag min syn
igen och såg upp på honom.
14. Då sade han: 'Våra fäders Gud har utsett dig till att känna hans
vilja och till att se den Rättfärdige och höra ord från hans
mun.
>Apg. 3,14.
15. Ty du skall vara hans vittne inför alla människor och vittna om
vad du har sett och hört.
16. Varför dröjer du då nu? Stå upp och låt döpa dig och avtvå dina
synder, och åkalla därvid hans namn.'
>Apg. 2,38

17. Men när jag hade kommit tillbaka till Jerusalem, hände sig,
medan jag bad i helgedomen, att jag föll i hänryckning
>2 Kor. 12,2.
18. och såg honom och hörde honom säga till mig: 'Skynda dig med
hast bort ifrån Jerusalem; ty de skola icke här taga emot ditt
vittnesbörd om mig.'
19. Men jag sade: 'Herre, de veta själva att det var jag som
överallt i synagogorna lät fängsla och gissla dem som trodde på
dig.
20. Och när Stefanus', ditt vittnes, blod utgöts, var ock jag
tillstädes och gillade vad som skedde och vaktade de mäns
kläder, som dödade honom.'
>Apg. 7,58. 8,1.
21. Då sade han till mig: Gå; jag vill sända dig åstad långt bort
till hedningarna.'»
>Apg. 9,15. 13,2. Gal. 1,15 f. 2,8. Ef. 3,8. 1 Tim. 2,7.
>2 Tim. 1,11.

22. Ända till dess att han sade detta hade de hört på honom. Men nu
hovo de upp sin röst och ropade: »Bort ifrån jorden med den
människan! Det är icke tillbörligt att en sådan får leva.»
>Apg. 21,36.
23. Då de så skriade och därvid revo av sig sina kläder och kastade
stoft upp i luften,
24. bjöd översten att man skulle föra in honom i kasernen, och gav
befallning om att man skulle förhöra honom under gisselslag, så
att han finge veta varför de så ropade mot honom.
25. Men när de redan hade sträckt ut honom till gissling, sade
Paulus till den hövitsman som stod där: »Är det lovligt för eder
att gissla en romersk medborgare, och det utan dom och
rannsakning?»
>Apg. 16,37. 23,27.
26. När hövitsmannen hörde detta, gick han till översten och
underrättade honom härom och sade: »Vad är det du tänker göra?
Mannen är ju romersk medborgare.»
27. Då gick översten dit och frågade honom: »Säg mig, är du
verkligen romersk medborgare?» Han svarade: »Ja.»
28. Översten sade då: Mig har det kostat en stor summa penningar att
köpa den medborgarrätten.» Men Paulus sade: »Jag däremot har den
redan genom födelsen.»
29. Männen som skulle hava förhört honom drogo sig då strax undan
och lämnade honom. Och när översten nu hade fått veta att han
var romersk medborgare, blev också han förskräckt, vid tanken på
att han hade låtit fängsla honom.

30. Då han emellertid ville få säkert besked om varför Paulus
anklagades av judarna, låt han dagen därefter taga av honom
bojorna och bjöd översteprästerna och hela Stora rådet att komma
tillsammans. Sedan lät han föra Paulus ditned och ställde honom
inför dem.

[1] Se Väg i Ordförkl.
*44/23 Apostlagärningarna, 23 Kapitlet
Apostlagärningarna, 23 Kapitlet

Paulus talar inför Stora rådet. Judarna
stämpla mot hans liv. Han bortföres till
Cesarea.

1. Och Paulus fäste ögonen på Rådet och sade: »Mina bröder, allt
intill denna dag har jag vandrat inför Gud med ett i allo gott
samvete.»
>Apg. 24,16. 2 Tim. 1,3.
2. Då befallde översteprästen Ananias dem som stodo bredvid honom,
att de skulle slå honom på munnen.
>Joh. 18,22 f.
3. Paulus sade då till honom: »Gud skall slå dig, du vitmenade
vägg. Du sitter här för att döma mig efter lagen, och ändå
bjuder du, tvärtemot lagen, att man skall slå mig!»
>3 Mos. 19,15, 35. Hes. 13,10 f. Matt. 23,27.
4. Då sade de som stodo därbredvid: »Smädar du Guds överstepräst?»
5. Paulus svarade: »Jag visste icke, mina bröder, att han var
överstepräst. Det är ju skrivet: 'Mot en hövding i ditt folk
skall du icke tala onda ord.'»
>2 Mos. 22,28.

6. Nu hade Paulus märkt att den ena delen av dem utgjordes av
sadducéer och den andra av fariséer. Därför sade han med
ljudelig röst inför Rådet: »Mina bröder, jag är farisé, en
avkomling av fariséer. Det är för vårt hopps skull, för de
dödas uppståndelses skull, som jag står här inför rätta.»
>Apg. 4,1 f. 24,15, 21. 26,5 f. Fil. 3,5.
7. Knappt hade han sagt detta, förrän en strid uppstod mellan
fariséerna och sadducéerna, så att hopen blev delad.
8. Sadducéerna säga nämligen att det icke finnes någon
uppståndelse, ej heller någon ängel eller ande, men fariséerna
bekänna sig tro på både det ena och det andra.
>Matt. 22,23. Mark. 12,18. Luk. 20,27.
9. Och man begynte ropa och larma; och några skriftlärde som hörde
till fariséernas parti stodo upp och begynte ivrigt disputera
med de andra och sade: »Vi finna intet ont hos denne
man. Kanhända har en ande eller en ängel verkligen talat med
honom.»
>Apg. 5,39. 22,17 f. 25,25. 26,31.
10. Då nu en så häftig strid hade uppstått, fruktade översten att de
skulle slita Paulus i stycken, och bjöd manskapet gå ned och
rycka honom undan dem och föra honom till kasernen.
11. Natten därefter kom Herren och stod framför honom och sade: »Var
vid gott mod; ty såsom du har vittnat om mig i Jerusalem, så
måste du ock vittna i Rom.»
>Apg. 18,9. 19,21. 28,23.

12. När det sedan hade blivit dag, sammangaddade sig judarna och
förpliktade sig med dyr ed att varken äta eller dricka, förrän
de hade dräpt Paulus.
13. Och det var mer än fyrtio män som så hade sammansvurit sig.
14. Dessa gingo till översteprästerna och de äldste och sade: »Vi
hava med dyr ed förpliktat oss att ingenting smaka, förrän vi
hava dräpt Paulus.
>Joh. 16,2.
15. Så mån I nu, tillsammans med Rådet, hemställa hos översten att
han låter föra honom ned till eder, detta under föregivande att
I tänken grundligare undersöka hans sak. Vi skola då vara redo
att röja honom ur vägen, innan han hinner fram.»

16. Men Paulus' systerson fick höra om försåtet. Han kom därför till
kasernen och gick ditin och omtalade för Paulus vad han hade
hört.
17. Paulus bad då att en av hövitsmännen skulle komma till honom,
och sade: »För denne yngling till översten; ty han har en
underrättelse att lämna honom.»
18. Denne tog honom då med sig och förde honom till översten och
sade: »Fången Paulus har kallat mig till sig och bett mig föra
denne yngling till dig, ty han har något att säga dig.»
19. Då tog översten honom vid handen och gick avsides med honom och
frågade honom: »Vad är det för en underrättelse du har att lämna
mig?»
20. Han svarade: »Judarna hava kommit överens om att bedja dig att
du i morgon låter föra Paulus ned till Rådet, detta under
föregivande att det tänker skaffa sig grundligare kunskap om
honom.
21. Gör dem nu icke till viljes häri; ty mer än fyrtio av dem ligga
i försåt för honom och hava med dyr ed förpliktat sig att varken
äta eller dricka, förrän de hava röjt honom ur vägen. Och nu äro
de redo och vänta allenast på att du skall bevilja deras
begäran.»
22. Översten bjöd då ynglingen att icke för någon omtala att han
hade yppat detta för honom, och lät honom sedan gå.

23. Därefter kallade han till sig två av hövitsmännen och sade till
dem: »Låten två hundra krigsmän göra sig redo att i natt vid
tredje timmen avgå till Cesarea, så ock sjuttio ryttare och två
hundra spjutbärare.»
24. Och han tillsade dem att skaffa åsnor, som de skulle låta Paulus
rida på så att han oskadd kunde föras till landshövdingen Felix.
25. Och han skrev ett brev, så lydande:

26. »Klaudius Lysias hälsar den ädle landshövdingen Felix.

27. Denne man blev gripen av judarna, och det var nära att han hade
blivit dödad av dem. Då kom jag tillstädes med mitt manskap och
tog honom ifrån dem, sedan jag hade fått veta att han var
romersk medborgare.
>Apg. 21,27, 33. 22,25 f.
28. Men då jag också ville veta vad de anklagade honom för, lät jag
ställa honom inför deras Stora råd.
29. Jag fann då att anklagelsen mot honom gällde några tvistefrågor
i deras lag, men att han icke var anklagad för något som
förtjänade död eller fängelse.
>Apg. 18,14 f. 26,31.
30. Sedan har jag fått kännedom om att något anslag förehaves mot
honom, och därför sänder jag honom nu strax till dig. Jag har
jämväl bjudit hans anklagare att inför dig föra sin talan mot
honom.»

31. Så togo nu krigsmännen Paulus, såsom det hade blivit dem
befallt, och förde honom om natten till Antipatris.
32. Dagen därefter vände de själva tillbaka till kasernen och läto
ryttarna färdas vidare med honom.
33. När dessa kommo till Cesarea, lämnade de fram brevet till
landshövdingen och förde jämväl Paulus fram inför honom.
34. Sedan han hade läst brevet, frågade han från vilket landskap han
var; och när han hade fått veta att han var från Cilicien, sade
han:
35. »Jag skall höra vad du har att säga, när också dina anklagare
hava kommit tillstädes.» Och så bjöd han att man skulle förvara
honom i Herodes' borg.
*44/24 Apostlagärningarna, 24 Kapitlet
Apostlagärningarna, 24 Kapitlet

Paulus anklagas inför Felix, försvarar
sig, kvarhålles såsom fånge i Cesarea.

1. Fem dagar därefter for översteprästen Ananias ditned med några
av de äldste och en sakförare, Tertullus; dessa anmälde inför
landshövdingen klagomål mot Paulus.
>Apg. 23,2.
2. Och sedan denne hade blivit förekallad, begynte Tertullus sitt
anklagelsetal; han sade:
3. »Att vi genom dig åtnjuta mycken frid och ro, och att genom din
försorg, ädle Felix, goda åtgärder hava blivit vidtagna för
detta folk, det erkänna vi på allt sätt och allestädes, med
många tacksägelser.
>Apg. 23,24 f.
4. Men för att icke alltför länge besvära dig beder jag att du, i
din mildhet, ville höra allenast några få ord av oss.
5. Vi hava funnit att denne är en fördärvlig man, som uppväcker
strid bland alla judar i hela världen, och att han är en
huvudman för nasaréernas parti.
>Apg. 17,6.
6. Han har ock försökt att oskära helgedomen; därför grepo vi
honom,
>Apg. 21,28 f.
7. [1]
8. och du kan nu själv anställa rannsakning med honom och så skaffa
dig kännedom om allt det som vi anklaga honom för.»

9. De andra judarna instämde häri och påstodo att det förhöll sig
så.

10. Då landshövdingen nu gav tecken åt Paulus att han skulle tala,
tog han till orda och sade:
»Eftersom jag vet att du nu i många år har varit domare över
detta folk, försvarar jag min sak med frimodighet.
11. Du kan själv lätt förvissa dig om att det icke är mer än tolv
dagar sedan jag kom upp till Jerusalem för att tillbedja.
>Apg. 21,17
12. Och varken i helgedomen eller i synagogorna eller ute i staden
har man funnit mig tvista med någon eller ställa till
folkskockning.
>Apg. 25,8. 28,17.
13. Ej heller kunna de inför dig bevisa det som de nu anklaga mig
för.
14. Men det bekänner jag för dig att jag, i enlighet med 'den
vägen'[2], vilken de kalla en partimening, så tjänar mina fäders
Gud, att jag tror allt vad som är skrivet i lagen och i
profeterna,
15. och att jag har samma hopp till Gud som dessa hysa, att de döda
skola uppstå, både rättfärdiga och orättfärdiga.
>Dan. 12,2. Joh. 5,28 f. Apg. 23,6.
16. Därför lägger också jag mig vinn om att alltid hava ett okränkt
samvete inför Gud och människor.
>Apg. 23,1. 1 Petr. 3,16.

17. Så kom jag nu, efter flera års förlopp, tillbaka för att
överlämna några allmosor till mitt folk och för att frambära
offer.
>Apg. 11,29 f. Rom. 15,25. Gal. 2,10.
18. Därunder påträffades jag i helgedomen, sedan jag hade låtit
helga mig, utan att hava vållat någon folkskockning eller något
larm,
>Apg. 21,26 f.
19. av några judar från provinsen Asien, vilka nu borde vara här
tillstädes inför dig och framställa sina klagomål, om de hava
något att anklaga mig för.
20. Eller ock må dessa som äro här tillstädes säga vad orätt de
funno mig skyldig till, när jag stod inför Stora rådet,
21. om det icke skulle vara i fråga om detta enda ord, som jag
ljudeligen uttalade, där jag stod ibland dem: 'Det är för de
dödas uppståndelses skull som jag i dag står inför rätta här
bland eder.'»
>Apg. 28,20.

22. Men Felix, som mycket väl kände till »den vägen»[3], uppsköt
målet och sade: »När översten Lysias kommer hit ned, vill jag
undersöka eder sak.»
23. Och han befallde hövitsmannen att hålla honom i förvar, dock så,
att man skulle behandla honom milt och icke hindra någon av hans
närmaste från att vara honom till tjänst.
>Apg. 27,3. 28,16.

24. Någon tid därefter infann sig Felix tillsammans med sin hustru
Drusilla, som var judinna; och han lät hämta Paulus och hörde
honom om tron på Kristus Jesus.
25. Men när Paulus talade med dem om rättfärdighet och
återhållsamhet och om den tillstundande domen, blev Felix
förskräckt och sade: »Gå din väg för denna gång; när jag får
läglig tid, vill jag kalla dig till mig.»
26. Han hoppades också att han skulle få penningar av Paulus, varför
han ock ganska ofta lät hämta honom och samtalade med honom.

27. När två år voro förlidna, fick Felix till efterträdare Porcius
Festus. Och eftersom Felix ville göra judarna sig bevågna,
lämnade han Paulus kvar i fängelset.

[1] V. 7 se Nya testamentets text i Ordförkl.
[2] Se Väg i Ordförkl.
[3] Se Väg i Ordförkl.
*44/25 Apostlagärningarna, 25 Kapitlet
Apostlagärningarna, 25 Kapitlet

Paulus anklagas inför Festus, vädjar
till kejsaren, ställes inför konung
Agrippa.

1. Tre dagar efter det att Festus hade tillträtt hövdingdömet for
han från Cesarea upp till Jerusalem.
2. Översteprästerna och de förnämsta bland judarna anmälde då inför
honom klagomål mot Paulus.
>Apg. 24,1 f.
3. För att få denne i sitt våld anhöllo de hos Festus och begärde
såsom en ynnest, att han skulle låta hämta honom till
Jerusalem. De ville nämligen lägga försåt för honom, så att de
kunde döda honom under vägen.
>Apg. 23,15 f.
4. Festus svarade då att Paulus hölls i förvar i Cesarea, och att
han själv tänkte inom kort fara dit tillbaka.
5. Och han tillade: »De bland eder som det vederbör må alltså fara
dit ned med mig och framlägga sin anklagelse mot mannen, om han
är skyldig till något ont.»

6. Sedan han hade vistats hos dem högst åtta eller tio dagar, kom
han åter ned till Cesarea. Dagen därefter satte han sig på
domarsätet och bjöd att Paulus skulle föras fram.
7. När denne hade infunnit sig, omringades han av de judar som hade
kommit ned från Jerusalem, och dessa framställde nu många svåra
beskyllningar. Men de förmådde icke bevisa dem,
8. ty Paulus försvarade sig och visade att han icke på något sätt
hade försyndat sig, vare sig mot judarnas lag eller mot
helgedomen eller mot kejsaren.
>Apg. 24,12.
9. Men Festus ville göra judarna sig bevågna och frågade Paulus och
sade: »Vill du fara upp till Jerusalem och där stå till rätta
inför mig i denna sak?»
10. Paulus svarade: »Jag står här inför kejserlig domstol, och av
sådan domstol bör jag dömas. Mot judarna har jag intet orätt
gjort, såsom du själv mycket väl vet.
11. Om jag nu eljest är skyldig till något orätt och har gjort något
som förtjänar döden, så vill jag icke undandraga mig att dö; men
om deras anklagelser mot mig äro utan grund, så kan ingen giva
mig till pris åt dem. Jag vädjar till kejsaren.» --
12. Sedan Festus därefter hade överlagt med sitt råd, svarade han:
»Till kejsaren har du vädjat, till kejsaren skall du ock få
fara.»

13. Efter några dagars förlopp kommo konung Agrippa och Bernice till
Cesarea och hälsade på hos Festus.
14. Medan de nu i flera dagar vistades där, framlade Festus Paulus'
sak för konungen och sade: »Felix har här lämnat efter sig en
man såsom fånge;
>Apg. 24,27.
15. och när jag var i Jerusalem, anmälde judarnas överstepräster och
äldste klagomål mot honom och begärde att han skulle dömas
skyldig.
16. Men jag svarade dem att det icke var romersk sed att prisgiva
någon människa, förrän den anklagade hade fått stå ansikte mot
ansikte med sina anklagare och haft tillfälle att försvara sig
mot anklagelsen.
17. Sedan de hade kommit med mig hit, satte jag mig alltså utan
uppskov, dagen därefter, på domarsätet och bjöd att mannen
skulle föras fram.
18. Men när hans anklagare uppträdde, anförde de mot honom ingen
beskyllning för sådana förbrytelser som jag hade tänkt mig;
19. de voro allenast i tvist med honom om några frågor som rörde
deras särskilda gudsdyrkan, och angående en viss Jesus, som är
död, men om vilken Paulus påstod att han lever.
>Apg. 18,15.
20. Då jag var villrådig huru jag skulle göra med undersökningen
härom, frågade jag om han ville fara till Jerusalem och där stå
till rätta i denna sak.
21. När Paulus då sade sig vilja vädja till kejsaren och begärde att
bliva hållen i förvar, för att sedan undergå rannsakning inför
honom, bjöd jag att han skulle hållas i förvar, till dess jag
kunde sända honom till kejsaren.»
22. Då sade Agrippa till Festus: »Jag skulle också själv gärna vilja
höra den mannen.» Han svarade: »I morgon skall du få höra
honom.»

23. Dagen därefter kommo alltså Agrippa och Bernice, med stor ståt,
och gingo in i domsalen, tillika med överstarna och de förnämsta
männen i staden; och på Festus' befallning blev Paulus införd.
>Matt. 10,18.
24. Då sade Festus: »Konung Agrippa, och alla I andra som ären har
tillstädes med oss, I sen här den man för vilkens skull hela
hopen av judar, både i Jerusalem och här, har legat över mig med
sina rop att han icke borde få leva längre.
>Apg. 22,22.
25. Jag för min del har kommit till insikt om att han icke har gjort
något som förtjänar döden;
>Apg. 23,9. 26,31 f.
26. men då han nu själv har vädjat till kejsaren, har jag beslutit
att sända honom till denne. Jag har emellertid icke något säkert
besked om honom att giva min höge herre, när jag skriver. Därför
har jag fört honom fram inför eder, och först och främst inför
dig, konung Agrippa, för att jag, efter det att rannsakning har;
blivit hållen, skall få veta vad jag bör skriva.
27. Ty det synes mig vara orimligt att sända åstad en fånge, utan
att på samma gång giva till känna vad han är anklagad för.»
*44/26 Apostlagärningarna, 26 Kapitlet
Apostlagärningarna, 26 Kapitlet

Paulus' försvarstal inför konung
Agrippa.

1. Agrippa sade nu till Paulus: »Det tillstädjes dig att tala för
din sak.» Då räckte Paulus ut handen och talade så till sitt
försvar:

2. »Jag skattar mig lycklig att jag, i fråga om allt det som
judarna anklaga mig för, i dag skall försvara mig inför dig,
konung Agrippa,
3. som så väl känner judarnas alla stadgar och tvistefrågor. Därför
beder jag dig höra mig med tålamod.

4. Hurudant mitt liv allt ifrån ungdomen har varit, det veta alla
judar, ty jag har ju från tidiga år framlevat det bland mitt
folk och i Jerusalem.
5. Och sedan lång tid tillbaka känna de om mig -- såframt de nu
vilja tillstå det -- att jag har tillhört det strängaste partiet
i vår gudsdyrkan och levat såsom farisé.
>Apg. 23,6.
6. Och nu står jag här till rätta för vårt hopp om det som Gud har
lovat våra fäder,
>Apg. 13,32 f.
7. det vartill ock våra tolv stammar, under det de tjäna Gud med
iver både natt och dag, hoppas att nå fram. För det hoppets
skull, o konung, är jag anklagad av judarna.
>Apg. 24,15.
8. Varför hålles det då bland eder för otroligt att Gud uppväcker
döda?

9. Jag för min del menade alltså att jag med all makt borde strida
mot Jesu, nasaréens, namn;
>Apg. 8,3. 9,1 f. 22,4 f.
10. så gjorde jag ock i Jerusalem. Och många av de heliga
inspärrade jag i fängelse, sedan jag av översteprästerna hade
fått fullmakt därtill; och när man ville döda dem, röstade ock
jag därför.
11. Och överallt i synagogorna försökte jag, gång på gång, att genom
straff tvinga dem till hädelse. I mitt raseri mot dem gick jag
så långt, att jag förföljde dem till och med ända in i utländska
städer.

12. När jag nu i detta ärende var på väg till Damaskus, med fullmakt
och uppdrag från översteprästerna,
13. fick jag under min färd, o konung, mitt på dagen se ett sken
från himmelen, klarare än solens glans, kringstråla mig och mina
följeslagare.
14. Och vi föllo alla ned till jorden, och jag hörde då en röst säga
till mig på hebreiska: 'Saul, Saul, varför förföljer du mig'?
Det är dig svårt att spjärna mot udden.'
15. Då sade jag: 'Vem är du, Herre?' Herren svarade: 'Jag är Jesus,
den som du förföljer.
16. Men res dig upp och stå på dina fötter; ty därför har jag visat
mig för dig, att jag har velat utse dig till en tjänare och ett
vittne, som skall vittna både om huru du nu har sett mig, och om
huru jag vidare skall uppenbara mig för dig.
17. Och jag skall rädda dig såväl från ditt eget folk som från
hedningarna. Ty till dem sänder jag dig,
18. för att du skall öppna deras ögon, så att de omvända sig från
mörkret till ljuset, och från Satans makt till Gud, på det att
de må, genom tron på mig, undfå syndernas förlåtelse och få sin
lott bland dem som äro helgade.'
>Jes 35,5 f. 42,7. 60,1. 61,1 f. Apg. 20,32. Ef. 1,11, 18.
>Kol. 1,12 f. 1 Petr. 2,9.

19. Så blev jag då, konung Agrippa, icke ohörsam mot den himmelska
synen,
>Gal. 1,16 f.
20. utan predikade först för dem som voro i Damaskus och i
Jerusalem, och sedan över hela judiska landet och för
hedningarna, att de skulle göra bättring och omvända sig till
Gud och göra sådana gärningar som tillhöra bättringen.
>Matt. 3,8. Apg. 9,19 f., 26 f. 13,l4 f. 22,17 f.
21. För denna saks skull var det som judarna grepo mig i helgedomen
och försökte att döda mig.
>Apg. 21,30 f.

22. Genom den hjälp som jag har undfått av Gud står jag alltså ännu
i dag såsom ett vittne inför både små och stora; och jag säger
intet annat, än vad profeterna och Moses hava sagt skola ske,
>Luk. 24,44 f.
23. nämligen att Messias skulle lida och, såsom förstlingen av dem
som uppstå från de döda, bära budskap om ljuset, såväl till vårt
eget folk som till hedningarna.»
>Luk. 2,32. 1 Kor. 15,20. Kol. 1,18. Upp. 1,5.

24. När han på detta satt försvarade sig, utropade Festus: »Du är
från dina sinnen, Paulus; den myckna lärdomen gör dig förryckt.»
>1 Kor. 2,14.
25. Men Paulus svarade: »Jag är icke från mina sinnen, ädle Festus;
jag talar sanna ord med lugn besinning.
26. Konungen känner väl till dessa ting; därför talar jag också
frimodigt inför honom. Ty jag kan icke tro att något av detta är
honom obekant; det har ju icke tilldragit sig i någon undangömd
vrå.
>Joh. 18,20.
27. Tror du profeterna, konung Agrippa? Jag vet att du tror dem.»

28. Då sade Agrippa till Paulus: »Föga fattas att du övertalar mig
och gör mig till kristen.»
29. Paulus svarade: »Vare sig det fattas litet eller fattas mycket,
skulle jag önska inför Gud att icke allenast du, utan alla som i
dag höra mig, måtte bliva sådana som jag är, dock med undantag
av dessa bojor.»
>1 Kor. 7,7.

30. Därefter stod konungen upp, och med honom landshövdingen och
Bernice och de som sutto där tillsammans med dem.
31. Och när de gingo därifrån, talade de med varandra och sade: »Den
mannen har icke gjort något som förtjänar död eller fängelse.»
>Apg. 23,9. 25,25.
32. Och Agrippa sade till Festus: »Denne man hade väl kunnat
frigivas, om han icke hade vädjat till kejsaren.»
>Apg. 25,11.
*44/27 Apostlagärningarna, 27 Kapitlet
Apostlagärningarna, 27 Kapitlet

Paulus skickas såsom fånge till Rom,
lider skeppsbrott, bliver räddad.

1. När det nu var beslutet att vi skulle avsegla till Italien, blev
Paulus jämte några andra fångar överlämnad åt en hövitsman, vid
namn Julius, som tillhörde den kejserliga vakten.
>Apg. 25,12.
2. Och vi gingo ombord på ett skepp från Adramyttium, som skulle
anlöpa provinsen Asiens kuststäder. Så lade vi ut, och vi hade
med oss Aristarkus, en macedonier från Tessalonika.
>Apg. 19,29. 20,4. Kol. 4,10.
3. Dagen därefter lade vi till vid Sidon. Och Julius, som bemötte
Paulus med välvilja, tillstadde honom att besöka sina vänner där
och åtnjuta deras omvårdnad.
>Apg. 24,23. 28,16.
4. När vi hade lagt ut därifrån, seglade vi under Cypern, eftersom
vinden låg emot.
5. Och sedan vi hade seglat över havet, utanför Cilicien och
Pamfylien, landade vi vid Myrra i Lycien.
6. Där träffade hövitsmannen på ett skepp från Alexandria, som
skulle segla till Italien, och på det förde han oss ombord.
7. Under en längre tid gick nu seglingen långsamt, och vi kommo med
knapp nöd inemot Knidus. Och då vinden icke var oss gynnsam,
seglade vi in under Kreta vid Salmone.
8. Det var med knapp nöd som vi kommo där förbi och hunno fram till
en ort som kallades Goda hamnarna, icke långt från staden Lasea.

9. Härunder hade ganska lång tid hunnit förflyta, och sjöfarten
begynte redan vara osäker; fastedagen[1] var nämligen redan
förbi. Paulus varnade dem då
>3 Mos. 16,29. 23,27 f.
10. och sade: »I mån, jag ser att denna sjöresa kommer att medföra
vedervärdigheter och stor olycka, icke allenast för last och
skepp, utan ock för våra liv.»
>2 Kor. 11,25 f,
11. Men hövitsmannen trodde mer på styrmannen och skepparen än på
det som Paulus sade.
12. Och då hamnen icke låg väl till för övervintring, var flertalet
av den meningen att man borde lägga ut därifrån och försöka om
man kunde komma fram till Fenix, en hamn på Kreta, som ligger
skyddad mot sydväst och nordväst; där skulle de sedan stanna
över vintern.
13. Och då nu en lindrig sunnanvind blåste upp, menade de sig hava
målet vunnet, och lyfte ankar och foro tätt utmed Kreta.

14. Men icke långt därefter kom en våldsam stormvind farande ned
från ön; det var den så kallade nordostorkanen.
15. Då skeppet av denna rycktes med och icke kunde hållas upp mot
vinden, gåvo vi efter och läto det driva.
16. När vi kommo under en liten ö som hette Kauda, förmådde vi dock,
fastän med knapp nöd, bärga skeppsbåten.
17. Sedan manskapet hade dragit upp den, tillgrepo de
nödhjälpsmedel och slogo tåg om skeppet. Och då de fruktade att
bliva kastade på Syrtenrevlarna, lade de ut drivankare och läto
skeppet så driva.
18. Och eftersom vi alltjämt hårt ansattes av stormen, vräkte de
dagen därefter en del av lasten över bord.
19. På tredje dagen kastade de med egna händer ut skeppsredskapen.
20. Och då under flera dagar varken sol eller stjärnor hade synts,
och stormen låg ganska hårt på, hade vi icke mer något hopp om
räddning.

21. Då nu många funnos som ingenting ville förtära, trädde Paulus
upp mitt ibland dem och sade: »I män, I haden bort lyda mig och
icke avsegla från Kreta; I haden då kunnat spara eder dessa
vedervärdigheter och denna olycka.
22. Men nu uppmanar jag eder att vara vid gott mod, ty ingen av eder
skall förlora sitt liv; allenast skeppet skall gå förlorat.
23. Ty i natt kom en ängel från den Gud som jag tillhör, och som jag
också tjänar, och stod bredvid mig och sade:
>Apg. 23,11.
24. 'Frukta icke, Paulus. Du skall komma att stå inför kejsaren; och
se, Gud har skänkt dig alla dem som segla med dig.'
25. Varen därför vid gott mod, I män; ty jag har den förtröstan till
Gud, att så skall ske som mig är sagt.
26. Men på en ö måste vi bliva kastade.»
>Apg. 28,1.

27. När vi nu den fjortonde natten drevo omkring på Adriatiska
havet, tyckte sjömännen sig vid midnattstiden finna att de
närmade sig något land.
28. De lodade då och funno tjugu famnars djup. När de hade kommit
ett litet stycke längre fram lodade de åter och funno femton
famnars djup.
29. Då fruktade de att vi skulle stöta på något skarpt grund, och
kastade därför ut fyra ankaren från akterskeppet och längtade
efter att det skulle dagas.
30. Sjömännen ville emellertid fly ifrån skeppet och firade ned
skeppsbåten i havet, under föregivande att de tänkte föra ut
ankaren ifrån förskeppet.
31. Då sade Paulus till hövitsmannen och krigsmännen: »Om icke dessa
stanna kvar på skeppet, så kunnen I icke räddas.»
32. Då höggo krigsmännen av de tåg som höllo skeppsbåten, och läto
den fara.

33. Medan det nu höll på att dagas, uppmanade Paulus alla att taga
sig mat och sade: »Det är i dag fjorton dagar som I haven väntat
och förblivit fastande, utan att förtära något.
34. Därför uppmanar jag eder att taga eder mat; detta skall
förhjälpa eder till räddning. Ty på ingen av eder skall ett
huvudhår gå förlorat.
>Matt. 10,30. Luk. 12,7. 21,18.
35. När han hade sagt detta, tog han ett bröd och tackade Gud i
allas åsyn och bröt det och begynte äta.
>Joh. 6,11.
36. Då blevo alla de andra vid gott mod och togo sig mat, också de.
37. Och vi voro på skeppet tillsammans två hundra sjuttiosex
personer.
38. Sedan de hade ätit sig mätta, lättade de skeppet genom att kasta
vetelasten i havet.

39. När det blev dag, kände de icke igen landet; men de blevo varse
en vik med låg strand och beslöto då att, om möjligt, låta
skeppet driva upp på denna.
40. De kapade så ankartågen på båda sidor och lämnade ankarna kvar i
havet; tillika lösgjorde de rodren och hissade förseglet för
vinden och styrde mot stranden.
41. De stötte då på ett rev och läto skeppet gå upp på det. Där
fastnade förskeppet och blev stående orörligt, men akterskeppet
begynte brytas sönder av vågsvallet.
42. Då ville krigsmännen döda fångarna, för att ingen skulle kunna
fly undan simmande.
43. Men hövitsmannen ville rädda Paulus och hindrade dem därför i
deras uppsåt, och bjöd att de simkunniga först skulle kasta sig
i vattnet och söka komma i land,
44. och att därefter de övriga skulle giva sig ut, somliga på
plankor, andra på spillror av skeppet. Så lyckades det för alla
att komma välbehållna i land.

[1] Se Fastedagen i Ordförkl.
*44/28 Apostlagärningarna, 28 Kapitlet
Apostlagärningarna, 28 Kapitlet

Paulus övervintrar på ön Malta, kommer
fram till Rom, predikar där först för
judarna och sedan för hedningarna.

1. Först sedan vi hade blivit räddade, fingo vi veta att ön hette
Malta.
>Apg. 27,26.
2. Och infödingarna visade oss en icke vanlig välvilja; de tände
upp en eld och togo oss alla med sig dit, för det påkommande
regnets och för köldens skull.
3. När Paulus då tog upp ett fång torra kvistar som han lade på
elden, kom, i följd av hettan, en huggorm fram därur och högg
sig fast vid hans hand.
4. Då infödingarna fingo se ormen hänga där vid hans hand, sade de
till varandra: »Helt visst är denne man en dråpare, som
rättvisans gudinna icke tillstädjer att leva, om han nu ock har
blivit räddad undan havet.»
5. Men han skakade ormen ifrån sig i elden och led ingen skada.
>Mark. 16,18. Luk. 10,19.
6. De väntade att han skulle svälla upp eller helt plötsligt falla
ned död; men när de efter lång väntan fingo se att intet ont
vederfors honom, ändrade de mening och sade att han var en gud.
>Apg. 14,11.

7. I närheten av detta ställe var en lantgård, som tillhörde den
förnämste mannen på ön, en som hette Publius; denne tog
välvilligt emot oss och gav oss härbärge i tre dagar.
8. Nu hände sig att Publius' fader låg sjuk i en magsjukdom med
feberanfall. Paulus gick då in till honom och bad och lade
händerna på honom och gjorde honom frisk.
9. Men när detta hade skett, kommo också de av öns övriga inbyggare
som hade någon sjukdom till honom och blevo botade.
10. Och de bevisade oss ära på mångahanda sätt; och när vi skulle
avsegla, försågo de oss med vad vi behövde.

11. Då tre månader voro förlidna, avseglade vi på ett skepp som hade
legat vid ön över vintern; det var från Alexandria och bar
Tvillinggudarnas bilder.
12. Och vi lade till vid Syrakusa och stannade där i tre dagar.
13. Därifrån foro vi längs kusten och kommo till Regium. Dagen
därefter fingo vi sunnanvind, och vi kommo så redan på andra
dagen till Puteoli.
14. Där träffade vi på bröder, och hos dem stannade vi, på deras
inbjudning, i sju dagar.

På detta sätt kommo vi till Rom.
15. Så snart bröderna där fingo höra om oss, gingo de oss till mötes
ända till Forum Appii och Tres Taberne. När Paulus fick se dem,
tackade han Gud och fick nytt mod.
16. Och då vi hade kommit in i Rom, tillstaddes det Paulus att bo
för sig själv, med den krigsman som skulle bevaka honom.
>Apg. 24,23. 27,3.

17. Tre dagar därefter kallade han tillhopa de förnämsta av judarna;
och när de hade kommit tillsammans, sade han till dem:
»Mina bröder, fastän jag icke har gjort något mot vårt folk
eller mot fädernas stadgar, blev jag likväl i Jerusalem
överlämnad i romarnas händer och fördes bort därifrån såsom
fånge.
>Apg. 21,30 f. 24,12. 25,8.
18. Och när de hade anställt rannsakning med mig, ville de giva mig
lös, eftersom jag icke hade gjort något som förtjänade döden.
>Apg. 23,9. 26,31 f.
19. Men då judarna satte sig däremot, nödgades jag vädja till
kejsaren; dock, icke som om jag hade någon anklagelse att göra
mot mitt folk.
>Apg. 25,11.
20. Av denna orsak har jag kallat eder hit till mig, för att få se
eder och tala med eder, ty det är för Israels hopps skull som
jag är bunden med denna kedja.»
>Apg. 23,6. 2l,2l. 26,# f. Ef. 6,20.

21. Då svarade de honom: »Vi hava icke från Judeen mottagit någon
skrivelse om dig, ej heller har någon av våra bröder kommit och
berättat eller sagt något ont om dig.
22. Men vi finna skäligt att du låter oss höra huru du tänker. Ty om
det partiet är oss bekant att det allestädes mötes med
gensägelse.
>Luk. 2,34. Apg. 24,5.

23. Sedan utsatte de en viss dag för honom, och på den kommo ännu
flera till honom i hans härbärge. Då vittnade han för dem om
Guds rike och utlade vad därtill hör, och försökte att övertyga
dem i fråga om Jesus, med bevis både ur Moses' lag och ur
profeterna; därmed höll han på från morgonen ända till aftonen.
>Apg. 26,22.
24. Och somliga läto övertyga sig av det som han sade, men andra
trodde icke.
>Apg. 17,4 f.
25. Och då de icke kunde komma överens med varandra, gingo de sin
väg, och därvid sade Paulus allenast detta ord: »Rätt talade den
helige Ande genom profeten Esaias till edra fäder,
>2 Petr. 1,21.
26. när han sade:

'Gå åstad och säg till detta folk:
Med hörande öron skolen I höra,
och dock alls intet förstå,
och med seende ögon skolen I se,
och dock alls intet förnimma.
>Jes. 6,9 f. Hes. 12,2. Matt. 13,14 f.
27. Ty detta folks hjärta har blivit förstockat;
och med öronen höra de illa,
och sina ögon hava de tillslutit,
så att de icke se med sina ögon
eller höra med sina öron
eller förstå med sina hjärtan
och omvända sig och bliva helade av mig'

28. Det mån I därför veta: till hedningarna bar denna Guds frälsning
blivit sänd; de skola ock akta därpå.»[1]
>Ps. 67,3. 98,3. Luk. 3,6. 24,47. Apg. 13,46. 18,6.
30. I två hela år bodde han sedan kvar i en bostad som han själv
hade hyrt. Och alla som kommo till honom tog han emot;
31. och han predikade om Guds rike och undervisade om Herren Jesus
Kristus med all frimodighet, utan att någon hindrade honom däri.
@c -*- 1917 -*-
*45/ Paulus' brev till romarna
*45/01 Paulus' brev till romarna, 1 Kapitlet
Paulus' brev till romarna, 1 Kapitlet

Paulus hälsar de kristna i Rom,
uttrycker sin längtan efter att bland
dem få förkunna evangelium, talar om
huru människorna genom avguderi hava
förfallit till skamliga laster och allt
slags orättfärdighet.

1. Paulus, Jesu Kristi tjänare, kallad till apostel, avskild till
att förkunna Guds evangelium,
2. vilket Gud redan förut genom sina profeter hade i heliga
skrifter utlovat,
3. evangelium om hans Son, vilken såsom människa i köttet är född
av Davids säd
4. och såsom helig andevarelse är med kraft bevisad vara Guds Son,
allt ifrån uppståndelsen från de döda, ja, evangelium om Jesus
Kristus, vår Herre,
5. genom vilken vi hava fått nåd och apostlaämbete för att, hans
namn till ära, upprätta trons lydnad bland alla hednafolk,
6. bland vilka jämväl I ären, I som ären kallade och Jesu Kristi
egna --
7. jag, Paulus, hälsar alla Guds älskade som bo i Rom, dem som äro
kallade och heliga. Nåd vare med eder och frid ifrån Gud, vår
Fader, och Herren Jesus Kristus.

8. Först och främst tackar jag min Gud genom Jesus Kristus för eder
alla, därför att man i hela världen talar om eder tro.
9. Ty Gud, som jag i min ande tjänar såsom förkunnare av evangelium
om hans Son, han är mitt vittne, han vet huru oavlåtligt jag
tänker på eder
10. och i mina böner alltid beder att jag dock nu omsider må få ett
gynnsamt tillfälle att komma till eder, om Gud så vill.
11. Ty jag längtar efter att se eder, för att jag må kunna meddela
eder någon andlig nådegåva till att styrka eder;
12. jag menar: för att jag i eder krets må tillsammans med eder få
hämta hugnad ur vår gemensamma tro, eder och min.

13. Jag vill säga eder, mina bröder, att jag ofta har haft i sinnet
att komma till eder, för att också bland eder få skörda någon
frukt, såsom bland övriga hednafolk; dock har jag allt hittills
blivit hindrad.
14. Både mot greker och mot andra folk, både mot visa och mot ovisa
har jag förpliktelser.
15. Därför är jag villig att förkunna evangelium också för eder som
bon i Rom.

16. Ty jag blyges icke för evangelium; ty det är en Guds kraft till
frälsning för var och en som tror, först och främst för juden,
så ock för greken.
17. Rättfärdighet från Gud uppenbaras nämligen däri, av tro till
tro; så är ock skrivet: »Den rättfärdige skall leva av tro.»

18. Ty Guds vrede uppenbarar sig från himmelen över all ogudaktighet
och orättfärdighet hos människor som i orättfärdighet
undertrycka sanningen.
19. Vad man kan känna om Gud är nämligen uppenbart bland dem; Gud
har ju uppenbarat det för dem.
20. Ty hans osynliga väsen, hans eviga makt och gudomshärlighet hava
ända ifrån världens skapelse varit synliga, i det att de kunna
förstås genom hans verk. Så äro de då utan ursäkt.
21. Ty fastän de hade lärt känna Gud, prisade och tackade de honom
dock icke såsom Gud, utan förföllo till fåfängliga tankar; och
så blevo deras oförståndiga hjärtan förmörkade.
22. När de berömde sig av att vara visa, blevo de dårar
23. och bytte bort den oförgänglige Gudens härlighet mot beläten,
som voro avbilder av förgängliga människor, ja ock av fåglar
och fyrfotadjur och krälande djur.
24. Därför prisgav Gud dem i deras hjärtans begärelser åt orenhet,
så att de med varandra skändade sina kroppar.
25. De hade ju bytt bort Guds sanning mot lögn och tagit sig för att
dyrka och tjäna det skapade framför Skaparen, honom som är
högtlovad i evighet, amen.
26. Fördenskull gav Gud dem till pris åt skamliga lustar: deras
kvinnor utbytte det naturliga umgänget mot ett onaturligt;
27. sammalunda övergåvo ock männen det naturliga umgänget med
kvinnan och upptändes i lusta till varandra och bedrevo
styggelse, man med man. Så fingo de på sig själva uppbära sin
villas tillbörliga lön.
28. Och eftersom de icke hade aktat det något värt att taga vara på
sin kunskap om Gud, gav Gud dem till pris åt ett ovärdigt
sinnelag, till att bedriva otillbörliga ting.
29. Så hava de blivit uppfyllda av allt slags orättfärdighet,
ondska, girighet, elakhet; de äro fulla av avund, mordlust,
trätlystnad, svek, vrångsinthet;
30. de äro örontasslare, förtalare, styggelser för Gud,
våldsverkare, övermodiga, stortaliga, illfundiga, olydiga mot
sina föräldrar,
31. oförståndiga, trolösa, utan kärlek till sina egna, utan
barmhärtighet mot andra.
32. Och fastän de väl veta vad Gud har stadgat såsom rätt, att
nämligen de som handla så förtjäna döden, är det dem icke nog
att själva så göra, de giva ock sitt bifall åt andra som handla
likaså.
*45/02 Paulus' brev till romarna, 2 Kapitlet
Paulus' brev till romarna, 2 Kapitlet

Både judar och hedningar stå under Guds
rättvisa dom; ty Gud skall vedergälla
var och en efter hans gärningar. Lagen
gagnar judarna intet, om de icke hålla
den, och ej heller omskärelsen, om den
icke är en hjärtats omskärelse.

1. Därför är du utan ursäkt, du människa, vem du än är, som dömer.
Ty därmed att du dömer en annan fördömer du dig själv, eftersom
du, som dömer den andre, själv handlar på samma sätt.
2. Och vi veta att Guds dom verkligen kommer över dem som handla
så.
3. Men du menar väl detta, att du skall kunna undfly Guds dom, du
människa, som dömer dem som handla så, och dock gör detsamma som
de?
4. Eller föraktar du hans godhets, skonsamhets och långmodighets
rikedom, utan att förstå att denna Guds godhet vill föra dig
till bättring?
5. Genom din hårdhet och ditt hjärtas obotfärdighet samlar du ju
över dig vrede, som skall drabba dig på vredens dag, då när det
bliver uppenbart att Gud är en rättvis domare.
6. Ty »han skall vedergälla var och en efter hans gärningar».
7. Evigt liv skall han giva åt dem som med uthållighet i att göra
det goda söka härlighet och ära och oförgänglighet.
8. Men över dem som äro genstridiga och icke lyda sanningen, utan
lyda orättfärdigheten, över dem kommer vrede och förtörnelse.
9. Ja, bedrövelse och ångest skall komma över den människas själ,
som gör det onda, först och främst över judens, så ock över
grekens.
10. Men härlighet och ära och frid skall tillfalla var och en som
gör det goda, först och främst juden, så ock greken.

11. Ty hos Gud finnes intet anseende till personen;
12. alla de som utan lag hava syndat skola ock utan lag förgås, och
alla de som med lag hava syndat skola genom lag bliva dömda.
13. Ty icke lagens hörare äro rättfärdiga inför Gud, men lagens
görare skola förklaras rättfärdiga.
14. Ty då hedningarna, som icke hava lag, av naturen göra vad lagen
innehåller, så äro dessa, utan att hava lag, sig själv en lag,
15. då de ju sålunda visa att lagens verk äro skrivna i deras
hjärtan. Därom utgöra också deras egna samveten ett
vittnesbörd, så ock, i den inbördes umgängelsen, deras tankar,
när dessa anklaga eller ock försvara dem.
16. Ja, så skall det befinnas vara på den dag då Gud, enligt det
evangelium jag förkunnar, genom Kristus Jesus dömer över vad som
är fördolt hos människorna.

17. Du kallar dig jude och förlitar dig på lagen och berömmer dig av
Gud.
18. Du känner ock hans vilja, och eftersom du har fått din
undervisning ur lagen, kan du döma om vad rättast är;
19. och du tilltror dig att vara en ledare för blinda, ett ljus för
människor som vandra i mörker,
20. en uppfostrare för oförståndiga, en lärare för enfaldiga,
eftersom du i lagen har uttrycket för kunskapen och sanningen.
21. Du som vill lära andra, du lär icke dig själv! Du som predikar
att man icke skall stjäla, du begår själv stöld!
22. Du som säger att man icke skall begå äktenskapsbrott, du begår
själv sådant brott! Du som håller avgudarna för styggelser, du
gör dig själv skyldig till tempelrån!
23. Du som berömmer dig av lagen, du vanärar Gud genom att överträda
lagen,
24. ty, såsom det är skrivet, »för eder skull varder Guds namn
smädat bland hedningarna».

25. Ty väl är omskärelse till gagn, om du håller lagen; men om du är
en lagöverträdare, så är du med din omskärelse dock oomskuren.
26. Om nu den oomskurne håller lagens stadgar, skall han då icke,
fastän han är oomskuren, räknas såsom omskuren?
27. Jo, och han som i följd av sin härkomst är oomskuren, men ändå
fullgör lagen, skall bliva dig till dom, dig som äger lagens
bokstav och omskärelsen, men likväl är en lagöverträdare.
28. Ty den är icke jude, som är det i utvärtes måtto, ej heller är
det omskärelse, som sker utvärtes på köttet.
29. Nej, den är jude, som är det i invärtes måtto, och omskärelse är
hjärtats omskärelse, en som sker i Anden, och icke i kraft av
bokstaven; och han har sin berömmelse, icke från människor, utan
från Gud.
*45/03 Paulus' brev till romarna, 3 Kapitlet
Paulus' brev till romarna, 3 Kapitlet

Judarna hava väl det företrädet att de
äga Guds löftesord, men de äro dock
syndare inför honom, de såväl som
hedningarna. Åt alla har Gud likväl
berett rättfärdighet genom tro på Jesus
Kristus.

1. Vilket företräde hava då judarna, eller vad gagn hava de av
omskärelsen?
2. Jo, ett stort företräde, på allt sätt; först och främst det, att
de hava blivit betrodda med Guds löftesord.
3. Ty vad betyder det, om några av dem blevo trolösa? Kan då deras
trolöshet göra Guds trofasthet om intet?
4. Bort det! Må Gud stå såsom sannfärdig, om ock »var människa är
en lögnare». Så är ju skrivet:
»På det att du må finnas rättfärdig i dina ord
och få rätt, när man sätter sig till doms över dig.»

5. Men är det nu så, att vår orättfärdighet tjänar till att bevisa
Guds rättfärdighet, vad skola vi då säga? Kan väl Gud, han som
låter vredesdomen drabba, vara orättfärdig? (Jag talar såsom
vore det fråga om en människa.)
6. Bort det! Huru skulle Gud då kunna döma världen?
7. Och å andra sidan, om Guds sannfärdighet genom min lögnaktighet
ännu mer har trätt i dagen, honom till ära, varför skall då jag
likväl dömas såsom syndare?
8. Och varför skulle vi icke »göra vad ont är, för att gott måtte
komma därav», såsom man, för att smäda oss, påstår att vi göra,
och såsom några föregiva att vi lära? -- Sådana få med rätta
sin dom.

9. Huru är det alltså? Äro vi då något förmer än de andra?
Ingalunda. Redan härförut har jag ju måst anklaga både judar
och greker för att allasammans vara under synd.
10. Så är ock skrivet:
»Ingen rättfärdig finnes,
icke en enda.
11. Ingen förståndig finnes,
ingen finnes som söker Gud.

12. Nej, alla hava de avvikit,
allasammans hava de blivit odugliga,
ingen finnes som gör vad gott är,
det finnes ingen enda.

13. En öppen grav är deras strupe,
sina tungor bruka de till svek.
Huggormsgift är inom deras läppar.
14. Deras mun är full av förbannelse och bitterhet.
15. Deras fötter äro snara, när det gäller att utgjuta blod.
16. Förödelse och elände är på deras vägar,
17. och fridens väg känna de icke.
18. Guds fruktan är icke för deras ögon.»

19. Nu veta vi att allt vad lagen säger, det talar den till dem som
hava lagen, för att var mun skall bliva tillstoppad och hela
världen stå med skuld inför Gud;
20. ty av laggärningar bliver intet kött rättfärdigt inför honom.
Vad som kommer genom lagen är kännedom om synden.

21. Men nu har, utan lag, en rättfärdighet från Gud blivit
uppenbarad, en som lagen och profeterna vittna om,
22. en rättfärdighet från Gud genom tro på Jesus Kristus, för alla
dem som tro. Ty här är ingen åtskillnad.
23. Alla hava ju syndat och äro i saknad av härligheten från Gud;
24. och de bliva rättfärdiggjorda utan förskyllan, av hans nåd,
genom förlossningen i Kristus Jesus,
25. honom som Gud har ställt fram såsom ett försoningsmedel genom
tro, i hans blod. Så ville Gud -- då han i sin skonsamhet hade
haft fördrag med de synder som förut hade blivit begångna -- nu
visa att han dock var rättfärdig.
26. Ja, så ville han i den tid som nu är lämna beviset för att han
är rättfärdig. Härigenom skulle han både själv befinnas vara
rättfärdig och göra den rättfärdig, som låter det bero på tro på
Jesus.

27. Huru bliver det då med vår berömmelse? Den är utestängd. Genom
vilken lag? Månne genom en gärningarnas lag? Nej, genom en
trons lag.
28. Vi hålla nämligen före att människan bliver rättfärdig genom
tro, utan laggärningar.
29. Eller är Gud allenast judarnas Gud? Är han icke ock
hedningarnas? Jo, förvisso också hedningarnas,
30. så visst som Gud är en, han som skall göra de omskurna
rättfärdiga av tro, så ock de oomskurna genom tron.

31. Göra vi då vad lag är om intet genom tron? Bort det! Vi göra
tvärtom lag gällande.
*45/04 Paulus' brev till romarna, 4 Kapitlet
Paulus' brev till romarna, 4 Kapitlet

Abraham blev rättfärdig, icke genom
gärningar, utan genom att tro; så skola
ock vi, oomskurna såväl som omskurna,
genom tro vinna rättfärdighet.

1. Vad skola vi då säga om Abraham, vår stamfader efter köttet?
2. Om Abraham blev rättfärdig av gärningar, så har han ju något att
berömma sig av. Dock icke inför Gud.
3. Ty vad säger skriften? »Abraham trodde Gud, och det räknades
honom till rättfärdighet.»
4. Den som håller sig till gärningar, honom bliver lönen tillräknad
icke på grund av nåd, utan på grund av förtjänst.
5. Men den som icke håller sig till gärningar, utan tror på honom
som gör den ogudaktige rättfärdig, honom räknas hans tro till
rättfärdighet.
6. Så prisar ock David den människa salig, som Gud tillräknar
rättfärdighet, utan gärningar:
7. »Saliga äro de vilkas överträdelser äro förlåtna,
och vilkas synder äro överskylda.
8. Salig är den man
som Herren icke tillräknar synd.»

9. Gäller nu detta ordet »salig» de omskurna allenast eller ock de
oomskurna? Vi säga ju att »tron räknades Abraham till
rättfärdighet».
10. Huru blev den honom då tillräknad? Skedde det sedan han hade
blivit omskuren, eller medan han ännu var oomskuren? Det skedde
icke sedan han hade blivit omskuren, utan medan han ännu var
oomskuren.
11. Och han undfick omskärelsens tecken såsom ett insegel på den
rättfärdighet genom tron, som han hade, medan han ännu var
oomskuren. Ty så skulle han bliva en fader för alla oomskurna
som tro, och så skulle rättfärdighet tillräknas dem.
12. Han skulle ock bliva en fader för omskurna, nämligen för sådana
som icke allenast äro omskurna, utan ock vandra i spåren av den
tro som vår fader Abraham hade, medan han ännu var oomskuren.

13. Det var nämligen icke genom lag som Abraham och hans säd undfick
det löftet att han skulle få världen till arvedel; det var genom
rättfärdighet av tro.
14. Ty om de som låta det bero på lag skola få arvedelen, så är tron
till intet nyttig, och löftet är gjort om intet.
15. Vad lagen kommer åstad är ju vredesdom; men där ingen lag
finnes, där finnes icke heller någon överträdelse.
16. Därför måste det bero på tro, för att det skulle vara av nåd, så
att löftet kunde bliva beståndande för all hans säd, icke blott
för dem som hörde till lagens folk, utan ock för dem som
allenast hade Abrahams tro. Han är ju allas vår fader,
17. enligt detta skriftens ord: »Jag har bestämt dig till att bliva
en fader till många folk»; han är detta inför den Gud som han
trodde, inför honom som gör de döda levande och kallar på de
ting som icke äro till, likasom voro de till.

18. Och där ingen förhoppning fanns, där hoppades han ändå och
trodde; och han kunde så bliva »en fader till många folk», efter
vad som var förutsagt: »Så skall din säd bliva.»
19. Och han försvagades icke i sin tro, när han betänkte huru hans
egen kropp var såsom död -- han var ju omkring hundra år gammal
-- och huru jämväl Saras moderliv var såsom dött.
20. Han tvivlade icke på Guds löfte i otro, utan blev fastmer
starkare i sin tro; ty han ärade Gud
21. och var fullt viss om att vad Gud hade lovat, det var han också
mäktig att hålla.
22. Därför räknades det honom ock till rättfärdighet.

23. Men att det så tillräknades honom, det är skrivet icke såsom
gällde det allenast honom,
24. utan det skulle gälla också oss; ty det skall tillräknas jämväl
oss, oss som tro på honom som från de döda uppväckte Jesus, vår
Herre,
25. vilken utgavs för våra synders skull och uppväcktes för vår
rättfärdiggörelses skull.
*45/05 Paulus' brev till romarna, 5 Kapitlet
Paulus' brev till romarna, 5 Kapitlet

Rättfärdiggörelsens frukter. Synd och
död hava kommit genom Adam,
rättfärdighet och liv genom Kristus.

1. Då vi nu hava blivit rättfärdiggjorda av tro, hava vi frid med
Gud genom vår Herre Jesus Kristus[1]
2. -- genom vilken vi ock hava fått tillträde till den nåd vari vi
nu stå -- och vi berömma oss i hoppet om Guds härlighet.
3. Och icke det allenast, vi till och med berömma oss av våra
lidanden, eftersom vi veta att lidandet verkar ståndaktighet,
4. och ståndaktigheten beprövad fasthet, och fastheten hopp,
5. och hoppet låter oss icke komma på skam; ty Guds kärlek är
utgjuten i våra hjärtan genom den helige Ande, vilken har blivit
oss given.

6. Ty medan vi ännu voro svaga, led Kristus, när tiden var inne,
döden för oss ogudaktiga.
7. Näppeligen vill ju eljest någon dö ens för en rättfärdig man --
om nu ock till äventyrs någon kan hava mod att dö för den som
har gjort honom gott --
8. men Gud bevisar sin kärlek till oss däri att Kristus dog för
oss, medan vi ännu voro syndare.
9. Så mycket mer skola vi därför, sedan vi nu hava blivit
rättfärdiggjorda i och genom hans blod, också genom honom bliva
frälsta undan vredesdomen.
10. Ty om vi, medan vi voro Guds ovänner, blevo försonade med honom
genom hans Sons död, så skola vi, sedan vi hava blivit
försonade, ännu mycket mer bliva frälsta i och genom hans liv.
11. Och icke det allenast; vi berömma oss ock av Gud genom vår Herre
Jesus Kristus, genom vilken vi nu hava undfått försoningen.

12. Därför är det så: Genom en enda människa har synden kommit in i
världen och genom synden döden; och så har döden kommit över
alla människor, eftersom de alla hava syndat.
13. Ty synd fanns i världen redan innan lagen fanns. Men synd
tillräknas icke där ingen lag finnes;
14. och dock har under tiden från Adam till Moses döden haft väldet
också över dem som icke hade syndat genom en överträdelse, i
likhet med vad Adam gjorde, han som är en förebild till den som
skulle komma.

15. Likväl är det icke så med nådegåvan, som det var med
syndafallet. Ty om genom en endas fall de många hava blivit
döden underlagda, så har ännu mycket mer Guds nåd och gåvan i
och genom nåd -- vilken, också den, är kommen genom en enda
människa, Jesus Kristus -- blivit på ett överflödande sätt de
många beskärd.
16. Och med gåvan är det icke såsom det var med det som kom genom
denne ene som syndade: domen kom genom en enda, och ledde till
en fördömelsedom, men nådegåvan kom i följd av mångas fall, och
ledde till en rättfärdiggörelsedom.
17. Och om döden på grund av en endas fall kom till konungavälde
genom denne ene, så skola ännu mycket mer de som undfå den
överflödande nåden och rättfärdighetsgåvan få konungsligt välde
i liv, också det genom en enda, Jesus Kristus. --
18. Alltså, likasom det, som kom genom en endas fall, för alla
människor ledde till en fördömelsedom, så leder det, som kom
genom rättfärdiggörelsedomen förmedelst en enda, för alla
människor till en rättfärdiggörelse som medför liv.
19. Ty såsom genom en enda människas olydnad de många fingo stå
såsom syndare, så skola ock genom en endas lydnad de många stå
såsom rättfärdiga.

20. Men lagen har därjämte kommit in, för att fallet skulle bliva så
mycket större; dock, där synden blev större, där överflödade
nåden mycket mer.
21. Ty såsom synden hade utövat sitt välde i och genom döden, så
skulle nu ock nåden genom rättfärdighet utöva sitt välde till
evigt liv, och det genom Jesus Kristus, vår Herre.

[1] Eller: Då vi nu hava blivit rättfärdiggjorda av tro, må vi hava
frid osv.
*45/06 Paulus' brev till romarna, 6 Kapitlet
Paulus' brev till romarna, 6 Kapitlet

Vi skola dö från synden och leva ett
nytt liv med Kristus, i rättfärdighetens
tjänst, icke i syndens.

1. Vad skola vi då säga? Skola vi förbliva i synden, för att nåden
skall bliva så mycket större?
2. Bort det! Vi som hava dött från synden, huru skulle vi ännu
kunna leva i den?
3. Veten I då icke att vi alla som hava blivit döpta till Kristus
Jesus, vi hava blivit döpta till hans död?
4. Och vi hava så, genom detta dop till döden, blivit begravna med
honom, för att, såsom Kristus uppväcktes från de döda genom
Faderns härlighet, också vi skola vandra i ett nytt väsende, i
liv.
5. Ty om vi hava vuxit samman med honom genom en lika död, så skola
vi ock vara sammanvuxna med honom genom en lika uppståndelse.
6. Vi veta ju detta, att vår gamla människa har blivit korsfäst med
honom, för att syndakroppen skall göras om intet, så att vi icke
mer tjäna synden.
7. Ty den som är död, han är friad ifrån synden.
8. Hava vi nu dött med Kristus, så tro vi att vi ock skola leva med
honom,
9. eftersom vi veta att Kristus, sedan han har uppstått från de
döda, icke mer dör; döden råder icke mer över honom.
10. Ty hans död var en död från synden en gång för alla, men hans
liv är ett liv för Gud.
11. Så mån ock I hålla före att I ären döda från synden och leven
för Gud, i Kristus Jesus.

12. Låten därför icke synden hava väldet i edra dödliga kroppar, så
att I lyden deras begärelser.
13. Och ställen icke edra lemmar i syndens tjänst, att vara
orättfärdighetsvapen, utan ställen eder själva i Guds tjänst,
såsom de där från döden hava kommit till livet, och edra lemmar
i Guds tjänst, att vara rättfärdighetsvapen.
14. Ty synden skall icke råda över eder, eftersom I icke stån under
lagen, utan under nåden.

15. Huru är det alltså? Skola vi synda, eftersom vi icke stå under
lagen, utan under nåden? Bort det!
16. I veten ju, att när I ställen eder i någons tjänst för att lyda
honom, så ären I tjänare under denne, som I sålunda lyden, vare
sig det är under synden, vilket leder till död, eller under
lydnaden, vilket leder till rättfärdighet.
17. Men Gud vare tack för att den tid är förbi, då I voren syndens
tjänare, och för att I haven blivit av hjärtat lydiga, så att I
följen den lära som har givits eder till mönsterbild,
18. och för att I, när I nu haven gjorts fria ifrån synden, haven
blivit tjänare under rättfärdigheten --
19. om jag nu får tala på människosätt, för eder köttsliga svaghets
skull. Ja, likasom I förr ställden edra lemmar i orenhetens och
orättfärdighetens tjänst, till orättfärdighet, så mån I nu
ställa edra lemmar i rättfärdighetens tjänst, till helgelse.
20. Medan I voren syndens tjänare, voren I ju fria ifrån
rättfärdighetens tjänst;
21. men vilken frukt skördaden I då därav? Jo, det som I nu blygens
för; änden på sådant är ju döden.
22. Men nu, då I haven gjorts fria ifrån synden och blivit Guds
tjänare, nu skörden I frukten av detta: I varden helgade; och
änden bliver att I undfån evigt liv.
23. Ty den lön som synden giver är döden, men den gåva som Gud av
nåd giver är evigt liv, i Kristus Jesus, vår Herre.
*45/07 Paulus' brev till romarna, 7 Kapitlet
Paulus' brev till romarna, 7 Kapitlet

Vår frihet ifrån lagen. Lagen och
synden. Människans vanmakt i striden mot
köttet.

1. Eller veten I icke, mina bröder -- jag talar ju till sådana som
känna lagen -- att lagen råder över en människa för så lång tid
som hon lever?
2. Så är ju en gift kvinna genom lag bunden vid sin man, så länge
denne lever; men om mannen dör, då är hon löst från den lag som
band henne vid mannen.
3. Alltså, om hon giver sig åt en annan man, medan hennes man
lever, så kallas hon äktenskapsbryterska; men om mannen dör, då
är hon fri ifrån lagen, så att hon icke är äktenskapsbryterska,
om hon giver sig åt en annan man.
4. Så haven ock I, mina bröder, genom Kristi kropp blivit dödade
från lagen för att tillhöra en annan, nämligen honom som har
uppstått från de döda, på det att vi må bära frukt åt Gud.
5. Ty medan vi ännu voro i ett köttsligt väsende, voro de syndiga
lustar, som uppväcktes genom lagen, verksamma i våra lemmar till
att bära frukt åt döden.
6. Men nu äro vi lösta från lagen, i det att vi hava dött från det
varunder vi förr höllos fångna; och så tjäna vi nu i Andens nya
väsende, och icke i bokstavens gamla väsende.

7. Vad skola vi då säga? Är lagen synd? Bort det! Men synden
skulle jag icke hava lärt känna, om icke genom lagen; ty jag
hade icke vetat av begärelsen, om icke lagen hade sagt: »Du
skall icke hava begärelse.»
8. Men då nu synden fick tillfälle, uppväckte den genom budordet
allt slags begärelse i mig. Ty utan lag är synden död.
9. Jag levde en gång utan lag; men när budordet kom, fick synden
liv,
10. och jag hemföll åt döden. Så befanns det att budordet, som var
givet till liv, det blev mig till död;
11. ty då synden fick tillfälle, förledde den mig genom budordet och
dödade mig genom det.

12. Alltså är visserligen lagen helig, och budordet heligt och
rättfärdigt och gott.
13. Har då verkligen det som är gott blivit mig till död? Bort det!
Men synden har blivit det, för att så skulle varda uppenbart att
den var synd, i det att den genom något som självt var gott drog
över mig död; och så skulle synden bliva till övermått syndig,
genom budordet.

14. Vi veta ju att lagen är andlig, men jag är av köttslig natur,
såld till träl under synden.
15. Ty jag kan icke fatta att jag handlar såsom jag gör; jag gör ju
icke vad jag vill, men vad jag hatar, det gör jag.
16. Om jag nu gör det som jag icke vill, så giver jag mitt bifall åt
lagen och vidgår att den är god.
17. Så är det nu icke mer jag som gör sådant, utan synden, som bor i
mig.
18. Ty jag vet att i mig, det är i mitt kött, bor icke något gott;
viljan är väl tillstädes hos mig, men att göra det goda förmår
jag icke.
19. Ja, det goda som jag vill gör jag icke; men det onda som jag
icke vill, det gör jag.
20. Om jag alltså gör vad jag icke vill, så är det icke mer jag som
gör det, utan synden, som bor i mig.

21. Så finner jag nu hos mig, som har viljan att göra det goda, den
lagen, att det onda fastmer är tillstädes hos mig.
22. Ty efter min invärtes människa har jag min lust i Guds lag;
23. men i mina lemmar ser jag en annan lag, en som ligger i strid
med den lag som är i min håg, en som gör mig till fånge under
syndens lag, som är i mina lemmar.
24. Jag arma människa! Vem skall frälsa mig från denna dödens
kropp? --
25. Gud vare tack, genom Jesus Kristus, vår Herre!

Alltså tjänar jag, sådan jag är i mig själv, visserligen med min
håg Guds lag, men med köttet tjänar jag syndens lag.
*45/08 Paulus' brev till romarna, 8 Kapitlet
Paulus' brev till romarna, 8 Kapitlet

Genom Kristus frälsas vi ifrån
fördömelsen och få kraft att vandra icke
efter köttet, utan efter Anden. Såsom
Guds barn skola vi efter denna tidens
lidanden gå till Guds härlighet.

1. Så finnes nu ingen fördömelse för dem som äro i Kristus Jesus.
2. Ty livets Andes lag har i Kristus Jesus gjort mig fri ifrån
syndens och dödens lag.
3. Ty det som lagen icke kunde åstadkomma, i det den var försvagad
genom köttet, det gjorde Gud, då han, för att borttaga synden,
sände sin Son i syndigt kötts gestalt och fördömde synden i
köttet.
4. Så skulle lagens krav uppfyllas i oss, som vandra icke efter
köttet, utan efter Anden.

5. Ty de som äro köttsliga, de hava sitt sinne vänt till vad köttet
tillhör; men de som äro andliga, de hava sitt sinne vänt till
vad Anden tillhör.
6. Och köttets sinne är död, medan Andens sinne är liv och frid.
7. Köttets sinne är nämligen fiendskap mot Gud, eftersom det icke
är Guds lag underdånigt, ej heller kan vara det.
8. Men de som äro i ett köttsligt väsende kunna icke behaga Gud.

9. I åter ären icke i ett köttsligt väsende, utan i ett andligt, om
eljest Guds Ande bor i eder; men den som icke har Kristi Ande,
han hör icke honom till.
10. Om nu Kristus är i eder, så är väl kroppen hemfallen åt döden,
för syndens skull, men Anden är liv, för rättfärdighetens skull.
11. Och om dens Ande, som uppväckte Jesus från de döda, bor i eder,
så skall han som uppväckte Kristus Jesus från de döda göra också
edra dödliga kroppar levande, genom sin Ande, som bor i eder.

12. Alltså, mina bröder, hava vi icke någon förpliktelse mot köttet,
så att vi skola leva efter köttet.
13. Ty om i leven efter köttet, så skolen I dö; men om I genom ande
döden kroppens gärningar, så skolen I leva.
14. Ty alla de som drivas av Guds Ande, de äro Guds barn.
15. I haven ju icke fått en träldomens ande, så att I åter skullen
känna fruktan; I haven fått en barnaskapets ande, i vilken vi
ropa: »Abba! Fader!»
16. Anden själv vittnar med vår ande att vi äro Guds barn.
17. Men äro vi barn, så äro vi ock arvingar, nämligen Guds arvingar
och Kristi medarvingar, om vi eljest lida med honom, för att
också med honom bliva förhärligade.

18. Ty jag håller före att denna tidens lidanden intet betyda, i
jämförelse med den härlighet som kommer att uppenbaras på oss.
19. Ty skapelsens trängtan sträcker sig efter Guds barns
uppenbarelse.
20. Skapelsen har ju blivit lagd under förgängligheten, icke av eget
val, utan för dens skull, som lade den därunder; dock så, att en
förhoppning skulle finnas,
21. att också skapelsen en gång skall bliva frigjord ifrån sin
träldom under förgängelsen och komma till den frihet som tillhör
Guds barns härlighet.

22. Vi veta ju att ännu i denna stund hela skapelsen samfällt suckar
och våndas.
23. Och icke den allenast; också vi själva, som hava fått Anden
såsom förstlingsgåva, också vi sucka inom oss och bida efter
barnaskapet, vår kropps förlossning.
24. Ty i hoppet äro vi frälsta. Men ett hopp som man ser fullbordat
är icke mer ett hopp; huru kan någon hoppas det som han redan
ser?
25. Om vi nu hoppas på det som vi icke se, så bida vi därefter med
ståndaktighet.

26. Så kommer ock Anden vår svaghet till hjälp; ty vad vi rätteligen
böra bedja om, det veta vi icke, men Anden själv manar gott för
oss med outsägliga suckar.
27. Och han som rannsakar hjärtan, han vet vad Anden menar, ty det
är efter Guds behag som han manar gott för de heliga.

28. Men vi veta att för dem som älska Gud samverkar allt till det
bästa, för dem som äro kallade efter hans rådslut.
29. Ty dem som förut hava blivit kända av honom, dem har han ock
förut bestämt till att bliva hans Sons avbilder, honom lika, så
att denne skulle bliva den förstfödde bland många bröder.
30. Och dem som han har förut bestämt, dem kallar han ock, och dem
som han har kallat, dem rättfärdiggör han ock, och dem som han
har rättfärdiggjort, dem förhärligar han ock.

31. Vad skola vi nu säga härom? Är Gud för oss, vem kan då vara
emot oss?
32. Han som icke har skonat sin egen Son, utan utgivit honom för oss
alla, huru skulle han kunna annat än också skänka oss allt med
honom?
33. Vem vill anklaga Guds utvalda? Gud är den som rättfärdiggör.
34. Vem är den som vill fördöma? Kristus Jesus är den som har dött,
ja, än mer, den som har uppstått; och han sitter på Guds högra
sida, han manar ock gott för oss.
35. Vem skulle kunna skilja oss från Kristi kärlek? Månne
bedrövelse eller ångest eller förföljelse eller hunger eller
nakenhet eller fara eller svärd?
36. Så är ju skrivet:
»För din skull varda vi dödade hela dagen;
vi hava blivit aktade såsom slaktfår.»
37. Nej, i allt detta vinna vi en härlig seger genom honom som har
älskat oss.
38. Ty jag är viss om att varken död eller liv, varken änglar eller
andefurstar, varken något som nu är eller något som skall komma,
39. varken någon makt i höjden eller någon makt i djupet, ej heller
något annat skapat skall kunna skilja oss från Guds kärlek i
Kristus Jesus, vår Herre.
*45/09 Paulus' brev till romarna, 9 Kapitlet
Paulus' brev till romarna, 9 Kapitlet

Icke alla av Israel voro rätta
israeliter; Gud har kallat jämväl dem
som icke äro av Israel till att bliva
hans folk, genom rättfärdighet av tro.

1. Jag talar sanning i Kristus, jag ljuger icke -- därom bär mitt
samvete mig vittnesbörd i den helige Ande --
2. när jag säger att jag har stor bedrövelse och oavlåtligt kval i
mitt hjärta.
3. Ja, jag skulle önska att jag själv vore förbannad och bortkastad
från Kristus, om detta kunde gagna mina bröder, mina fränder
efter köttet.
4. De äro ju israeliter, dem tillhöra barnaskapet och härligheten
och förbunden och lagstiftningen och tempeltjänsten och löftena.
5. Dem tillhöra ock fäderna, och från dem är Kristus kommen efter
köttet, han som är över allting, Gud, högtlovad i evighet, amen.

6. Detta säger jag icke som om Guds löftesord skulle hava blivit om
intet. Ty »Israel», det är icke detsamma som alla de som
härstamma från Israel.
7. Ej heller äro de alla »barn», därför att de äro Abrahams säd.
Nej, det heter: »Genom Isak är det som säd skall uppkallas efter
dig.»
8. Detta vill säga: Icke de äro Guds barn, som äro barn efter
köttet, men de som äro barn efter löftet, de räknas för säd.
9. Ty ett löftesord var det ordet: »Vid denna tid skall jag komma
tillbaka, och då skall Sara hava en son.»
10. Än mer: så skedde ock, när Rebecka genom en och samme man,
nämligen vår fader Isak, blev moder till sina barn.
11. Ty förrän dessa voro födda, och innan de ännu hade gjort vare sig
gott eller ont, blev det ordet henne sagt -- för att Guds
utkorelse-rådslut skulle bliva beståndande, varvid det icke
skulle bero på någons gärningar, utan på honom som kallar --
12. det ordet:
»Den äldre skall tjäna den yngre.»

13. Så är ock skrivet:
»Jakob älskade jag,
men Esau hatade jag.»

14. Vad skola vi då säga? Kan väl orättfärdighet finnas hos Gud?
Bort det!
15. Han säger ju till Moses: »Jag skall vara barmhärtig mot den jag
vill vara barmhärtig emot, och jag skall förbarma mig över den
jag vill förbarma mig över.»
16. Alltså beror det icke på någon människas vilja eller strävan,
utan på Guds barmhärtighet.
17. Ty skriften säger till Farao: »Just därtill har jag låtit dig
uppstå, att jag skall visa min makt på dig, och att mitt namn
skall varda förkunnat på hela jorden.»
18. Alltså är han barmhärtig mot vem han vill, och vem han vill
förhärdar han.

19. Nu torde du säga till mig: »Vad har han då att förebrå oss? Kan
väl någon stå emot hans vilja?»
20. O människa, vem är då du, som vill träta med Gud? Icke skall
verket säga till sin mästare: »Varför gjorde du mig så?»
21. Har icke krukmakaren den makten över leret, att han av samma
lerklump kan göra ett kärl till hedersamt bruk, ett annat till
mindre hedersamt?

22. Men om nu Gud, när han ville visa sin vrede och uppenbara sin
makt, likväl i stor långmodighet hade fördrag med »vredens
kärl», som voro färdiga till fördärv, vad har du då att säga?
23. Och om han gjorde detta för att tillika få uppenbara sin
härlighets rikedom på »barmhärtighetens kärl», som han förut
hade berett till härlighet?

24. Och till att vara sådana har han ock kallat oss, icke allenast
dem som äro av judisk börd, utan jämväl dem som äro av hednisk.
25. Så säger han ock hos Oseas:
»Det folk som icke var mitt folk,
det skall jag kalla 'mitt folk',
och henne som jag icke älskade
skall jag kalla 'min älskade'.
26. Och det skall ske att på den ort där det sades till dem:
'I ären icke mitt folk',
där skola de kallas 'den levande Gudens barn'.»
27. Men Esaias utropar om Israel:
»Om än Israels barn vore till antalet såsom sanden i havet,
så skall dock allenast en kvarleva bliva frälst.
28. Ty dom skall Herren hålla på jorden,
en slutdom, som avgör saken med hast.»
29. Och det är såsom redan Esaias har sagt:
»Om Herren Sebaot icke hade lämnat
en avkomma kvar åt oss,
då vore vi såsom Sodom,
vi vore Gomorra lika.»

30. Vad skola vi då säga? Jo, att hedningarna, som icke foro efter
rättfärdighet, hava vunnit rättfärdighet, nämligen den
rättfärdighet som kommer av tro,
31. under det att Israel, som for efter en rättfärdighetslag, icke
har kommit till någon sådan lag.
32. Varför? Därför att de icke sökte den på trons väg, utan såsom
något som skulle vinnas på gärningarnas väg. De stötte sig mot
stötestenen,
33. såsom det är skrivet:
»Se, jag lägger i Sion en stötesten
och en klippa som skall bliva dem till fall;
men den som tror på den skall icke komma på skam.»
*45/10 Paulus' brev till romarna, 10 Kapitlet
Paulus' brev till romarna, 10 Kapitlet

Judarna fara vilse, då de vilja vinna
rättfärdighet genom laggärningar och
icke genom tro, fastän evangelium har
blivit predikat för dem.

1. Mina bröder, mitt hjärtas åstundan och min bön till Gud för dem
är att de må bliva frälsta.
2. Ty det vittnesbördet giver jag dem, att de nitälska för Gud.
Dock göra de detta icke med rätt insikt.
3. De förstå nämligen icke rättfärdigheten från Gud, utan söka att
komma åstad en sin egen rättfärdighet och hava icke givit sig
under rättfärdigheten från Gud.

4. Ty lagen har fått sin ände i Kristus, till rättfärdighet för var
och en som tror.
5. Moses skriver ju om den rättfärdighet som kommer av lagen, att
den människa som övar sådan rättfärdighet skall leva genom den.
6. Men den rättfärdighet som kommer av tro säger så: »Du behöver
icke fråga i ditt hjärta: 'Vem vill fara upp till himmelen
(nämligen för att hämta Kristus ned)?'
7. ej heller: 'Vem vill fara ned till avgrunden (nämligen för att
hämta Kristus upp ifrån de döda?'»
8. Vad säger den då? »Ordet är dig nära, i din mun och i ditt
hjärta (nämligen ordet om tron, det som vi predika).»
9. Ty om du med din mun bekänner Jesus vara Herre och i ditt hjärta
tror att Gud har uppväckt honom från de döda, då bliver du
frälst.
10. Ty genom hjärtats tro bliver man rättfärdig, och genom munnens
bekännelse bliver man frälst.
11. Skriften säger ju:
»Ingen som tror på honom skall komma på skam.»

12. Det är ingen åtskillnad mellan jude och grek; alla hava ju en
och samme Herre, och han har rikedomar att giva åt alla som
åkalla honom.
13. Ty
»var och en som åkallar Herrens namn,
han skall varda frälst».

14. Men huru skulle de kunna åkalla den som de icke hava kommit till
tro på? Och huru skulle de kunna tro den som de icke hava hört?
Och huru skulle de kunna höra, om ingen predikade?
15. Och huru skulle predikare kunna komma, om de icke bleve sända?
Så är och skrivet:
»Huru ljuvliga äro icke fotstegen
av de män som frambära gott budskap!»
16. Dock, icke alla hava blivit evangelium lydiga. Esaias säger ju:
»Herre, vem trodde vad som predikades för oss?»
17. Alltså kommer tron av predikan, men predikan i kraft av Kristi
ord.

18. Jag frågar då: Hava de kanhända icke hört predikas? Jo,
visserligen; det heter ju:
»Deras tal har gått ut över hela jorden,
och deras ord till världens ändar.»
19. Jag frågar då vidare: Har Israel kanhända icke förstått det?
Redan Moses säger:
»Jag skall uppväcka eder avund mot ett folk som icke är ett folk;
mot ett hednafolk utan förstånd skall jag reta eder till vrede.»
20. Och Esaias går så långt, att han säger:
»Jag har låtit mig finnas av dem som icke sökte mig,
jag har låtit mig bliva uppenbar för dem som icke frågade efter mig.»
21. Men om Israel säger han:
»Hela dagen har jag uträckt mina händer
till ett ohörsamt och gensträvigt folk.»
*45/11 Paulus' brev till romarna, 11 Kapitlet
Paulus' brev till romarna, 11 Kapitlet

En kvarleva av Israel är redan upptagen
till nåd. Genom det övriga Israels otro
har frälsningen kommit till hedningarna;
genom hedningarnas tro skall så åter
hela Israel bliva fört till tro och
frälsning.

1. Så frågar jag nu: Har då Gud förskjutit sitt folk? Bort det!
Jag är ju själv en israelit, av Abrahams säd och av Benjamins
stam.
2. Gud har icke förskjutit sitt folk, som redan förut hade blivit
känt av honom. Eller veten I icke vad skriften säger, där den
talar om Elias, huru denne inför Gud träder upp mot Israel med
dessa ord:
3. »Herre, de hava dräpt dina profeter och rivit ned dina altaren;
jag allena är kvar, och de stå efter mitt liv»?
4. Och vad får han då för svar av Gud? »Jag har låtit bliva kvar
åt mig sju tusen män, som icke hava böjt knä för Baal.»
5. Likaså finnes ock, i den tid som nu är, en kvarleva, i kraft av
en utkorelse som har skett av nåd.
6. Men har den skett av nåd, så har den icke skett på grund av
gärningar; annars vore nåd icke mer nåd.

7. Huru är det alltså? Vad Israel står efter, det har det icke
fått; allenast de utvalda hava fått det, medan de andra hava
blivit förstockade.
8. Så är ju skrivet: »Gud har givit dem en sömnaktighetens ande,
ögon som de icke kunna se med och öron som de icke kunna höra
med; så är det ännu i dag.»
9. Och David säger:
»Må deras bord bliva dem till en snara,
så att de bliva fångade;
må det bliva dem till ett giller,
så att de få sin vedergällning.
10. Må deras ögon förmörkas,
så att de icke se;
böj deras rygg alltid.»

11. Så frågar jag nu: Var det då för att de skulle komma på fall som
de stapplade? Bort det! Men genom deras fall har frälsningen
kommit till hedningarna, för att de själva skola »uppväckas till
avund».
12. Och har nu redan deras fall varit till rikedom för världen, och
har deras fåtalighet varit till rikedom för hedningarna, huru
mycket mer skall icke deras fulltalighet så bliva!

13. Men till eder, I som ären av hednisk börd, säger jag: Eftersom
jag nu är en hedningarnas apostel, håller jag mitt ämbete högt
--
14. om jag till äventyrs så skulle kunna »uppväcka avund» hos dem
som äro mitt kött och blod och frälsa några bland dem.
15. Ty om redan deras förkastelse hade med sig världens försoning,
vad skall då deras upptagande hava med sig, om icke liv från de
döda?
16. Om förstlingsbrödet är heligt, så är ock hela degen helig; och
om roten är helig, så äro ock grenarna heliga.
17. Men om nu några av grenarna hava brutits bort, och du, som är av
ett vilt olivträd, har blivit inympad bland grenarna och med dem
har fått delaktighet i det äkta olivträdets saftrika rot,
18. så må du icke därför förhäva dig över grenarna. Nej, om du
skulle vilja förhäva dig, så besinna att det icke är du som bär
roten, utan att roten bär dig.

19. Nu säger du kanhända: »Det var för att jag skulle bliva inympad
som en del grenar brötos bort.»
20. Visserligen. För sin otros skull blevo de bortbrutna, och du
får vara kvar genom din tro. Hav då inga högmodiga tankar, utan
lev i fruktan.
21. Ty har Gud icke skonat de naturliga grenarna, så skall han icke
heller skona dig.

22. Se alltså här Guds godhet och stränghet: Guds stränghet mot dem
som föllo och hans godhet mot dig, om du nämligen håller dig
fast vid hans godhet; annars bliver också du borthuggen.
23. Men jämväl de andra skola bliva inympade, om de icke hålla fast
vid sin otro; Gud är ju mäktig att åter inympa dem.
24. Ty om du har blivit borthuggen från ditt av naturen vilda
olivträd och mot naturen inympats i ett ädelt olivträd, huru
mycket snarare skola då icke dessa kunna inympas i sitt eget
äkta olivträd, det som de efter naturen tillhöra!

25. Ty för att I, mina bröder, icke skolen hålla eder själva för
kloka, vill jag yppa för eder denna hemlighet: Förstockelse har
drabbat en del av Israel och skall fortfara intill dess
hedningarna i fulltalig skara hava kommit in;
26. och så skall hela Israel bliva frälst, såsom det är skrivet:
»Från Sion skall förlossaren komma,
han skall skaffa bort all ogudaktighet från Jakob.
27. Och när jag borttager deras synder,
då skall detta vara det förbund, som jag gör med dem.»

28. Se vi nu på evangelium, så äro de hans ovänner, för eder skull;
men se vi på utkorelsen, så äro de hans älskade, för fädernas
skull.
29. Ty sina nådegåvor och sin kallelse kan Gud icke ångra.
30. Såsom I förut voren ohörsamma mot Gud, men nu genom dessas
ohörsamhet haven fått barmhärtighet,
31. så hava nu ock dessa varit ohörsamma, för att de, genom den
barmhärtighet som har vederfarits eder, också själva skola få
barmhärtighet.
32. Ty Gud har givit dem alla till pris åt ohörsamhet, för att sedan
förbarma sig över dem alla.

33. O, vilket djup av rikedom och vishet och kunskap hos Gud! Huru
outgrundliga äro icke hans domar, och huru outrannsakliga hans
vägar!
34. Ty
»vem har lärt känna Herrens sinne,
eller vem har varit hans rådgivare?
35. Eller vem har först givit honom något,
som han alltså bör betala igen?»
36. Av honom och genom honom och till honom är ju allting. Honom
tillhör äran i evighet, amen.
*45/12 Paulus' brev till romarna, 12 Kapitlet
Paulus' brev till romarna, 12 Kapitlet

Förmaningar till en helig vandel i
ödmjukhet, inbördes tjänstaktighet,
plikttrohet och kärlek.

1. Så förmanar jag nu eder, mina bröder, vid Guds barmhärtighet,
att frambära edra kroppar till ett levande, heligt och Gud
välbehagligt offer -- eder andliga tempeltjänst.
2. Och skicken eder icke efter denna tidsålders väsende, utan
förvandlen eder genom edert sinnes förnyelse, så att I kunnen
pröva vad som är Guds vilja, vad som är gott och välbehagligt
och fullkomligt.

3. Ty i kraft av den nåd som har blivit mig given, tillsäger jag
var och en av eder att icke hava högre tankar om sig än
tillbörligt är, utan tänka blygsamt, i överensstämmelse med det
mått av tro som Gud har tilldelat var och en.
4. Ty såsom vi i en och samma kropp hava många lemmar, men alla
lemmarna icke hava samma förrättning,
5. så utgöra ock vi, fastän många, en enda kropp i Kristus, men var
för sig äro vi lemmar, varandra till tjänst.
6. Och vi hava olika gåvor, alltefter den nåd som har blivit oss
given. Har någon profetians gåva, så bruke han den efter måttet
av sin tro;
7. har någon fått en tjänst, så akte han på tjänsten; är någon satt
till lärare, så akte han på sitt lärarkall;
8. är någon satt till att förmana, så akte han på sin plikt att
förmana. Den som delar ut gåvor, han göre det med gott hjärta;
den som är satt till föreståndare, han vare det med nit; den som
övar barmhärtighet, han göre det med glädje.

9. Eder kärlek vare utan skrymtan; avskyn det onda, hållen fast vid
det goda.
10. Älsken varandra av hjärtat i broderlig kärlek; söken överträffa
varandra i inbördes hedersbevisning.
11. Varen icke tröga, där det gäller nit; varen brinnande i anden,
tjänen Herren.
12. Varen glada i hoppet, tåliga i bedrövelsen, uthålliga i bönen.
13. Tagen del i de heligas behov. Varen angelägna om att bevisa
gästvänlighet.
14. Välsignen dem som förfölja eder; välsignen, och förbannen icke.
15. Glädjens med dem som äro glada, gråten med dem som gråta.
16. Varen ens till sinnes med varandra. Haven icke edert sinne vänt
till vad högt är, utan hållen eder till det som är ringa.
Hållen icke eder själva för kloka.
17. Vedergällen ingen med ont för ont. Vinnläggen eder om vad gott
är inför var man.
18. Hållen frid med alla människor, om möjligt är, och så mycket som
på eder beror.
19. Hämnens icke eder själva, mina älskade, utan lämnen rum för
vredesdomen; ty det är skrivet: »Min är hämnden, jag skall
vedergälla det, säger Herren.»
20. Fastmer,
»om din ovän är hungrig, så giv honom att äta,
om han är törstig, så giv honom att dricka;
ty om du så gör, samlar du glödande kol på hans huvud.»
21. Låt dig icke övervinnas av det onda, utan övervinn det onda med
det goda.
*45/13 Paulus' brev till romarna, 13 Kapitlet
Paulus' brev till romarna, 13 Kapitlet

Förmaningar till underdånighet under
överheten, till kärlek mot nästan och
till en hövisk vandel.

1. Var och en vare underdånig den överhet som han har över sig. Ty
ingen överhet finnes, som icke är av Gud; all överhet som finnes
är förordnad av Gud.
2. Därför, den som sätter sig upp mot överheten, han står emot vad
Gud har förordnat; men de som stå emot detta, de skola få sin
dom.
3. Ty de som hava väldet äro till skräck, icke för dem som göra vad
gott är, utan för dem som göra vad ont är. Vill du vara utan
fruktan för överheten, så gör vad gott är; du skall då bliva
prisad av den,
4. ty överheten är en Guds tjänare, dig till fromma. Men gör du
vad ont är, då må du frukta; ty överheten bär icke svärdet
förgäves, utan är en Guds tjänare, en hämnare, till att utföra
vredesdomen över den som gör vad ont är.
5. Därför måste man vara den underdånig, icke allenast för
vredesdomens skull, utan ock för samvetets skull.
6. Fördenskull betalen I ju ock skatt; ty överheten förrättar Guds
tjänst och är just för detta ändamål ständigt verksam.

7. Så given åt alla vad I ären dem skyldiga; skatt åt den som
skatt tillkommer, tull åt den som tull tillkommer, fruktan åt
den som fruktan tillkommer, heder åt den som heder tillkommer.
8. Varen ingen något skyldiga -- utom när det gäller kärlek till
varandra; ty den som älskar sin nästa, han har uppfyllt lagen.
9. De buden: »Du skall icke begå äktenskapsbrott», »Du skall icke
dräpa», »Du skall icke stjäla», »Du skall icke hava begärelse»
och vilka andra bud som helst, de sammanfattas ju alla i det
ordet: »Du skall älska din nästa såsom dig själv.»
10. Kärleken gör intet ont mot nästan; alltså är kärleken lagens
uppfyllelse.

11. Akten på allt detta, så mycket mer som I veten vad tiden lider,
att stunden nu är inne för eder att vakna upp ur sömnen. Ty
frälsningen är oss nu närmare, än då vi kommo till tro.
12. Natten är framskriden, och dagen är nära. Låtom oss därför
avlägga mörkrets gärningar och ikläda oss ljusets vapenrustning.
13. Låtom oss föra en hövisk vandel, såsom om dagen, icke med vilt
leverne och dryckenskap, icke i otukt och lösaktighet, icke i
kiv och avund.
14. Ikläden eder fastmer Herren Jesus Kristus, och haven icke sådan
omsorg om köttet, att onda begärelser därav uppväckas.
*45/14 Paulus' brev till romarna, 14 Kapitlet
Paulus' brev till romarna, 14 Kapitlet

Plikter mot de svaga i tron, som hysa
betänkligheter rörande vissa utvärtes
ting.

1. Om någon är svag i tron, så upptagen honom dock vänligt, utan
att döma över andras betänkligheter.
2. Den ene har tro till att äta vad som helst, under det att den
som är svag allenast äter vad som växer på jorden.
3. Den som äter må icke förakta den som icke äter. Ej heller må
den som icke äter döma den som äter; ty Gud har upptagit honom,
4. och vem är du som dömer en annans tjänare? Om han står eller
faller, det kommer allenast hans egen herre vid; men han skall
väl bliva stående, ty Herren är mäktig att hålla honom stående.

5. Den ene gör skillnad mellan dag och dag, den andre håller alla
dagar för lika; var och en vare fullt viss i sitt sinne.
6. Om någon särskilt aktar på någon dag, så gör han detta för
Herren, och om någon äter, så gör han detta för Herren; han
tackar ju Gud. Så ock, om någon avhåller sig från att äta, gör
han detta för Herren, och han tackar Gud.
7. Ty ingen av oss lever för sig själv, och ingen dör för sig
själv.
8. Leva vi, så leva vi för Herren; dö vi, så dö vi för Herren.
Evad vi leva eller dö, höra vi alltså Herren till.
9. Ty därför har Kristus dött och åter blivit levande, att han
skall vara herre över både döda och levande.
10. Men du, varför dömer du din broder? Och du åter, varför
föraktar du din broder? Vi skola ju alla en gång stå inför Guds
domstol.
11. Ty det är skrivet:
»Så sant jag lever, säger Herren,
för mig skola alla knän böja sig,
och alla tungor skola prisa Gud.»
12. Alltså skall var och en av oss inför Gud göra räkenskap för sig
själv.

13. Låtom oss därför icke mer döma varandra. Dömen hellre så, att
ingen må för sin broder lägga en stötesten eller något som
bliver honom till fall.
14. Jag vet väl och är i Herren Jesus viss om att intet i sig självt
är orent; allenast om någon håller något för orent, så är det
för honom orent.
15. Om nu genom din mat bekymmer vållas din broder, så vandrar du
icke mer i kärleken. Bliv icke genom din mat till fördärv för
den som Kristus har lidit döden för.
16. Låten alltså icke det goda som I haven fått bliva utsatt för
smädelse.
17. Ty Guds rike består icke i mat och dryck, utan i rättfärdighet
och frid och glädje i den helige Ande.
18. Den som häri tjänar Kristus, han är välbehaglig för Gud och
håller provet inför människor.
19. Vi vilja alltså fara efter det som länder till frid och till
inbördes uppbyggelse.
20. Bryt icke för mats skull ned Guds verk. Väl är allting rent,
men om ätandet för någon är en stötesten, så bliver det för den
människan till ondo;
21. du gör väl i att avhålla dig från att äta kött och dricka vin
och från annat som för din broder bliver en stötesten.
22. Den tro du har må du hava för dig själv inför Gud. Salig är den
som icke måste döma sig själv, när det gäller något som han har
prövat vara rätt.
23. Men om någon hyser betänkligheter och likväl äter, då är han
dömd, eftersom det icke sker av tro. Ty allt som icke sker av
tro, det är synd.
*45/15 Paulus' brev till romarna, 15 Kapitlet
Paulus' brev till romarna, 15 Kapitlet

Paulus förmanar till saktmod och
endräkt, talar om ändamålet med sitt
brev och om sin apostoliska kallelse,
redogör för sina tillämnade resor, beder
om församlingens förbön.

1. Vi som äro starka äro pliktiga att bära de svagas skröpligheter
och att icke leva oss själva till behag.
2. Var och en av oss må leva sin nästa till behag, honom till
fromma och honom till uppbyggelse.
3. Kristus levde ju icke sig själv till behag, utan med honom
skedde såsom det är skrivet:
»Dina smädares smädelser hava fallit över mig.»
4. Ty allt vad som fordom har blivit skrivet, det är skrivet oss
till undervisning, för att vi, genom ståndaktighet och genom den
tröst som skrifterna giva, skola bevara vårt hopp.
5. Och ståndaktighetens och tröstens Gud give eder att vara ens
till sinnes med varandra i Kristi Jesu efterföljelse,
6. så att I endräktigt och med en mun prisen vår Herres, Jesu
Kristi, Gud och Fader.

7. Därför må den ene av eder vänligt upptaga den andre, såsom
Kristus, Gud till ära, har upptagit eder.
8. Vad jag vill säga är detta: För de omskurna har Kristus blivit
en tjänare, till ett vittnesbörd om Guds sannfärdighet, för att
bekräfta de löften som hade givits åt fäderna;
9. hedningarna åter hava fått prisa Gud för hans barmhärtighets
skull. Så är ock skrivet:
»Fördenskull vill jag prisa dig bland hedningarna
och lovsjunga ditt namn.»
10. Och åter heter det:
»Jublen, I hedningar, med hans folk»;
11. så ock:
»Loven Herren, alla hedningar,
ja, honom prise alla folk.»
12. Så säger ock Esaias: »Telningen från Jessais rot skall komma,
ja, han som skall stå upp för att råda över hedningarna; på
honom skola hedningarna hoppas.»
13. Men hoppets Gud uppfylle eder med all glädje och frid i tron, så
att I haven ett överflödande hopp i den helige Andes kraft.

14. Jag är väl redan nu viss om att I, mina bröder, av eder själva
ären fulla av godhet, uppfyllda med all kunskap, i stånd jämväl
att förmana varandra.
15. Dock har jag, på ett delvis något dristigt sätt, skrivit till
eder med ytterligare påminnelser, detta i kraft av den nåd som
har blivit mig given av Gud:
16. att jag nämligen skall förrätta Kristi Jesu tjänst bland
hedningarna och vara en prästerlig förvaltare av Guds
evangelium, så att hedningarna bliva ett honom välbehagligt
offer, helgat i den helige Ande.
17. Alltså är det i Kristus Jesus som jag har något att berömma mig
av i fråga om min tjänst inför Gud.
18. Ty jag skall icke drista mig att orda om något annat än vad
Kristus, för att göra hedningarna lydaktiga, har verkat genom
mig, med ord och med gärning,
19. genom kraften i tecken och under, genom Andens kraft. Så har
jag, från Jerusalem och runt omkring ända till Illyrien,
överallt förkunnat evangelium om Kristus.
20. Och jag har härvid satt min ära i att icke förkunna evangelium,
där Kristi namn redan var känt, ty jag ville icke bygga på en
annans grundval;
21. utan så har skett, som skrivet är:
»De för vilka intet har varit förkunnat om honom skola få se,
och de som intet hava hört skola förstå.»

22. Det är också härigenom som jag så många gånger har blivit
förhindrad att komma till eder.
23. Men då jag nu icke mer har något att uträtta i dessa trakter och
under ganska många år har längtat efter att komma till eder,
24. vill jag besöka eder, när jag begiver mig till Spanien. Jag
hoppas nämligen att på genomresan få se eder och att därefter av
eder bliva utrustad för färden dit, sedan jag först i någon mån
har fått min längtan efter eder stillad.
25. Men nu far jag till Jerusalem med understöd åt de heliga.
26. Macedonien och Akaja hava nämligen känt sig manade att göra ett
sammanskott åt dem bland de heliga i Jerusalem, som leva i
fattigdom.
27. Ja, därtill hava de känt sig manade; de stå också i skuld hos
dem. Ty om hedningarna hava fått del i deras andliga goda, så
äro de å sin sida skyldiga att vara dem till tjänst med sitt
lekamliga goda. --
28. När jag så har fullgjort detta och lämnat i deras händer vad som
har blivit insamlat, ämnar jag därifrån begiva mig till Spanien
och taga vägen genom eder stad.
29. Och jag vet, att när jag kommer till eder, kommer jag med Kristi
välsignelse i fullt mått.

30. Och nu uppmanar jag eder, mina bröder, vid vår Herre Jesus
Kristus och vid vår kärlek i Anden, att bistå mig i min kamp,
genom att bedja för mig till Gud,
31. att jag må bliva frälst undan de ohörsamma i Judeen, och att det
understöd som jag för med mig till Jerusalem må bliva väl
mottaget av de heliga.
32. Så skall jag, om Gud vill, med glädje komma till eder och
vederkvicka mig tillsammans med eder.

33. Fridens Gud vare med eder alla. Amen.
*45/16 Paulus' brev till romarna, 16 Kapitlet
Paulus' brev till romarna, 16 Kapitlet

Anbefallning för Febe. Hälsningar.
Varning för falska lärare. Slutord.

1. Jag anbefaller åt eder vår syster Febe, som är
församlingstjänarinna i Kenkrea.
2. Så mottagen då henne i Herren, såsom det höves de heliga, och
bistån henne i allt vari hon kan behöva eder; ty hon har själv
varit ett stöd för många och jämväl för mig.

3. Hälsen Priska och Akvila, mina medarbetare i Kristus Jesus.
4. De hava ju vågat sitt liv för mig; och icke allenast jag tackar
dem därför, utan också alla hednaförsamlingar.
5. Hälsen ock den församling som kommer tillhopa i deras hus.
Hälsen Epenetus, min älskade broder, som är förstlingen av dem
som i provinsen Asien hava kommit till Kristus.
6. Hälsen Maria, som har arbetat så mycket för eder.
7. Hälsen Andronikus och Junias, mina landsmän och medfångar, som
hava ett så gott anseende bland apostlarna, och som längre än
jag hava varit i Kristus.
8. Hälsen Ampliatus, min älskade broder i Herren.
9. Hälsen Urbanus, vår medarbetare i Kristus, och Stakys, min
älskade broder.
10. Hälsen Apelles, den i Kristus beprövade. Hälsen dem som höra
till Aristobulus' hus.
11. Hälsen Herodion, min landsman. Hälsen dem av Narcissus' hus,
som äro i Herren.
12. Hälsen Tryfena och Tryfosa, som arbeta i Herren. Hälsen Persis,
den älskade systern, som har så mycket arbetat i Herren.
13. Hälsen Rufus, den i Herren utvalde, och hans moder, som också
för mig har varit en moder.
14. Hälsen Asynkritus, Flegon, Hermes, Patrobas, Hermas och de
bröder som äro tillsammans med dem.
15. Hälsen Filologus och Julia, Nereus och hans syster och Olympas
och alla de heliga som äro tillsammans med dem.
16. Hälsen varandra med en helig kyss. Alla Kristi församlingar
hälsa eder.

17. Men jag förmanar eder, mina bröder, att hava akt på dem som
vålla tvedräkt och kunna bliva eder till fall, i strid med den
lära som I haven inhämtat; dragen eder ifrån dem.
18. Ty sådana tjäna icke vår Herre Kristus, utan sin egen buk; och
genom sina milda ord och sitt fagra tal bedraga de oskyldiga
människors hjärtan.
19. Eder lydnad är ju känd av alla. Över eder gläder jag mig
därför; men jag skulle önska att I voren visa i fråga om det
goda, och menlösa i fråga om det onda.
20. Och fridens Gud skall snart låta Satan bliva krossad under edra
fötter.

Vår Herres, Jesu Kristi, nåd vare med eder.

21. Timoteus, min medarbetare, hälsar eder: så göra ock Lucius och
Jason och Sosipater, mina landsmän.
22. Jag, Tertius, som har nedskrivit detta brev, hälsar eder i
Herren.
23. Gajus, min och hela församlingens värd, hälsar eder. Erastus,
stadens kamrerare, och brodern Kvartus hälsar eder.
24. [1]

25. Men honom som förmår styrka eder, enligt det evangelium jag
förkunnar och min predikan om Jesus Kristus, ja, enligt den nu
avslöjade hemlighet som förut under evärdliga tider har varit
outtalad,
26. men som nu har blivit uppenbarad och, enligt den eviga Gudens
befallning, blivit, med stöd av profetiska skrifter, kungjord
bland alla hedningar, för att bland dem upprätta trons lydnad --
27. honom, den ende vise Guden, tillhör äran, genom Jesus Kristus, i
evigheternas evigheter. Amen.

@c I Norman finns följande fotnot:
@c [1] Vår Herres, Jesu Kristi, nåd vare med eder alla. Amen.
[1] V. 24 se Nya testamentets text i Ordförklaringarna.
@c -*- 1917 -*-
*46/ Paulus' första brev till korintierna
*46/01 Paulus' första brev till korintierna, 1 Kapitlet
Paulus' första brev till korintierna, 1 Kapitlet

Paulus hälsar de kristna i Korint,
tackar Gud för den nåd som har blivit
dem given, förmanar till enighet,
framhåller huru talet om korset väl är
för många människor en dårskap, men för
de kallade en Guds kraft, och huru Gud
har utvalt just dem som i världen äro
ringaktade.

1. Paulus, genom Guds vilja kallad till Kristi Jesu apostel, så ock
brodern Sostenes,
2. hälsar den Guds församling som finnes i Korint, de i Kristus
Jesus helgade, dem som äro kallade och heliga, jämte alla andra
som åkalla vår Herres, Jesu Kristi, namn, på alla orter där de
eller vi bo.
3. Nåd vare med eder och frid ifrån Gud, vår Fader, och Herren
Jesus Kristus.

4. Jag tackar Gud alltid för eder skull, för den Guds nåd som har
blivit eder given i Kristus Jesus,
5. att I haven i honom blivit rikligen begåvade i alla stycken, i
fråga om allt vad tal och kunskap heter.
6. Så har ju ock vittnesbördet om Kristus blivit befäst hos eder,
7. så att I icke stån tillbaka i fråga om någon nådegåva, medan I
vänten på vår Herres, Jesu Kristi, uppenbarelse.
8. Han skall ock göra eder ståndaktiga intill änden, så att I ären
ostraffliga på vår Herres, Jesu Kristi, dag.
9. Gud är trofast, han genom vilken I haven blivit kallade till
gemenskap med hans Son, Jesus Kristus, vår Herre.

10. Men jag förmanar eder, mina bröder, vid vår Herres, Jesu Kristi,
namn, att alla vara eniga i edert tal och att icke låta
söndringar finnas bland eder, utan hålla fast tillhopa i samma
sinnelag och samma tänkesätt.
11. Det har nämligen av Kloes husfolk blivit mig berättat om eder,
mina bröder, att tvister hava uppstått bland eder.
12. Härmed menar jag att bland eder den ene säger: »Jag håller mig
till Paulus», den andre: »Jag håller mig till Apollos», en
annan: »Jag håller mig till Cefas», åter en annan: »Jag håller
mig till Kristus.» --
13. Är då Kristus delad? Icke blev väl Paulus korsfäst för eder?
Och icke bleven I väl döpta i Paulus' namn?
14. Jag tackar Gud för att jag icke har döpt någon bland eder utom
Krispus och Gajus,
15. så att ingen kan säga att I haven blivit döpta i mitt namn.
16. Dock, jag har döpt också Stefanas' husfolk; om jag eljest har
döpt någon vet jag icke.

17. Ty Kristus har icke sänt mig till att döpa, utan till att
förkunna evangelium, och detta icke med en visdom som består i
ord, för att Kristi kors icke skall berövas sin kraft.
18. Ty talet om korset är visserligen en dårskap för dem som gå
förlorade, men för oss som bliva frälsta är det en Guds kraft.
19. Det är ju skrivet:
»Jag skall göra de visas vishet om intet,
och de förståndigas förstånd skall jag slå ned.»

20. Ja, var äro de visa? Var äro de skriftlärda? Var äro denna
tidsålders klyftiga män? Har icke Gud gjort denna världens
visdom till dårskap?
21. Jo, eftersom världen icke genom sin visdom lärde känna Gud i
hans visdom, behagade det Gud att genom den dårskap han lät
predikas frälsa dem som tro.
22. Ty judarna begära tecken, och grekerna åstunda visdom,
23. vi åter predika en korsfäst Kristus, en som för judarna är en
stötesten och för hedningarna en dårskap,
24. men som för de kallade, vare sig judar eller greker, är en
Kristus som är Guds kraft och Guds visdom.
25. Ty Guds dårskap är visare än människor, och Guds svaghet är
starkare än människor.

26. Ty betänken, mina bröder, huru det var vid eder kallelse: icke
många som voro visa efter köttet blevo kallade, icke många
mäktiga, icke många av förnämlig släkt.
27. Men det som för världen var dåraktigt, det utvalde Gud, för att
han skulle låta de visa komma på skam.
28. Och det som i världen var svagt, det utvalde Gud, för att han
skulle låta det starka komma på skam. Och det som i världen var
ringa och föraktat, det utvalde Gud -- ja, det som ingenting var
-- för att han skulle göra det till intet, som någonting var.
29. Ty han ville icke att något kött skulle kunna berömma sig inför
Gud.
30. Men hans verk är det, att I ären i Kristus Jesus, som för oss
har blivit till visdom från Gud, till rättfärdighet och helgelse
och till förlossning,
31. för att så skall ske, som det är skrivet: »Den som vill berömma
sig, han berömme sig av Herren.»
*46/02 Paulus' första brev till korintierna, 2 Kapitlet
Paulus' första brev till korintierna, 2 Kapitlet

Paulus har icke kommit till korintierna
med mänsklig visdoms höga ord. En
djupare visdom finnes, vilken Gud har
beskärt åt dem som älska honom. Denna
visdom mottages icke av den människa som
saknar Guds Ande.

1. När jag kom till eder, mina bröder, var det också icke med höga
ord eller hög visdom som jag kom och frambar för eder Guds
vittnesbörd.
2. Ty jag hade beslutit mig för, att medan jag var bland eder icke
veta om något annat än Jesus Kristus, och honom såsom korsfäst.
3. Och jag uppträdde hos eder i svaghet och med fruktan och mycken
bävan.
4. Och mitt tal och min predikan framställdes icke med övertalande
visdomsord, utan med en bevisning i ande och kraft;
5. ty eder tro skulle icke vara grundad på människors visdom, utan
på Guds kraft.

6. Visdom tala vi dock bland dem som äro fullmogna, men en visdom
som icke tillhör denna tidsålder eller denna tidsålders mäktige,
vilkas makt bliver till intet.
7. Nej, vi tala Guds hemliga visdom, den fördolda, om vilken Gud,
redan före tidsåldrarnas begynnelse, har bestämt att den skall
bliva oss till härlighet,
8. och som ingen av denna tidsålders mäktige har känt; ty om de
hade känt den, så hade de icke korsfäst härlighetens Herre.
9. Vi tala -- såsom det heter i skriften -- »vad intet öga har sett
och intet öra har hört, och vad ingen människas hjärta har
kunnat tänka, vad Gud har berett åt dem som älska honom».
10. Ty för oss har Gud uppenbarat det genom sin Ande. Anden
utrannsakar ju allt, ja ock Guds djuphet.
11. Ty vilken människa vet vad som är i en människa, utom den
människans egen ande? Likaså känner ingen vad som är i Gud, utom
Guds Ande.
12. Men vi hava icke fått världens ande, utan den Ande som är av
Gud, för att vi skola veta vad som har blivit oss skänkt av Gud.

13. Om detta tala vi ock, icke med sådana ord som mänsklig visdom
lär oss, utan med sådana ord som Anden lär oss; vi hava ju att
tyda andliga ting för andliga människor.
14. Men en »själisk»[1] människa tager icke emot vad som hör Guds
Ande till. Det är henne en dårskap, och hon kan icke förstå det,
ty det måste utgrundas på ett andligt sätt.
15. Den andliga människan åter kan utgrunda allt, men själv kan
hon icke utgrundas av någon.
16. Ty
»vem har lärt känna Herrens sinne,
så att han skulle kunna undervisa honom?»
Men vi hava Kristi sinne.

[1] Se Själisk i Ordförkl.
*46/03 Paulus' första brev till korintierna, 3 Kapitlet
Paulus' första brev till korintierna, 3 Kapitlet

Huru en kristen församling bör betrakta
sina lärare. Vikten av att bygga rätt på
den sanna grunden, Kristus, och icke på
egen visdom eller på mänskliga lärare.

1. Och jag kunde icke tala till eder, mina bröder, såsom till
andliga människor, utan måste tala såsom till människor av
köttslig natur, såsom till dem som ännu äro barn i Kristus.
2. Mjölk gav jag eder att dricka; fast föda gav jag eder icke, ty
det fördrogen I då ännu icke. Ja, icke ens nu fördragen I det,
3. eftersom I ännu haven ett köttsligt sinne. Ty om avund och kiv
finnes bland eder, haven I icke då ett köttsligt sinne, och
vandren I icke då på vanligt människosätt?
4. När den ene säger: »Jag håller mig till Paulus» och den andre:
»Jag håller mig till Apollos», ären I icke då lika hopen av
människor?

5. Vad är då Apollos? Vad är Paulus? Allenast tjänare, genom vilka
I haven kommit till tro; och de äro det i mån av vad Herren har
beskärt åt var och en av dem.
6. Jag planterade, Apollos vattnade, men Gud gav växten.
7. Alltså kommer det icke an på den som planterar, ej heller på den
som vattnar, utan på Gud, som giver växten.
8. Den som planterar och den som vattnar -- den ene är såsom den
andre, dock så, att var och en skall få sin särskilda lön efter
sitt särskilda arbete.
9. Ty vi äro Guds medarbetare; I ären ett Guds åkerfält, en Guds
byggnad.

10. Efter den Guds nåd som blev mig given lade jag grunden såsom en
förfaren byggmästare, och en annan bygger nu vidare därpå. Men
var och en må se till, huru han bygger därpå.
11. Ty en annan grund kan ingen lägga, än den som är lagd, nämligen
Jesus Kristus;
12. men om någon bygger på den grunden med guld, silver och dyrbara
stenar eller med trä, hö och strå,
13. så skall det en gång visa sig huru det är med vars och ens
verk. »Den dagen»[1] skall göra det kunnigt; ty den skall
uppenbaras i eld, och hurudant vars och ens verk är, det skall
elden pröva.
14. Om det byggnadsverk, som någon har uppfört på den grunden,
bliver beståndande, så skall han undfå lön;
15. men om hans verk brännes upp, så skall han gå miste om lönen.
Själv skall han dock bliva frälst, men såsom igenom eld.

16. Veten I icke att I ären ett Guds tempel och att Guds Ande bor i
eder?
17. Om nu någon fördärvar Guds tempel, så skall Gud fördärva honom;
ty Guds tempel är heligt, och det templet ären I.

18. Ingen bedrage sig själv. Om någon bland eder menar sig vara
vis genom denna tidsålders visdom, så blive han en dåre, för att
han skall kunna bliva vis.
19. Ty denna världens visdom är dårskap inför Gud. Det är ju
skrivet:
»Han fångar de visa i deras klokskap»;
20. så ock:
»Herren känner
de visas tankar,
han vet att de äro fåfängliga.»

21. Så berömme sig då ingen av människor. Allt hör ju eder till;
22. det må vara Paulus eller Apollos eller Cefas eller hela världen,
det må vara liv eller död, vad som nu är, eller vad som skall
komma, alltsammans hör eder till.
23. Men I hören Kristus till, och Kristus hör Gud till.

[1] Se Dagen i Ordförkl.
*46/04 Paulus' första brev till korintierna, 4 Kapitlet
Paulus' första brev till korintierna, 4 Kapitlet

Paulus står såsom Kristi tjänare icke
under människors dom, utan under Guds.
Korintierna må taga sig till vara för
partisinne och högmod; de må besinna att
apostlarna själva för evangelii skull
måste leva i ringhet, utsatta för
världens förakt.

1. Såsom Kristi tjänare och såsom förvaltare av Guds hemligheter,
så må man anse oss.
2. Vad man nu därutöver söker hos förvaltare är att en sådan må
befinnas vara trogen.
3. För mig betyder det likväl föga att I -- eller överhuvud någon
mänsklig domstol -- sätten eder till doms över mig. Ja, jag
vill icke ens sätta mig till doms över mig själv.
4. Ty väl vet jag intet med mig, men därigenom är jag icke
rättfärdigad; det är Herren som sitter till doms över mig.
5. Dömen därför icke förrän tid är, icke förrän Herren kommer, han
som skall draga fram i ljuset vad som är fördolt i mörker och
uppenbara alla hjärtans rådslag. Och då skall var och en undfå
av Gud den berömmelse som honom tillkommer.

6. Detta, mina bröder, har jag nu för eder skull så framställt, som
gällde det mig och Apollos; ty jag vill att I skolen i fråga om
oss lära eder detta: »Icke utöver vad skrivet är.» Jag vill icke
att I skolen stå emot varandra, uppblåsta var och en över sin
lärare.
7. Vem säger då att du har något företräde? Och vad äger du, som du
icke har fått dig givet? Men har du nu fått dig givet vad du
har, huru kan du då berömma dig, såsom om du icke hade fått det
dig givet?

8. I ären kantänka redan mätta, I haven redan blivit rika; oss
förutan haven I blivit sannskyldiga konungar! Ja, jag skulle
önska att I verkligen haden blivit konungar, så att vi kunde få
bliva edra medkonungar.
9. Mig tyckes nämligen att Gud har ställt oss apostlar här såsom de
ringaste bland alla, såsom livdömda män; ett skådespel hava vi
ju blivit för världen, för både änglar och människor.
10. Vi äro dårar för Kristi skull, men I ären kloka i Kristus; vi
äro svaga, men I ären starka; I ären ärade, men vi äro
föraktade.
11. Ännu i denna stund lida vi både hunger och törst, vi måste gå
nakna, vi få uppbära hugg och slag, vi hava intet stadigt
hemvist,
12. vi måste möda oss och arbeta med våra händer. Vi bliva smädade
och välsigna likväl; vi lida förföljelse och härda dock ut;
13. man talar illa om oss, men vi tala goda ord. Vi hava blivit
såsom världens avskum, såsom var mans avskrap, och vi äro så
ännu alltjämt.

14. Detta skriver jag, icke för att komma eder att blygas, utan
såsom en förmaning till mina älskade barn.
15. Ty om I än haden tio tusen uppfostrare i Kristus, så haven I
dock icke många fäder; det var ju jag som i Kristus Jesus genom
evangelium födde eder till liv.
16. Därför förmanar jag eder: Bliven mina efterföljare.

17. Just för denna saks skull sänder jag nu till eder Timoteus, min
älskade och trogne son i Herren; han skall påminna eder om huru
jag går till väga i Kristus, i enlighet med den lära jag
förkunnar allestädes, i alla församlingar.
18. Nu är det väl så, att somliga hava blivit uppblåsta, under
förmenande att jag icke skulle komma till eder.
19. Men om Herren så vill, skall jag snart komma till eder; och då
skall jag lära känna, icke dessa uppblåsta människors ord, utan
deras kraft.
20. Ty Guds rike består icke i ord, utan i kraft.
21. Vilketdera viljen I nu: skall jag komma till eder med ris eller
i kärlek och saktmods ande?
*46/05 Paulus' första brev till korintierna, 5 Kapitlet
Paulus' första brev till korintierna, 5 Kapitlet

Svår otuktssynd säges förekomma bland
korintierna. Paulus angiver huru
församlingen bör förfara mot dem som
göra sig skyldiga till sådan synd eller
till andra svåra synder.

1. Det förljudes såväl att överhuvud otukt bedrives bland eder, som
ock att sådan otukt förekommer, som man icke ens finner bland
hedningarna, nämligen att en son har sin faders hustru.
2. Och ändå ären I uppblåsta och haven icke fastmer blivit
uppfyllda av sådan sorg, att I haven drivit ut ur eder krets den
som har gjort detta.
3. Jag, som väl till kroppen är frånvarande, men till anden
närvarande, har för min del redan, såsom vore jag närvarande,
fällt domen över den som har förövat en sådan ogärning:
4. i Herren Jesu namn skola vi komma tillsammans, I och min ande,
med vår Herre Jesu kraft,
5. och överlämna den mannen åt Satan till köttets fördärv, för att
anden skall bliva frälst på Herren Jesu dag.

6. Det är icke väl beställt med eder berömmelse. Veten I icke att
litet surdeg syrar hela degen?
7. Rensen bort den gamla surdegen, så att I bliven en ny deg. I
ären ju osyrade; ty vi hava ock ett påskalamm, som är slaktat,
nämligen Kristus.
8. Låtom oss därför hålla högtid, icke med gammal surdeg, icke med
elakhetens och ondskans surdeg, utan med renhetens och
sanningens osyrade bröd.

9. Jag skrev till eder i mitt brev att I icke skullen hava något
umgänge med otuktiga människor --
10. detta icke sagt i allmänhet, om alla denna världens otuktiga
människor eller om giriga och roffare eller om avgudadyrkare;
annars måsten I ju rymma ur världen.
11. Nej, då jag skrev så till eder, menade jag, att om någon som
kallades broder vore en otuktig människa eller en girig eller en
avgudadyrkare eller en smädare eller en drinkare eller en
roffare, så skullen I icke hava något umgänge med en sådan eller
äta tillsammans med honom.
12. Ty icke tillkommer det väl mig att döma dem som äro utanför?
Dem som äro innanför haven I ju att döma;
13. dem som äro utanför skall Gud döma. »I skolen driva ut ifrån
eder den som är ond.»
*46/06 Paulus' första brev till korintierna, 6 Kapitlet
Paulus' första brev till korintierna, 6 Kapitlet

Korintierna böra icke gå till rätta med
varandra, allra minst inför hednisk
domstol. Otukt tillhör icke den
kristliga friheten, utan är en synd mot
Gud, ty människans kropp är Guds Andes
tempel.

1. Huru kan någon av eder taga sig för, att när han har sak med en
annan, gå till rätta icke inför de heliga, utan inför de
orättfärdiga?
2. Veten I då icke att de heliga skola döma världen? Men om nu I
skolen sitta till doms över världen, ären I då icke goda nog att
döma i helt ringa mål?
3. I veten ju att vi skola döma änglar; huru mycket mer böra vi
icke då kunna döma i timliga ting?
4. Och likväl, när I nu haven före något mål som gäller sådana
ting, sätten I till domare just dem som äro ringa aktade i
församlingen!
5. Eder till blygd säger jag detta. Är det då så omöjligt att bland
eder finna någon vis man, som kan bliva skiljedomare mellan sina
bröder?
6. Måste i stället den ene brodern gå till rätta med den andre, och
det inför de otrogna?

7. Överhuvud är redan det en brist hos eder, att I gån till rätta
med varandra. Varför liden I icke hellre orätt? Varför låten I
icke hellre andra göra eder skada?
8. I stället gören I nu själva orätt och skada, och detta mot
bröder.

9. Veten I då icke att de orättfärdiga icke skola få Guds rike till
arvedel? Faren icke vilse. Varken otuktiga människor eller
avgudadyrkare eller äktenskapsbrytare, varken de som låta bruka
sig till synd mot naturen eller de som själva öva sådan synd,
10. varken tjuvar eller giriga eller drinkare eller smädare eller
roffare skola få Guds rike till arvedel.
11. Sådana voro ock somliga bland eder, men I haven låtit två eder
rena, I haven blivit helgade, I haven blivit rättfärdiggjorda i
Herrens, Jesu Kristi, namn och i vår Guds Ande.

12. »Allt är mig lovligt»; ja, men icke allt är nyttigt. »Allt är
mig lovligt»; ja, men jag bör icke låta något få makt över mig.
13. Maten är för buken och buken för maten, men bådadera skall Gud
göra till intet. Däremot är kroppen icke för otukt, utan för
Herren, och Herren för kroppen;
14. och Gud, som har uppväckt Herren, skall ock genom sin kraft
uppväcka oss.
15. Veten I icke att edra kroppar äro Kristi lemmar? Skall jag nu
taga Kristi lemmar och göra dem till en skökas lemmar? Bort det!
16. Veten I då icke att den som håller sig till en sköka, han bliver
en kropp med henne? Det heter ju: »De tu skola varda ett kött.»
17. Men den som håller sig till Herren, han är en ande med honom.

18. Flyn otukten. All annan synd som en människa kan begå är utom
kroppen; men den som bedriver otukt, han syndar på sin egen
kropp.
19. Veten I då icke att eder kropp är ett tempel åt den helige Ande,
som bor i eder, och som I haven undfått av Gud, och att I icke
ären edra egna?
20. I ären ju köpta, och betalning är given. Så förhärligen då Gud i
eder kropp.
*46/07 Paulus' första brev till korintierna, 7 Kapitlet
Paulus' första brev till korintierna, 7 Kapitlet

Råd och föreskrifter för korintierna
angående äktenskap och ogift stånd m. m.

1. Vad nu angår det I haven skrivit om, så svarar jag detta:

En man gör visserligen väl i att icke komma vid någon kvinna;
2. men för att undgå otuktssynder må var man hava sin egen hustru,
och var kvinna sin egen man.
3. Mannen give sin hustru vad han är henne pliktig, sammalunda ock
hustrun sin man.
4. Hustrun råder icke själv över sin kropp, utan mannen; sammalunda
råder ej heller mannen över sin kropp, utan hustrun.
5. Dragen eder icke undan från varandra, om icke möjligen, med
bådas samtycke, till en tid, för att I skolen hava ledighet till
bönen. Kommen sedan åter tillsammans, så att Satan icke frestar
eder, då I nu icke kunnen leva återhållsamt.
6. Detta säger jag likväl såsom en tillstädjelse, icke såsom en
befallning.
7. Jag skulle dock vilja att alla människor vore såsom jag. Men var
och en har fått sin särskilda nådegåva från Gud, den ene så, den
andre så.

8. Till de ogifta åter och till änkorna säger jag att de göra väl,
om de förbliva i samma ställning som jag.
9. Men kunna de icke leva återhållsamt, så må de gifta sig; ty det
är bättre att gifta sig än att vara upptänd av begär.

10. Men dem som äro gifta bjuder jag -- dock icke jag, utan Herren;
En hustru må icke skilja sig från sin man
11. (om hon likväl skulle skilja sig, så förblive hon ogift eller
förlike sig åter med mannen), ej heller må en man förskjuta sin
hustru.

12. Till de andra åter säger jag själv, icke Herren: Om någon som
hör till bröderna har en hustru som icke är troende, och denna
är villig att leva tillsammans med honom, så må han icke
förskjuta henne.
13. Likaså, om en hustru har en man som icke är troende, och denne
är villig att leva tillsammans med henne, så må hon icke
förskjuta mannen.
14. Ty den icke troende mannen är helgad i och genom sin hustru, och
den icke troende hustrun är helgad i och genom sin man, då han
är en broder; annars vore ju edra barn orena, men nu äro de
heliga. --
15. Om däremot den icke troende vill skiljas, så må han få
skiljas. En broder eller syster är i sådana fall intet tvång
underkastad, och Gud har kallat oss till att leva i frid.
16. Ty huru kan du veta, du hustru, om du skall frälsa din man?
Eller du man, huru vet du om du skall frälsa din hustru?
17. Må allenast var och en vandra den väg fram, som Herren har
bestämt åt honom, var och en i den ställning vari Gud har kallat
honom. Den ordningen stadgar jag för alla församlingar.
18. Har någon blivit kallad såsom omskuren, så göre han sig icke
åter lik de oomskurna; har någon blivit kallad såsom oomskuren,
så låte han icke omskära sig.
19. Det kommer icke an på om någon är omskuren eller oomskuren; allt
beror på huruvida han håller Guds bud.
20. Var och en förblive i den kallelse vari han var, när han blev
kallad.
21. Har du blivit kallad såsom träl, så låt detta icke gå dig till
sinnes; dock, om du kan bliva fri, så begagna dig hellre
därav[1].
22. Ty den träl som har blivit kallad till att vara i Herren, han är
en Herrens frigivne; sammalunda är ock den frie, som har blivit
kallad, en Kristi livegne.
23. I ären köpta, och betalningen är given; bliven icke människors
trälar.
24. Ja, mina bröder, var och en förblive inför Gud i den ställning
vari han har blivit kallad.

25. Vad vidare angår dem som äro jungfrur, så har jag icke att
åberopa någon befallning av Herren, utan giver allenast ett råd,
såsom en som genom Herrens barmhärtighet har blivit förtroende
värd.
26. Jag menar alltså, med tanke på den nöd som står för dörren, att
den människa gör väl, som förbliver såsom hon är.
27. Är du bunden vid hustru, så sök icke att bliva lös. Är du utan
hustru, så sök icke att få hustru.
28. Om du likväl skulle gifta dig, så syndar du icke därmed; ej
heller syndar en jungfru, om hon gifter sig. Dock komma de som
så göra att draga över sig lekamliga vedermödor; och jag skulle
gärna vilja skona eder.

29. Men det säger jag, mina bröder: Tiden är kort; därför må
härefter de som hava hustrur vara såsom hade de inga,
30. och de som gråta såsom gräte de icke, och de som glädja sig
såsom gladde de sig icke, och de som köpa något såsom finge de
icke behålla det,
31. och de som bruka denna världen såsom gjorde de icke något bruk
av den. Ty den nuvarande världsordningen går mot sitt slut;
32. och jag skulle gärna vilja att I voren fria ifrån omsorger. Den
man som icke är gift ägnar nämligen sin omsorg åt vad som hör
Herren till, huru han skall behaga Herren;
33. men den gifte mannen ägnar sin omsorg åt vad som hör världen
till, huru han skall behaga sin hustru,
34. och så är hans hjärta delat. Likaså ägnar den kvinna, som icke
längre är gift eller som är jungfru, sin omsorg åt vad som hör
Herren till, att hon må vara helig till både kropp och ande; men
den gifta kvinnan ägnar sin omsorg åt vad som hör världen till,
huru hon skall behaga sin man.
35. Detta säger jag till eder egen nytta, och icke för att lägga
något band på eder, utan för att I skolen föra en hövisk vandel
och stadigt förbliva vid Herren.

36. Men om någon menar sig handla otillbörligt mot sin ogifta dotter
därmed att hon får bliva överårig, då må han göra såsom han
vill, om det nu måste så vara; han begår därmed ingen synd. Må
hon få gifta sig.
37. Om däremot någon är fast i sitt sinne och icke bindes av något
nödtvång, utan kan följa sin egen vilja, och så i sitt sinne är
besluten att låta sin ogifta dotter förbliva såsom hon är, då
gör denne väl.
38. Alltså: den som gifter bort sin dotter, han gör väl; och den som
icke gifter bort henne, han gör ännu bättre.

39. En hustru är bunden så länge hennes man lever; men när hennes
man är avsomnad, står det henne fritt att gifta sig med vem hon
vill, blott det sker i Herren.
40. Men lyckligare är hon, om hon förbliver såsom hon är. Så är min
mening, och jag tror att också jag har Guds Ande.

[1] Eller: Har du blivit kallad såsom träl, så låt detta icke gå dig
till sinnes; om du än kunde bliva fri, så behåll hellre din
ställning.
*46/08 Paulus' första brev till korintierna, 8 Kapitlet
Paulus' första brev till korintierna, 8 Kapitlet

Kristlig frihet och kristlig
kärleksplikt i fråga om förtärande av
köttet från djur som hava blivit offrade
åt avgudarna.

1. Vad åter angår kött från avgudaoffer, så känna vi nog det talet:
»Alla hava vi 'kunskap'[1].» »Kunskapen» uppblåser, men
kärleken uppbygger.
2. Om någon menar sig hava fått någon »kunskap», så har han ännu
icke fått kunskap på sådant sätt som han borde hava.
3. Men den som älskar Gud, han är känd av honom.

4. Vad alltså angår ätandet av kött från avgudaoffer, så säger jag
detta:

Vi veta visserligen att ingen avgud finnes till i världen, och
att det icke finnes mer än en enda Gud.
5. Ty om ock några så kallade gudar skulle finnas, vare sig i
himmelen eller på jorden -- och det finnes ju många »gudar» och
många »herrar» --
6. så finnes dock för oss allenast en enda Gud: Fadern, av vilken
allt är, och till vilken vi själva äro, och en enda Herre: Jesus
Kristus, genom vilken allt är, och genom vilken vi själva äro.

7. Dock, icke alla hava denna kunskap, utan somliga, som äro vana
att ännu alltjämt tänka på avguden, äta köttet såsom
avgudaofferskött. Och eftersom deras samvete är svagt, bliver
det härigenom befläckat.
8. Men maten skall icke avgöra vår ställning till Gud. Avhålla vi
oss från att äta, så bliva vi icke därigenom sämre; äta vi, så
bliva vi icke därigenom bättre.

9. Sen likväl till, att denna eder frihet icke till äventyrs bliver
en stötesten för de svaga.
10. Ty om någon får se dig, som har undfått »kunskap», ligga till
bords i ett avgudahus, skall då icke hans samvete, om han är
svag, därav »bliva uppbyggt» på det sätt att han äter köttet
från avgudaoffer?
11. Genom din »kunskap» går ju då den svage förlorad -- han, din
broder, som Kristus har lidit döden för.
12. Om I på sådant sätt synden mot bröderna och såren deras svaga
samveten, då synden I mot Kristus själv.

13. Därför, om maten kan bliva min broder till fall, så vill jag
sannerligen hellre för alltid avstå från att äta kött, på det
att jag icke må bliva min broder till fall.

[1] Se Kunskap i Ordförkl.
*46/09 Paulus' första brev till korintierna, 9 Kapitlet
Paulus' första brev till korintierna, 9 Kapitlet

För vad aposteln har gjort i
församlingens tjänst kunde han hava haft
rättighet till lön, men denna rättighet
har han för evangelii skull frivilligt
försakat. Han har i stället begagnat sin
frihet så, att han har blivit allas
tjänare. Likasom man för att segra på en
tävlingsbana måste underkasta sig
försakelser, så vinner man ej heller
utan försakelser den oförgängliga
segerkransen.

1. Är jag icke fri? Är jag icke en apostel? Har jag icke sett
Jesus, vår Herre? Ären icke I mitt verk i Herren?
2. Om jag icke för andra är en apostel, så är jag det åtminstone
för eder, ty I själva ären i Herren inseglet på mitt
apostlaämbete.

3. Detta är mitt försvar mot dem som sätta sig till doms över mig.

4. Skulle vi kanhända icke hava rätt att få mat och dryck?
5. Skulle vi icke hava rätt att få såsom hustru föra med oss på
våra resor någon som är en syster, vi likaväl som de andra
apostlarna och Herrens bröder och särskilt Cefas?
6. Eller äro jag och Barnabas de enda som icke hava rätt att vara
fritagna ifrån kroppsarbete?
7. Vem tjänar någonsin i krig på egen sold? Vem planterar en
vingård och äter icke dess frukt? Eller vem vaktar en hjord och
förtär icke mjölk från hjorden?

8. Icke talar jag väl detta därför att människor pläga så tala?
Säger icke själva lagen detsamma?
9. I Moses' lag är ju skrivet: »Du skall icke binda munnen till på
oxen som tröskar.» Månne det är om oxarna som Gud har sådan
omsorg?
10. Eller säger han det icke i alla händelser med tanke på oss?
Jo, för vår skull blev det skrivet, att den som plöjer bör plöja
med en förhoppning, och att den som tröskar bör göra det i
förhoppning om att få sin del.
11. Om vi hava sått åt eder ett utsäde av andligt gott, är det då
för mycket, om vi få inbärga från eder en skörd av lekamligt gott?
12. Om andra hava en viss rättighet över eder, skulle då icke vi än
mer hava det? Och likväl hava vi icke gjort bruk av den
rättigheten, utan vi fördraga allt, för att icke lägga något
hinder i vägen för Kristi evangelium.
13. I veten ju att de som förrätta tjänsten i helgedomen få sin föda
ifrån helgedomen, och att de som äro anställda vid altaret få
sin del, när altaret får sin.
14. Så har ock Herren förordnat att de som förkunna evangelium skola
hava sitt uppehälle av evangelium.
15. Men jag för min del har icke gjort bruk av någon sådan förmån.

Detta skriver jag nu icke, för att jag själv skall få någon
sådan; långt hellre ville jag dö. Nej, ingen skall göra min
berömmelse om intet.
16. Ty om jag förkunnar evangelium, så är detta ingen berömmelse
för mig. Jag måste ju så göra; och ve mig, om jag icke förkunnade
evangelium!
17. Gör jag det av egen drift, så har jag rätt till lön; men då jag
nu icke gör det av egen drift, så är den syssla som jag är
betrodd med allenast en livegen förvaltares[1]. --
18. Vilken är alltså min lön? Jo, just den, att när jag förkunnar
evangelium, så gör jag detta utan kostnad för någon, i det att
jag avstår från att göra bruk av den rättighet jag har såsom
förkunnare av evangelium.

19. Ty fastän jag är fri och oberoende av alla, har jag dock
gjort mig till allas tjänare, för att jag skall vinna dess flera.
20. För judarna har jag blivit såsom en jude, för att kunna vinna
judar; för dom som stå under lagen har jag, som själv icke står
under lagen, blivit såsom stode jag under lagen, för att kunna
vinna dem som stå under lagen.
21. För dem som äro utan lag har jag, som icke är utan Guds lag, men
är i Kristi lag, blivit såsom vore jag utan lag, för att jag
skall vinna dem som äro utan lag.
22. För de svaga har jag blivit svag, för att kunna vinna de svaga;
för alla har jag blivit allt, för att jag i alla händelser skall
frälsa några.
23. Men allt gör jag för evangelii skull, för att också jag skall
bliva delaktig av dess goda.

24. I veten ju, att fastän de som löpa på tävlingsbanan allasammans
löpa, så vinner allenast en segerlönen. Löpen såsom denne, för
att I mån vinna lönen.
25. Men alla som vilja deltaga i en sådan tävlan pålägga sig
återhållsamhet i alla stycken: dessa för att vinna en förgänglig
segerkrans, men vi för att vinna en oförgänglig.
26. Jag för min del löper alltså icke såsom gällde det ett ovisst
mål; jag kämpar icke likasom en man som hugger i vädret.
27. Fastmer tuktar jag min kropp och kuvar den, för att jag icke,
när jag predikar för andra, själv skall komma till korta vid
provet.

[1] Se Förvaltare i Ordförkl.
*46/10 Paulus' första brev till korintierna, 10 Kapitlet
Paulus' första brev till korintierna, 10 Kapitlet

Utläggning av berättelsen om Israels
ökenvandring. Varning för deltagande i
hedniska offermåltider. Kristlig frihet,
särskilt i fråga om förtärandet av
offerkött, och denna frihets gränser.

1. Ty jag vill säga eder detta, mina bröder:

Våra fäder voro alla under molnskyn och gingo alla genom havet;
2. alla blevo de i molnskyn och i havet döpta till Moses;
3. alla åto de samma andliga mat,
4. och alla drucko de samma andliga dryck -- de drucko nämligen ur
en andlig klippa, som åtföljde dem, och den klippan var Kristus.
5. Men de flesta av dem hade Gud icke behag till; de blevo ju
nedgjorda i öknen.
6. Detta skedde oss till en varnagel, för att vi icke skulle hava
begärelse till det onda, såsom de hade begärelse därtill.
7. Ej heller skolen I bliva avgudadyrkare, såsom somliga av dem
blevo; så är ju skrivet: »Folket satte sig ned till att äta och
dricka, och därpå stodo de upp till all leka.»
8. Låtom oss icke heller bedriva otukt, såsom somliga av dem
gjorde, varför ock tjugutre tusen föllo på en enda dag.
9. Låtom oss icke heller fresta Kristus, såsom somliga av dem
gjorde, varför de ock blevo dödade av ormarna.
10. Knorren icke heller, såsom somliga av dem gjorde, varför de ock
blevo dödade av »Fördärvaren».
11. Men detta vederfors dem för att tjäna till en varnagel, och det
blev upptecknat till lärdom för oss, som hava tidernas ände inpå
oss.
12. Därför, den som menar sig stå, han må se till, att han icke
faller.
13. Inga andra frestelser hava mött eder än sådana som vanligen möta
människor. Och Gud är trofast; han skall icke tillstädja att I
bliven frestade över eder förmåga, utan när han låter frestelsen
komma, skall han ock bereda en utväg därur, så att I kunnen
härda ut i den.

14. Alltså, mina älskade, undflyn avgudadyrkan.
15. Jag säger detta till eder såsom till förståndiga människor;
själva mån I döma om det som jag säger.
16. Välsignelsens kalk, över vilken vi uttala välsignelsen, är icke
den en delaktighet av Kristi blod? Brödet, som vi bryta, är icke
det en delaktighet av Kristi kropp?
17. Eftersom det är ett enda bröd, så äro vi, fastän många, en enda
kropp, ty alla få vi vår del av detta ena bröd.
18. Sen på det lekamliga Israel: äro icke de som äta av offren
delaktiga i altaret?

19. Vad vill jag då säga härmed? Månne att avgudaofferskött är
någonting, eller att en avgud är någonting?
20. Nej, det vill jag säga, att vad hedningarna offra, det offra de
åt onda andar och icke åt Gud; och jag vill icke att I skolen
hava någon gemenskap med de onda andarna.
21. I kunnen icke dricka Herrens kalk och tillika onda andars kalk;
I kunnen icke hava del i Herrens bord och tillika i onda andars
bord.
22. Eller vilja vi reta Herren? Äro då vi starkare än han?

23. »Allt är lovligt»; ja, men icke allt är nyttigt. »Allt är
lovligt»; ja, men icke allt uppbygger.
24. Ingen söke sitt eget bästa, utan envar den andres.

25. Allt som säljes i köttboden mån I äta; I behöven icke för
samvetets skull göra någon undersökning därom.
26. Ty
»jorden är Herrens, och allt vad därpå är».

27. Om någon av dem som icke äro troende bjuder eder till sig och I
viljen gå till honom, så mån I äta av allt som sättes fram åt
eder; I behöven icke för samvetets skull göra någon undersökning
därom.
28. Men om någon då säger till eder: »Detta är offerkött», så skolen
I avhålla eder från att äta, för den mans skull, som gav saken
till känna, och för samvetets skull --
29. jag menar icke ditt eget samvete, utan den andres; ty varför
skulle jag låta min frihet dömas av en annans samvete?
30. Om jag äter därav med tacksägelse, varför skulle jag då bliva
smädad för det som jag tackar Gud för?

31. Alltså, vare sig I äten eller dricken, eller vadhelst annat I
gören, så gören allt till Guds ära.
32. Bliven icke för någon till en stötesten, varken för judar
eller för greker eller för Guds församling;
33. varen såsom jag, som i alla stycken fogar mig efter alla och
icke söker min egen nytta, utan de mångas, för att de skola bliva
frälsta.
11:1. [1]

[1] 1 Kor 11:1 hör egentligen hit, men återfinns nedan. --Red för den
elektroniska utgåvan.
*46/11 Paulus' första brev till korintierna, 11 Kapitlet
1. Varen I mina efterföljare, såsom jag är Kristi.

Paulus' första brev till korintierna, 11 Kapitlet

Kvinnan må icke vid gudstjänsten
uppträda med ohöljt huvud. Herrens
måltid må icke hållas på ovärdigt sätt.

2. Jag prisar eder för det att I i alla stycken haven mig i minne
och hållen fast vid mina lärdomar, såsom de äro eder givna av
mig.

3. Men jag vill att I skolen inse detta, att Kristus är envar mans
huvud, och att mannen är kvinnans huvud, och att Gud är Kristi
huvud.
4. Var och en man som har sitt huvud betäckt, när han beder eller
profeterar, han vanärar sitt huvud.
5. Men var kvinna som beder eller profeterar med ohöljt huvud, hon
vanärar sitt huvud, ty det är då alldeles som om hon hade sitt
hår avrakat.
6. Om en kvinna icke vill hölja sig, så kan hon lika väl låta skära
av sitt hår; men eftersom det är en skam för en kvinna att låta
skära av sitt hår eller att låta raka av det, så må hon hölja
sig.
7. En man är icke pliktig att hölja sitt huvud, eftersom han är
Guds avbild och återspeglar hans härlighet, då kvinnan däremot
återspeglar mannens härlighet.
8. Ty mannen är icke av kvinnan, utan kvinnan av mannen.
9. Icke heller skapades mannen för kvinnans skull, utan kvinnan för
mannens skull.
10. Därför bör kvinnan på sitt huvud hava en »makt», för änglarnas
skull.
11. Dock är det i Herren så, att varken kvinnan är till utan mannen,
eller mannen utan kvinnan.
12. Ty såsom kvinnan är av mannen, så är ock mannen genom kvinnan;
men alltsammans är av Gud. --
13. Dömen själva: höves det en kvinnan att ohöljd bedja till Gud?
14. Lär icke själva naturen eder att det länder en man till
vanheder, om han har långt hår,
15. men att det länder en kvinna till ära, om hon har långt hår?
Håret är ju henne givet såsom slöja.
16. Om nu likväl någon vill vara genstridig, så mån han veta att vi
för vår del icke hava en sådan sedvänja, ej heller andra Guds
församlingar.

17. Detta bjuder jag eder nu. Men vad jag icke kan prisa är att I
kommen tillsammans, icke till förbättring, utan till försämring.
18. Ty först och främst hör jag sägas att vid edra församlingsmöten
söndringar yppa sig bland eder. Och till en del tror jag att så
är.
19. Ty partier måste ju finnas bland eder, för att det skall bliva
uppenbart vilka bland eder som hålla provet.

20. När I alltså kommen tillsammans med varandra, kan ingen Herrens
måltid hållas;
21. ty vid måltiden tager var och en i förväg själv den mat han
har medfört, och så får den ene hungra, medan den andre får för
mycket.
22. Haven I då icke edra hem, där I kunnen äta ock dricka? Eller
är det så, att I förakten Guds församling och viljen komma dem att
blygas, som intet hava? Vad skall jag då säga till eder? Skall jag
prisa eder? Nej, i detta stycke prisar jag eder icke.

23. Ty jag har från Herren undfått detta, som jag ock har meddelat
eder: I den natt då Herren Jesus blev förrådd tog han ett bröd
@c Alternativ kommatering från Norman-1977:
@c I den natt, då Herren Jesus blev förrådd, tog han ett bröd
@c Kontrollera en källa till och ta bort denna kommentar.
24. och tackade Gud och bröt det och sade: »Detta är min lekamen,
som varder utgiven för eder. Gören detta till min åminnelse.»
@c I Norman-1977 (men inte i bibelsällskapens edition 1934) står det
@c "bröt det och sade: @fotnot{Tagen, äten.} »Detta är...»" Denna text
@c finns inte i NT-81 (och där finns igen fotnot om den). I "The
@c Amplified Bible" står "Take, eat" i kursiv stil, vilket troligen
@c innebär att det är en av "certain familiar passages now recognized
@c as not adequately supported by the original manuscripts." Jag har
@c sett fotnoten i en annan 1917-bibel också, 1954 eller så tror jag
@c den var tryckt.
25. Sammalunda tog han ock kalken, efter måltiden, och sade: »Denna
kalk är det nya förbundet, i mitt blod. Så ofta I dricken den,
så gören detta till min åminnelse.»

26. Ty så ofta I äten detta bröd och dricken kalken, förkunnen I
Herrens död, till dess att han kommer.
27. Den som nu på ett ovärdigt sätt äter detta bröd eller dricker
Herrens kalk, han försyndar sig på Herrens lekamen och blod.
28. Pröve då människan sig själv, och äte så av brödet och dricke av
kalken.
29. Ty den som äter och dricker, utan att göra åtskillnad mellan
Herrens lekamen och annan spis, han äter och dricker en dom över
sig.
30. Därför finnas ock bland eder många som äro svaga och sjuka, och
ganska många äro avsomnade.
31. Om vi ginge till doms med oss själva, så bleve vi icke dömda.
32. Men då vi nu bliva dömda, så är detta en Herrens tuktan, som
drabbar oss, för att vi icke skola bliva fördömda tillika med
världen.

33. Alltså, mina bröder, när I kommen tillsammans för att hålla
måltid, så vänten på varandra.
34. Om någon är hungrig, då må han äta hemma, så att eder
sammankomst icke bliver eder till en dom.

Om det övriga skall jag förordna, när jag kommer.

*46/12 Paulus' första brev till korintierna, 12 Kapitlet
Paulus' första brev till korintierna, 12 Kapitlet

Andens olika gåvor och deras rätta bruk.

1. Vad nu angår dem som hava andliga gåvor, så vill jag säga eder,
mina bröder, huru med dem förhåller sig.
2. I veten att I, medan I voren hedningar, läten eder blindvis
föras bort till de stumma avgudarna.
3. Därför vill jag nu förklara för eder, att likasom ingen som
talar i Guds Ande säger: »Förbannad vare Jesus», så kan ej
heller någon säga: »Jesus är Herre» annat än i den helige Ande.

4. Nådegåvorna äro mångahanda, men Anden är en och densamme.
5. Tjänsterna äro mångahanda, men Herren är en och densamme.
6. Kraftverkningarna äro mångahanda, men Gud är en och densamme,
han som verkar allt i alla.
7. Men de gåvor i vilka Anden uppenbarar sig givas åt var och en
så, att de kunna bliva till nytta.
8. Så gives genom Anden åt den ene att tala visdomens ord, åt en
annan att efter samme Ande tala kunskapens ord,
9. åt en annan gives tro i samme Ande, åt en annan givas
helbrägdagörelsens gåvor i samme ene Ande,
10. åt en annan gives gåvan att utföra kraftgärningar, åt en annan
att profetera, åt en annan att skilja mellan andar, åt en annan
att tala tungomål på olika sätt, åt en annan att uttyda, när
någon talar tungomål.
11. Men allt detta verkar densamme ene Anden, i det han, alltefter
sin vilja, tilldelar åt var och en någon särskild gåva.

12. Ty likasom kroppen är en och likväl har många lemmar, och
likasom kroppens alla lemmar, fastän de äro många, likväl utgöra
en enda kropp, likaså är det med Kristus.
13. Ty i en och samme Ande äro vi alla döpta till att utgöra en och
samma kropp, vare sig vi äro judar eller greker, vare sig vi äro
trälar eller fria; och alla hava vi fått en och samme Ande
utgjuten över oss.
14. Kroppen utgöres ju icke heller av en enda lem, utan av många.
15. Om foten ville säga: »Jag är icke hand, därför hör jag icke till
kroppen», så skulle den icke dess mindre höra till kroppen.
16. Och om örat ville säga: »Jag är icke öga, därför hör jag icke
till kroppen», så skulle det icke dess mindre höra till kroppen.
17. Om hela kroppen vore öga, var funnes då hörseln? Och om den hel
och hållen vore öra, var funnes då lukten?
18. Men nu har Gud insatt lemmarna i kroppen, var och en av dem på
det sätt som han har velat.
19. Om åter allasammans utgjorde en enda lem, var funnes då själva
kroppen?
20. Men nu är det så, att lemmarna äro många, och att kroppen dock
är en enda.
21. Ögat kan icke säga till handen: »Jag behöver dig icke», ej
heller huvudet till fötterna: »Jag behöver eder icke.»
22. Nej, just de kroppens lemmar som tyckas vara svagast äro som
mest nödvändiga.
23. Och de delar av kroppen, som tyckas oss vara mindre hedersamma,
dem bekläda vi med så mycket större heder; och dem som vi blygas
för, dem skyla vi med så mycket större blygsamhet,
24. under det att de andra icke behöva något sådant. Men när Gud
sammanfogade kroppen av olika delar och därvid lät den ringare
delen få en så mycket större heder,
25. så skedde detta, för att söndring icke skulle uppstå i kroppen,
utan alla lemmar endräktigt hava omsorg om varandra.
26. Om nu en lem lider, så lida alla de andra lemmarna med den; om
åter en lem äras, så glädja sig alla de andra lemmarna med den.

27. Men nu ären I Kristi kropp och hans lemmar, var och en i sin
mån.
28. Och Gud har i församlingen satt först och främst några till
apostlar, för det andra några till profeter, för det tredje
några till lärare, vidare några till att utföra kraftgärningar,
ytterligare några till att hava helbrägdagörelsens gåvor, eller
till att taga sig an de hjälplösa, eller till att vara
styresmän, eller till att på olika sätt tala tungomål.
29. Icke äro väl alla apostlar? Icke äro väl alla profeter? Icke
äro väl alla lärare? Icke utföra väl alla kraftgärningar?
30. Icke hava väl alla helbrägdagörelsens gåvor? Icke tala väl alla
tungomål? Icke kunna väl alla uttyda?
31. Men varen ivriga att undfå de nådegåvor som äro de största.

Och nu vill jag ytterligare visa eder en väg, en övermåttan
härlig väg.
*46/13 Paulus' första brev till korintierna, 13 Kapitlet
Paulus' första brev till korintierna, 13 Kapitlet

Kärlekens lov.

1. Om jag talade både människors och änglars tungomål, men icke
hade kärlek, så vore jag allenast en ljudande malm eller en
klingande cymbal.
2. Och om jag hade profetians gåva och visste alla hemligheter och
ägde all kunskap, och om jag hade all tro, så att jag kunde
förflytta berg, men icke hade kärlek, så vore jag intet.
3. Och om jag gåve bort allt vad jag ägde till bröd åt de fattiga,
ja, om jag offrade min kropp till att brännas upp, men icke hade
kärlek, så vore detta mig till intet gagn.

4. Kärleken är tålig och mild. Kärleken avundas icke, kärleken
förhäver sig icke, den uppblåses icke.
5. Den skickar sig icke ohöviskt, den söker icke sitt, den
förtörnas icke, den hyser icke agg för en oförrätts skull.
6. Den gläder sig icke över orättfärdigheten, men har sin glädje i
sanningen.
7. Den fördrager allting, den tror allting, den hoppas allting, den
uthärdar allting.

8. Kärleken förgår aldrig. Men profetians gåva, den skall
försvinna, och tungomålstalandet, det skall taga slut, och
kunskapen, den skall försvinna.
9. Ty vår kunskap är ett styckverk, och vårt profeterande är ett
styckverk;
10. men när det kommer, som är fullkomligt, då skall det försvinna,
som är ett styckverk.
11. När jag var barn, talade jag såsom ett barn, mitt sinne var
såsom ett barns, jag hade barnsliga tankar; men sedan jag blev
man, har jag lagt bort vad barnsligt var.
12. Nu se vi ju på ett dunkelt sätt, såsom i en spegel, men då skola
vi se ansikte mot ansikte. Nu är min kunskap ett styckverk, men
då skall jag känna till fullo, såsom jag själv har blivit till
fullo känd.

13. Så bliva de då beståndande, tron, hoppet, kärleken, dessa tre;
men störst bland dem är kärleken.
*46/14 Paulus' första brev till korintierna, 14 Kapitlet
Paulus' första brev till korintierna, 14 Kapitlet

Tungomålstalandets gåva är ringare än
profetians gåva. Huru man må tala, och
vilka som må tala i församlingen.

1. Faren efter kärleken, men varen ock ivriga att undfå de andliga
gåvorna, framför allt profetians gåva.
2. Ty den som talar tungomål, han talar icke för människor, utan
för Gud; ingen förstår honom ju, han talar i andehänryckning
hemlighetsfulla ord.
3. Men den som profeterar, han talar för människor, dem till
uppbyggelse och förmaning och tröst.
4. Den som talar tungomål uppbygger allenast sig själv, men den som
profeterar, han uppbygger en hel församling.
5. Jag skulle väl vilja att I alla taladen tungomål, men ännu
hellre ville jag att I profeteraden. Den som profeterar är
förmer än den som talar tungomål, om nämligen den senare icke
därjämte uttyder sitt tal, så att församlingen får någon
uppbyggelse.
6. Ja, mina bröder, om jag komme till eder och talade tungomål, vad
gagn gjorde jag eder därmed, såframt jag icke därjämte genom
mitt tal meddelade eder antingen någon uppenbarelse eller någon
kunskap eller någon profetia eller någon undervisning?

7. Gäller det icke jämväl om livlösa ting som giva ljud ifrån sig,
det må nu vara en flöjt eller en harpa, att vad som spelas på
dem icke kan uppfattas, om de icke giva ifrån sig toner som
kunna skiljas från varandra?
8. Likaså, om den signal som basunen giver är otydlig, vem gör sig
då redo till strid?
9. Detsamma gäller nu för eder; om I icke med edra tungor
frambringen begripliga ord, huru skall man då kunna förstå vad I
talen? Då bliver det ju ett tal i vädret.

10. Det finnes här i världen olika språk, vem vet huru många, och
bland dem finnes intet vars ljud äro utan mening.
11. Men om jag nu icke förstår språket, så bliver jag en främling
för den som talar, och den som talar bliver en främling för mig.
12. Detta gäller ock för eder; när I ären ivriga att undfå andliga
gåvor, så må eder strävan efter att dessa hos eder skola
överflöda hava församlingens uppbyggelse till mål.
13. Därför må den som talar tungomål bedja om att han ock må kunna
uttyda.
14. Ty om jag talar tungomål, när jag beder, så beder visserligen
min ande, men mitt förstånd kommer ingen frukt åstad.

15. Vad följer då härav? Jo, jag skall väl bedja med anden, men jag
skall ock bedja med förståndet; jag skall väl lovsjunga med
anden, men jag skall ock lovsjunga med förståndet.
16. Eljest, om du lovar Gud med anden, huru skola de som sitta på de
olärdas plats då kunna säga sitt »amen» till din tacksägelse?
De förstå ju icke vad du säger.
17. Om än din tacksägelse är god, så bliva de andra dock icke
uppbyggda därav. --
18. Gud vare tack, jag talar tungomål mer än I alla;
19. och dock vill jag hellre i församlingen tala fem ord med mitt
förstånd, till undervisning jämväl för andra, än tio tusen ord i
tungomål.

20. Mina bröder, varen icke barn till förståndet; nej varen barn i
ondskan, men varen fullmogna till förståndet.
21. Det är skrivet i lagen:
»Genom människor med främmande tungomål
och genom främlingars läppar
skall jag tala till detta folk,
men icke ens så skola de höra på mig, säger Herren.»
22. Alltså äro »tungomålen» ett tecken, ej för dem som tro, utan för
dem som icke tro; profetian däremot är ett tecken, ej för dem
som icke tro, utan för dem som tro.
23. Om nu hela församlingen komme tillhopa till gemensamt möte, och
alla där talade tungomål, och så några som vore olärda komme
ditin, eller några som icke trodde, skulle då icke dessa säga
att I voren ifrån edra sinnen?
24. Om åter alla profeterade, och så någon som icke trodde, eller
som vore olärd komme ditin, då skulle denne känna sig avslöjad
av alla och av alla utrannsakad.
25. Vad som vore fördolt i hans hjärta bleve då uppenbart, och så
skulle han falla ned på sitt ansikte och tillbedja Gud och
betyga att »Gud verkligen är i eder».

26. Vad följer då härav, mina bröder? Jo, när I kommen tillsammans,
så har var och en något särskilt att meddela: den ene har en
psalm, den andre något till undervisning, en annan åter någon
uppenbarelse, en talar tungomål, en annan uttyder; allt detta må
nu ske så, att det länder till uppbyggelse.
27. Vill man tala tungomål, så må för var gång två eller högst tre
få tala, och av dessa en i sänder, och en må uttyda det.
28. Är ingen uttydare tillstädes, så må de tiga i församlingen och
tala allenast för sig själva och för Gud.

29. Av dem som vilja profetera må två eller tre få tala, och de
andra må döma om det som talas.
30. Men om någon annan som sitter där får en uppenbarelse, då må den
förste tiga.
31. Ty I kunnen alla få profetera, den ene efter den andre, så att
alla bliva undervisade och alla förmanade;
32. och profeters andar äro profeterna underdåniga.
33. Gud är ju icke oordningens Gud, utan fridens.

34. Såsom kvinnorna tiga i alla andra de heligas församlingar, så må
de ock tiga i edra församlingar. Det är dem icke tillstatt att
tala, utan de böra underordna sig, såsom lagen bjuder.
35. Vilja de hava upplysning om något, så må de hemma fråga sina
män; ty det är en skam för en kvinna att tala i församlingen. --
36. Eller är det från eder som Guds ord har utgått? Eller har det
kommit allenast till eder?

37. Om någon menar sig vara en profet eller en man med andegåva, så
må han ock inse att vad jag skriver till eder är Herrens bud.
38. Men vill någon icke inse detta, så vare det hans egen sak.

39. Alltså, mina bröder, varen ivriga att undfå profetians gåva och
förmenen ej heller någon att tala tungomål.
40. Men låten allt tillgå på höviskt sätt och med ordning.
*46/15 Paulus' första brev till korintierna, 15 Kapitlet
Paulus' första brev till korintierna, 15 Kapitlet

De dödas uppståndelse.

1. Mina bröder, jag vill påminna eder om det evangelium som jag
förkunnade för eder, som I jämväl togen emot, och som I ännu
stån kvar i,
2. genom vilket I ock bliven frälsta; jag vill påminna eder om huru
jag förkunnade det för eder, såframt I eljest hållen fast därvid
-- om nu icke så är att I förgäves haven kommit till tro.
3. Jag meddelade eder ju såsom ett huvudstycke vad jag själv hade
undfått: att Kristus dog för våra synder, enligt skrifterna,
4. och att han blev begraven, och att han har uppstått på tredje
dagen, enligt skrifterna,
5. och att han visade sig för Cefas och sedan för de tolv.
6. Därefter visade han sig för mer än fem hundra bröder på en gång,
av vilka de flesta ännu leva kvar, medan några äro avsomnade.
7. Därefter visade han sig för Jakob och sedan för alla apostlarna.
8. Allra sist visade han sig också för mig, som är att likna vid
ett ofullgånget foster.
9. Ty jag är den ringaste bland apostlarna, ja, icke ens värdig att
kallas apostel, jag som har förföljt Guds församling.
10. Men genom Guds nåd är jag vad jag är, och hans nåd mot mig har
icke varit fåfäng, utan jag har arbetat mer än de alla -- dock
icke jag, utan Guds nåd, som har varit med mig.

11. Det må nu vara jag eller de andra, så är det på det sättet vi
predika, och på det sättet I haven kommit till tro.

12. Om det nu predikas om Kristus att han har uppstått från de döda,
huru kunna då somliga bland eder säga att det icke finnes någon
uppståndelse från de döda?
13. Om det åter icke finnes någon uppståndelse från de döda, då har
icke heller Kristus uppstått.
14. Men om Kristus icke har uppstått, då är ju vår predikan fåfäng,
då är ock eder tro fåfäng;
15. då befinnas vi ock vara falska Guds vittnen, eftersom vi hava
vittnat mot Gud att han har uppväckt Kristus, som han icke har
uppväckt, om det är sant att döda icke uppstå.
16. Ja, om döda icke uppstå, så har ej heller Kristus uppstått.
17. Men om Kristus icke har uppstått, så är eder tro förgäves; I
ären då ännu kvar i edra synder.
18. Då hava ju ock de gått förlorade, som hava avsomnat i Kristus.
19. Om vi i detta livet hava i Kristus haft vårt hopp, och därav
intet bliver, då äro vi de mest ömkansvärda av alla människor.

20. Men nu har Kristus uppstått från de döda, såsom förstlingen av
de avsomnade.
21. Ty eftersom döden kom genom en människa, så kom ock genom en
människa de dödas uppståndelse.
22. Och såsom i Adam alla dö, så skola ock i Kristus alla göras
levande.
23. Men var och en i sin ordning: Kristus såsom förstlingen,
därnäst, vid Kristi tillkommelse, de som höra honom till.
24. Därefter kommer änden, då när han överlämnar riket åt Gud och
Fadern, sedan han från andevärldens alla furstar och alla
väldigheter och makter har tagit all deras makt.
25. Ty han måste regera
»till dess han har lagt alla sina fiender
under sina fötter».
26. Sist bland hans fiender bliver ock döden berövad all sin makt;
27. ty
»allt har han lagt under hans fötter».

Men när det heter att »allt är honom underlagt», då är
uppenbarligen den undantagen, som har lagt allt under honom.
28. Och sedan allt har blivit Sonen underlagt, då skall ock Sonen
själv giva sig under den som har lagt allt under honom. Och så
skall Gud bliva allt i alla.

29. Vad kunna annars de som låta döpa sig för de dödas skull vinna
därmed? Om så är att döda alls icke uppstå, varför låter man då
döpa sig för deras skull?
30. Och varför undsätta vi oss själva var stund för faror?
31. Ty -- så sant jag i Kristus Jesus, vår Herre, kan berömma mig av
eder, mina bröder -- jag lider döden dag efter dag.
32. Om jag hade tänkt såsom människor pläga tänka, när jag i Efesus
kämpade mot vilddjuren, vad gagnade mig då det jag gjorde? Om
döda icke uppstå -- »låtom oss då äta och dricka, ty i morgon
måste vi dö».

33. Faren icke vilse:
»För goda seder dåligt sällskap är fördärv.»
34. Vaknen upp till rätt nykterhet, och synden icke. Somliga finnas
ju, som leva i okunnighet om Gud; eder till blygd säger jag
detta.

35. Nu torde någon fråga: »På vad sätt uppstå då de döda, och med
hurudan kropp skola de träda fram?»
36. Du oförståndige! Det frö du sår, det får ju icke liv, om det
icke först har dött.
37. Och när du sår, då är det du sår icke den växt som en gång skall
komma upp, utan ett naket korn, kanhända ett vetekorn, kanhända
något annat.
38. Men Gud giver det en kropp, en sådan som han vill, och åt vart
frö dess särskilda kropp.
39. Icke allt kött är av samma slag, utan människors har sin art,
boskapsdjurs kött en annan art, fåglars kött åter en annan,
fiskars återigen en annan.
40. Så finnas ock både himmelska kroppar och jordiska kroppar, men
de himmelska kropparnas härlighet är av ett slag, de jordiska
kropparnas av ett annat slag.
41. En härlighet har solen, en annan härlighet har månen, åter en
annan härlighet hava stjärnorna; ja, den ena stjärnan är icke
lik den andra i härlighet. --
42. Så är det ock med de dödas uppståndelse: vad som bliver sått
förgängligt, det uppstår oförgängligt;
43. vad som bliver sått i ringhet, det uppstår i härlighet; vad som
bliver sått i svaghet, det uppstår i kraft;
44. här sås en »själisk»[1] kropp, där uppstår en andlig kropp. Så
visst som det finnes en »själisk» kropp, så visst finnes det ock
en andlig.
45. Så är ock skrivet: »Den första människan, Adam, blev en levande
varelse med själ.» Den siste Adam åter blev en levandegörande
ande.
46. Men icke det andliga är det första, utan det »själiska»; sedan
kommer det andliga.
47. Den första människan var av jorden och jordisk, den andra
människan är av himmelen.
48. Sådan som den jordiska var, sådana äro ock de jordiska; och
sådan som den himmelska är, sådana äro ock de himmelska.
49. Och såsom vi hava burit den jordiskas gestalt, så skola vi ock
bära den himmelskas gestalt.

50. Mina bröder, vad jag nu vill säga är detta, att kött och blod
icke kunna få Guds rike till arvedel; ej heller får
förgängligheten oförgängligheten till arvedel.
51. Se, jag säger eder en hemlighet: Vi skola icke alla avsomna, men
alla skola vi bliva förvandlade,
52. och det i ett nu, i ett ögonblick, vid den sista basunens ljud.
Ty basunen skall ljuda, och de döda skola uppstå till
oförgänglighet, och då skola vi bliva förvandlade.
53. Ty detta förgängliga måste ikläda sig oförgänglighet, och
detta dödliga ikläda sig odödlighet.
54. Men när detta förgängliga har iklätt sig oförgänglighet, och
detta dödliga har iklätt sig odödlighet, då skall det ord
fullbordas, som står skrivet: »Döden är uppslukad och seger
vunnen.»
55. Du död, var är din seger? Du död, var är din udd?
56. Dödens udd är synden, och syndens makt kommer av lagen.
57. Men Gud vare tack, som giver oss segern genom vår Herre Jesus
Kristus!

58. Alltså, mina älskade bröder, varen fasta, orubbliga, alltid
överflödande i Herrens verk, eftersom I veten att edert arbete
icke är fåfängt i Herren.

[1] Se Själisk i Ordförkl.
*46/16 Paulus' första brev till korintierna, 16 Kapitlet
Paulus' första brev till korintierna, 16 Kapitlet

Insamlingen åt de kristna i Jerusalem.
Apostelns tillämnade resor. Personliga
meddelanden. Hälsningar och slutönskan.

1. Vad nu angår insamlingen till de heliga, så mån I förfara på
samma sätt som jag har förordnat för församlingarna i Galatien.
2. Var och en av eder må spara ihop vad han får tillfälle till, och
på första dagen i var vecka må han lägga av detta hemma hos sig,
så att insamlingen icke göres först vid min ankomst.
3. Men när jag kommer, skall jag sända åstad de män som I själva
pröven vara lämpliga, med brev till Jerusalem, för att där
frambära eder kärleksgåva.
4. Och om saken befinnes vara värd att också jag reser, så skola de
få åtfölja mig.

5. Jag tänker nämligen komma till eder, sedan jag har farit genom
Macedonien. Ty Macedonien vill jag allenast fara igenom,
6. men hos eder skall jag kanhända stanna något, möjligen vintern
över, för att I därefter mån hjälpa mig till vägs, dit jag kan
vilja begiva mig.
7. Jag vill icke besöka eder nu strax, på genomresa, ty jag hoppas
att någon tid få stanna hos eder, om Herren så tillstädjer.
8. Men i Efesus vill jag stanna ända till pingst.
9. Ty en dörr till stor och fruktbärande verksamhet har öppnats för
mig; jag har ock många motståndare.

10. Men när Timoteus kommer, så sen till, att han utan fruktan må
kunna vistas hos eder. Han utför ju Herrens verk, han såväl som
jag;
11. må därför ingen förakta honom. Hjälpen honom sedan till vägs i
frid, så att han kommer åter till mig; ty jag väntar honom med
bröderna.

12. Vad angår brodern Apollos, så har jag ivrigt uppmanat honom att
med de andra bröderna begiva sig till eder. Han var dock alls
icke hågad att komma just nu; men när det bliver honom lägligt,
skall han komma.

13. Vaken, stån fasta i tron, skicken eder såsom män, varen starka.
14. Låten allt hos eder ske i kärlek.

15. Mina bröder, jag vill giva eder en förmaning: I kännen ju
Stefanas' husfolk och veten att de äro förstlingen i Akaja, och
att de hava ägnat sig åt de heligas tjänst;
16. därför mån I å eder sida underordna eder under dessa män och
under envar som bistår dem i deras arbete och själv gör sig
möda.
17. Jag gläder mig över att Stefanas och Fortunatus och Akaikus hava
kommit hit, ty dessa hava givit mig ersättning för vad jag har
måst sakna genom att vara skild från eder;
18. de hava vederkvickt min ande såväl som eder ande. Så lären eder
nu att rätt uppskatta sådana män.

19. Församlingarna i provinsen Asien hälsar eder. Akvila och
Priska, tillika med den församling som kommer tillhopa i deras
hus, hälsa eder mycket i Herren.
20. Ja, alla bröderna hälsa eder. Hälsen varandra med en helig
kyss.

21. Här skriver jag, Paulus, min hälsning med egen hand.

22. Om någon icke har Herren kär, så vare han förbannad.

Marana, ta![1]

23. Herren Jesu nåd vare med eder.
24. Min kärlek är med eder alla, i Kristus Jesus.

[1] Arameiska ord, som betyda: »Du vår Herre, kom!» -- Jämför Upp.
22:20.
@c -*-1917-*-
*47/ Paulus' andra brev till korintierna
*47/01 Paulus' andra brev till korintierna, 1 Kapitlet
Paulus' andra brev till korintierna, 1 Kapitlet

Paulus hälsar de kristna i Korint,
tackar Gud för den tröst han har undfått
och för räddning ur en dödsfara, omtalar
varför han icke har stått fast vid sitt
beslut att taga vägen till Macedonien
över Korint.

1. Paulus, genom Guds vilja Kristi Jesu apostel, så ock brodern
Timoteus, hälsar den Guds församling som finnes i Korint, och
tillika alla de heliga som finnas i hela Akaja.
2. Nåd vare med eder och frid ifrån Gud, vår Fader, och Herren
Jesus Kristus.

3. Lovad vare vår Herres, Jesu Kristi, Gud och Fader,
barmhärtighetens Fader och all trösts Gud,
4. han som tröstar oss i all vår nöd, så att vi genom den tröst vi
själva undfå av Gud kunna trösta dem som äro stadda i allahanda
nöd.
@c Två biblar av fyra konsulterade tycker att det ska stå
@c "Kristus-lidanden" i stället för "Kristuslidanden". Den äldsta av
@c dem (1922) tycker Kristuslidanden, så det får stå så.
5. Ty såsom Kristuslidanden till överflöd komma över oss, så kommer
ock genom Kristus tröst till oss i överflödande mått.
6. Men drabbas vi av nöd, så sker detta till tröst och frälsning
för eder. Undfå vi däremot tröst, så sker ock detta till tröst
för eder, en tröst som skall visa sin kraft däri, att I
ståndaktigt uthärden samma lidanden som vi utstå. Och det hopp
vi hysa i fråga om eder är fast,
7. ty vi veta att såsom I delen våra lidanden, så delen I ock den
tröst vi undfå.

8. Vi vilja nämligen icke lämna eder, käre bröder, i okunnighet om
vilken nöd vi fingo utstå i provinsen Asien, och huru övermåttan
svårt det blev oss, utöver vår förmåga, så att vi till och med
misströstade om livet.
9. Ja, vi hade redan i vårt inre likasom fått vår dödsdom, för att
vi icke skulle förtrösta på oss själva, utan på Gud, som
uppväcker de döda.
10. Och ur en sådan dödsnöd frälste han oss, och han skall än vidare
frälsa oss; ja, till honom hava vi satt vårt hopp att han allt
framgent skall frälsa oss.
11. Också I stån oss ju bi med eder förbön. Och så skola många
hembära tacksägelse för oss, för den nåd som genom mångas böner
har kommit oss till del.

12. Ty vad vi kunna berömma oss av, och vad vårt samvete bär oss
vittnesbörd om, det är att vi i denna världen hava vandrat i
Guds helighet och renhet, icke ledda av köttslig vishet, utan av
Guds nåd; så framför allt i vårt förhållande till eder.
13. Ty i vad vi skriva till eder ligger icke något annat än just vad
I läsen och väl kunnen förstå. Och jag hoppas att I skolen
komma att till fullo förstå
14. vad I redan nu delvis förstån om oss: att vi äro eder
berömmelse, likasom I ären vår berömmelse, på vår Herre Jesu
dag.

15. Och i denna tillförsikt tänkte jag komma först till eder, för
att I skullen få ännu ett kärleksbevis.
16. Genom eder stad ville jag alltså taga vägen till Macedonien, och
jag skulle sedan från Macedonien återigen komma till eder, för
att då av eder utrustas för resan till Judeen.
17. Så tänkte jag; och icke har jag väl därför nu handlat i
vankelmod? Eller plägar jag kanhända fatta mina beslut efter
köttet, så att vad jag säger är på samma gång »ja, ja» och »nej,
nej»?
18. Ingalunda; så sant Gud är trofast, vad vi tala till eder är icke
»ja och nej».
19. Guds Son, Jesus Kristus, han som bland eder har blivit predikad
genom oss -- genom mig och Silvanus och Timoteus -- han kom ju
icke såsom »ja och nej», utan »ja» har kommit i och genom honom.
20. Ty Guds löften, så många de äro, hava i honom fått sitt »ja»;
därför få de ock genom honom sitt »amen», på det att Gud må
bliva ärad genom oss.
21. Men den som befäster oss såväl som eder i Kristus, och den som
har smort oss, det är Gud,
22. han som har låtit oss undfå sitt insegel och givit oss Anden
till en underpant i våra hjärtan.

23. Jag kallar Gud till vittne över min själ, att det är av
skonsamhet mot eder som jag ännu icke har kommit till Korint.
24. (Detta säger jag icke, som om vi vore herrar över eder tro;
fastmer äro vi edra medarbetare till att bereda eder glädje, ty
i tron stån I fasta.)
2:1. [1]
2:2. [1]
2:3. [1]
2:4. [1]

[1] 2 Kor 2:1--4 hör egentligen hit, men återfinns nedan. --Red för
den elektroniska utgåvan
*47/02 Paulus' andra brev till korintierna, 2 Kapitlet
1. Jag satte mig nämligen i sinnet att jag icke åter skulle komma
till eder med bedrövelse.
2. Ty om jag bedrövade eder, vem skulle då bereda mig glädje?
Månne någon annan än den som genom mig hade blivit bedrövad?
3. Och vad jag skrev, det skrev jag, för att jag icke vid min
ankomst skulle få bedrövelse från dem som jag borde få glädje
av. Ty jag har den tillförsikten till eder alla, att min glädje
är allas eder glädje.
4. Och det var i stor nöd och hjärteångest, under många tårar, som
jag skrev till eder, icke för att I skullen bliva bedrövade,
utan för att I skullen förstå den synnerliga kärlek som jag har
till eder.

Paulus' andra brev till korintierna, 2 Kapitlet

Paulus förklarar att en viss syndare må
efter utståndet straff få förlåtelse;
han tackar Gud, som låter evangelium gå
fram i segertåg, omgivet av Kristi
kunskaps rökelsedoft, till vars
spridande Paulus har undfått skicklighet
av Gud.

5. Men om en viss man har vållat bedrövelse, så är det icke
särskilt mig han har bedrövat, utan eder alla, i någon mån --
för att jag nu icke skall tala för strängt.
6. Nu är det likväl nog med den näpst som han har fått mottaga från
de flesta bland eder.
7. I mån alltså nu tvärtom snarare förlåta och trösta honom, så att
han icke till äventyrs går under genom sin alltför stora
bedrövelse.
8. Därför uppmanar jag eder att fatta gemensamt beslut om att
bemöta honom med kärlek.
9. Ty när jag skrev, var det just för att få veta huru I skullen
hålla provet, huruvida I voren lydiga i allting.
10. Den som I förlåten något, honom förlåter ock jag, likasom jag
också förut, om jag har haft något att förlåta, har inför Kristi
ansikte förlåtit det för eder skull.
11. Jag vill nämligen icke att vi skola lida förfång av Satan; ty
vad han har i sinnet, därom äro vi icke i okunnighet.

12. Jag kom till Troas för att förkunna evangelium om Kristus, och
en dörr till verksamhet i Herren öppnades för mig;
13. men jag fick ingen ro i min ande, ty jag fann icke där min
broder Titus. Jag tog då avsked av dem som voro där och begav
mig till Macedonien.

14. Men Gud vare tack, som i Kristus alltid för oss fram i segertåg
och genom oss allestädes utbreder hans kunskaps vällukt!
15. Ty vi äro en Kristi välluktande rökelse inför Gud, både ibland
dem som bliva frälsta och ibland dem som gå förlorade.
16. För dessa senare äro vi en lukt från död till död; för de förra
äro vi en lukt från liv till liv.

Vem är nu skicklig härtill?
17. Jo, vi förfalska ju icke av vinningslystnad Guds ord, såsom så
många andra göra; utan av rent sinne, drivna av Gud, förkunna vi
ordet i Kristus, inför Gud.
*47/03 Paulus' andra brev till korintierna, 3 Kapitlet
Paulus' andra brev till korintierna, 3 Kapitlet

Korintierna själva äro ett
anbefallningsbrev för Paulus. Det nya
och det gamla förbundets ämbeten.

1. Begynna vi nu åter att anbefalla oss själva? Eller behöva vi
kanhända, såsom somliga, ett anbefallningsbrev till eder? Eller
kanhända ifrån eder?
2. Nej, I ären själva vårt brev, ett brev som är inskrivet i våra
hjärtan, känt och läst av alla människor.
3. Ty det är uppenbart att I ären ett Kristus-brev, avfattat genom
oss, skrivet icke med bläck, utan med den levande Gudens Ande,
icke på tavlor av sten, utan på tavlor av kött, på
människohjärtan.

4. En sådan tillförsikt hava vi genom Kristus till Gud.
5. Icke som om vi av oss själva vore skickliga att tänka ut något,
såsom komme det från oss själva, utan den skicklighet vi hava
kommer från Gud,
6. som också har gjort oss skickliga till att vara tjänare åt ett
nytt förbund, ett som icke är bokstav, utan är ande; ty
bokstaven dödar, men Anden gör levande.

7. Om nu redan dödens ämbete, som var med bokstäver inristat på
stenar, framträdde i härlighet, så att Israels barn icke kunde
se på Moses' ansikte för hans ansiktes härlighets skull, vilken
dock var försvinnande,
8. huru mycket större härlighet skall då icke Andens ämbete hava!
9. Ty om redan fördömelsens ämbete var härligt, så måste
rättfärdighetens ämbete ännu mycket mer överflöda av härlighet.
10. Ja, en så översvinnlig härlighet har detta ämbete, att vad som
förr hade härlighet här visar sig vara utan all härlighet.
11. Ty om redan det som var försvinnande framträdde i härlighet, så
måste det som bliver beståndande hava en ännu mycket större
härlighet.

12. Då vi nu hava ett sådant hopp, gå vi helt öppet till väga
13. och göra icke såsom Moses, vilken hängde ett täckelse för sitt
ansikte, så att Israels barn icke kunde se huru det som var
försvinnande tog en ände.
14. Men deras sinnen blevo förstockade. När det gamla förbundets
skrifter föreläsas, hänger ju ännu i denna dag samma täckelse
oborttaget kvar; ty först i Kristus försvinner det.
15. Ja, ännu i dag hänger ett täckelse över deras hjärtan, då Moses
föreläses.
16. Men när de en gång omvända sig till Herren, tages täckelset
bort.
17. Och Herren är Anden, och där Herrens Ande är, där är frihet.
18. Men vi alla som med avhöljt ansikte återspegla Herrens
härlighet, vi förvandlas till hans avbilder, i det vi stiga från
den ena härligheten till den andra, såsom när den Herre verkar,
som själv är ande.
*47/04 Paulus' andra brev till korintierna, 4 Kapitlet
Paulus' andra brev till korintierna, 4 Kapitlet

Paulus förkunnar evangelium frimodigt,
rent och klart, under bedrövelser och
faror, men med kraft från Gud och med
hopp om en stundande, översvinnlig
härlighet.

1. Därför, då vi nu, genom den barmhärtighet som har vederfarits
oss, hava detta ämbete, så fälla vi icke modet.
2. Nej, vi hava frånsagt oss allt skamligt hemlighetsväsen och gå
icke illfundigt till väga, ej heller förfalska vi Guds ord, utan
framlägga öppet sanningen och anbefalla oss så, inför Gud, hos
var människas samvete.
3. Och om vårt evangelium nu verkligen är bortskymt av ett
täckelse, så finnes det täckelset hos dem som gå förlorade.
4. Ty de otrognas sinnen har denna tidsålders gud så förblindat,
att de icke se det sken som utgår från evangelium om Kristi,
Guds egen avbilds, härlighet.
5. Vi predika ju icke oss själva, utan Kristus Jesus såsom Herre,
och oss såsom tjänare åt eder, för Jesu skull.
6. Ty den Gud som sade: »Ljus skall lysa fram ur mörkret», han är
den som har låtit ljus gå upp i våra hjärtan, för att kunskapen
om Guds härlighet, som strålar fram i Kristi ansikte, skall
kunna sprida sitt sken.

7. Men denna skatt hava vi i lerkärl, för att den översvinnliga
kraften skall befinnas vara Guds och icke något som kommer från
oss.
8. Vi äro på allt sätt i trångmål, dock icke utan utväg; vi äro
rådvilla, dock icke rådlösa;
9. vi äro förföljda, dock icke givna till spillo; vi äro slagna
till marken, dock icke förlorade.
10. Alltid bära vi Jesu dödsmärken på vår kropp, för att också Jesu
liv skall bliva uppenbarat i vår kropp.
11. Ja, ännu medan vi leva, överlämnas vi för Jesu skull beständigt
åt döden, på det att ock Jesu liv må bliva uppenbarat i vårt
dödliga kött.

12. Så utför nu döden sitt verk i oss, men i eder verkar livet.
13. Men såsom det är skrivet: »Jag tror, därför talar jag ock», så
tro också vi, eftersom vi hava samma trons Ande; därför tala vi
ock,
14. ty vi veta att han som uppväckte Herren Jesus, han skall ock
uppväcka oss med Jesus och ställa oss inför sig tillsammans med
eder.
15. Allt sker nämligen för eder skull, på det att nåden, genom att
komma allt flera till del, må bliva så mycket större och verka
en allt mer överflödande tacksägelse, Gud till ära.

16. Därför fälla vi icke modet; om ock vår utvärtes människa förgås,
så förnyas likväl vår invärtes människa dag efter dag.
17. Ty vår bedrövelse, som varar ett ögonblick och väger föga,
bereder åt oss, i översvinnligen rikt mått, en härlighet som
väger översvinnligen tungt och varar i evighet --
18. åt oss som icke hava till ögonmärke de ting som synas, utan dem
som icke synas; ty de ting som synas, de vara allenast en tid,
med de som icke synas, de vara i evighet.
*47/05 Paulus' andra brev till korintierna, 5 Kapitlet
Paulus' andra brev till korintierna, 5 Kapitlet

Vår jordiska kroppshydda skall utbytas
mot en himmelsk. Under väntan på denna
förvaltar Paulus sitt ämbete med gott
mod, till Guds ära och församlingens
bästa, i tro på den uppståndne, på en ny
skapelse och på försoning med Gud genom
Kristus.

1. Ty vi veta, att om vår kroppshydda, vår jordiska boning,
nedbrytes, så hava vi en byggnad som kommer från Gud, en boning
som icke är gjord med händer, en evig boning i himmelen.
2. Därför sucka vi ju ock av längtan att få överkläda oss med vår
himmelska hydda;
3. ty hava vi en gång iklätt oss denna, skola vi sedan icke komma
att befinnas nakna.
4. Ja, vi som ännu leva här i kroppshyddan, vi sucka och äro
betungade, eftersom vi skulle vilja undgå att avkläda oss och i
stället få överkläda oss, så att det som är dödligt bleve
uppslukat av livet.
5. Och den som har berett oss till just detta, det är Gud, som till
en underpant har givit oss Anden.

6. Så äro vi då alltid vid gott mod. Vi veta väl att vi äro borta
ifrån Herren, så länge vi äro hemma i kroppen;
7. ty vi vandra här i tro och icke i åskådning.
8. Men vi äro vid gott mod och skulle helst vilja flytta bort ifrån
kroppen och komma hem till Herren.
9. Därför söka vi ock vår ära i att vara honom till behag, vare sig
vi äro hemma eller borta.
10. Ty vi måste alla, sådana vi äro, träda fram inför Kristi
domstol, för att var och en skall få igen sitt jordelivs
gärningar, alltefter som han har handlat, vare sig han har gjort
gott eller ont.

11. Då vi alltså veta vad det är att frukta Herren, söka vi att
»vinna människor», men för Gud är det uppenbart hurudana vi äro;
och jag hoppas att det också är uppenbart för edra samveten.

12. Vi vilja nu ingalunda åter anbefalla oss själva hos eder, men vi
vilja giva eder en anledning att berömma eder i fråga om oss, så
att I haven något att svara dem som berömma sig av utvärtes ting
och icke av vad som är i hjärtat.
13. Ty om vi hava varit »från våra sinnen», så har det varit i Guds
tjänst; om vi åter äro vid lugn besinning, så är det eder till
godo.
14. Ty Kristi kärlek tvingar oss, eftersom vi tänka så: en har dött
för alla, alltså hava de alla dött.
15. Och han har dött för alla, på det att de som leva icke mer må
leva för sig själva, utan leva för honom som har dött och
uppstått för dem.

16. Allt ifrån denna tid veta vi därför för vår del icke av någon
efter köttet. Och om vi än efter köttet hade lärt känna
Kristus, så känna vi honom nu icke mer på det sättet.
17. Alltså, om någon är i Kristus, så är han en ny skapelse. Det
gamla är förgånget; se, något nytt har kommit!
18. Men alltsammans kommer från Gud, som har försonat oss med sig
själv genom Kristus och givit åt oss försoningens ämbete.
19. Ty det var Gud som i Kristus försonade världen med sig själv;
han tillräknar icke människorna deras synder, och han har
betrott oss med försoningens ord.
20. Å Kristi vägnar äro vi alltså sändebud; det är Gud som förmanar
genom oss. Vi bedja å Kristi vägnar: Låten försona eder med
Gud.
21. Den som icke visste av någon synd, honom har han för oss gjort
till synd, på det att vi i honom må bliva rättfärdighet från
Gud.
*47/06 Paulus' andra brev till korintierna, 6 Kapitlet
Paulus' andra brev till korintierna, 6 Kapitlet

Paulus förmanar korintierna att rätt
mottaga Guds nåd, framhåller huru han
själv under många lidanden har bevisat
sig såsom Guds tjänare, bjuder dem att
skilja sig ifrån de otrogna och att
beflita sig om renhet.

1. Men såsom medarbetare förmana vi eder ock att icke så mottaga
Guds nåd, att det bliver utan frukt.
2. Han säger ju:
»Jag bönhör dig i behaglig tid,
och jag hjälper dig på frälsningens dag.»
Se, nu är den välbehagliga tiden; se, nu är frälsningens dag.

3. Härvid vilja vi icke i något stycke vara till någon anstöt, på
det att vårt ämbete icke må bliva smädat.
4. Fastmer vilja vi i allting bevisa oss såsom Guds tjänare, i
mycken ståndaktighet, under bedrövelse och nöd och ångest,
5. under hugg och slag, under fångenskap och upprorslarm, under
mödor, vakor och svält,
6. i renhet, i kunskap, i tålamod och godhet, i helig ande, i
oskrymtad kärlek,
7. med sanning i vårt tal, med kraft från Gud, med rättfärdighetens
vapen både i högra handen och i vänstra,
8. under ära och smälek, under ont rykte och gott rykte, såsom
villolärare, då vi dock äro sannfärdiga,
9. såsom okända, fastän vi äro väl kända, såsom döende, men se, vi
leva, såsom tuktade, men likväl icke till döds,
10. såsom bedrövade, men dock alltid glada, såsom fattiga, medan vi
dock göra många rika, såsom utblottade på allt, men likväl
ägande allt.

11. Vi hava nu upplåtit vår mun och talat öppet till eder, I
korintier. Vårt hjärta har vidgat sig för eder.
12. Ja, det rum I haven i vårt inre är icke litet, men i edra
hjärtan är allenast litet rum.
13. Given oss då lika för lika -- om jag nu får tala såsom till barn
-- ja, vidgen också I edra hjärtan.

14. Gån icke i ok tillsammans med dem som icke tro; det bleve omaka
par. Vad har väl rättfärdighet att skaffa med orättfärdighet,
eller vilken gemenskap har ljus med mörker?
15. Huru förlika sig Kristus och Beliar, eller vad delaktighet har
den som tror med den som icke tror?
16. Eller huru låter ett Guds tempel förena sig med avgudar? Vi äro
ju ett den levande Gudens tempel, ty Gud har sagt: »Jag skall bo
i dem och vandra ibland dem; jag skall vara deras Gud, och de
skola vara mitt folk.»
17. Alltså: »Gån ut ifrån dem och skiljen eder ifrån dem, säger
Herren; kommen icke vid det orent är. Då skall jag taga emot
eder
18. och vara en Fader för eder; och I skolen vara mina söner och
döttrar, säger Herren, den Allsmäktige.»

7:1. [1]

[1] 2 Kor 7:1 hör egentligen hit, men återfinns nedan. --Red för den
elektroniska utgåvan.
*47/07 Paulus' andra brev till korintierna, 7 Kapitlet

1. Då vi nu hava dessa löften, mina älskade, så låtom oss rena oss
från allt som befläckar vare sig kött eller ande, i det vi
fullborda vår helgelse i Guds fruktan.

Paulus' andra brev till korintierna, 7 Kapitlet

Paulus gläder sig över de vittnesbörd om
korintiernas tillgivenhet och lydnad som
han har mottagit genom Titus.

2. Bereden oss ett rum i edra hjärtan; vi hava icke handlat orätt
mot någon, icke varit någon till skada, icke gjort någon något
förfång. --
3. Jag säger icke detta för att döma eder; jag har ju redan sagt
att I haven ett rum i vårt hjärta, så att vi skola både dö och
leva med varandra.
4. Stor är den tillit som jag har till eder, mycket berömmer jag
mig av eder; jag har fått hugnad i fullt mått och glädje i rikt
överflöd, mitt i allt vårt betryck.

5. Ty väl fingo vi till köttet ingen ro, icke ens sedan vi hade
kommit till Macedonien, utan vi voro på allt sätt i trångmål,
utifrån genom strider, inom oss genom farhågor;
6. men Gud, som tröstar dem som äro betryckta, han tröstade oss
genom Titus' ankomst,
7. och icke allenast genom hans ankomst, utan ock därigenom att han
hade fått så mycken hugnad av eder. Han omtalade nämligen för
oss eder längtan, eder klagan, eder iver i fråga om mig; och så
gladde jag mig ännu mer.

8. Ty om jag ock bedrövade eder genom mitt brev, så ångrar jag nu
icke detta. Nej, om jag förut ångrade det -- eftersom jag ser
att det brevet har bedrövat eder, låt vara allenast för en liten
tid --
9. så gläder jag mig nu i stället, icke därför att I bleven
bedrövade, utan därför att eder bedrövelse lände eder till
bättring. Det var ju efter Guds sinne som I bleven bedrövade,
och I haven alltså icke genom oss lidit någon skada.
10. Ty den bedrövelse som är efter Guds sinne kommer åstad en
bättring som leder till frälsning, och som man icke ångrar; men
världens bedrövelse kommer åstad död.
11. Se, just detta, att I bleven bedrövade efter Guds sinne, huru
mycket nit har det icke framkallat hos eder, ja, huru många
ursäkter, huru stor förtrytelse, huru mycken fruktan, huru
mycken längtan, huru mycken iver, huru många bestraffningar! På
allt sätt haven I bevisat att I viljen vara rena i den sak det
här gäller. --
12. Om jag skrev till eder, så skedde detta alltså icke för den mans
skull, som hade gjort orätt, ej heller för den mans skull, som
hade lidit orätt, utan på det att edert nit för oss skulle bliva
uppenbart bland eder själva inför Gud.

13. Så hava vi nu fått hugnad. Och till den hugnad, som vi redan
för egen del fingo, kom den ännu mer överflödande glädje som
bereddes oss av den glädje Titus hade fått. Ty hans ande har
fått vederkvickelse genom eder alla.
14. Och om jag inför honom har berömt mig något i fråga om eder, så
har jag icke kommit på skam därmed; utan likasom vi eljest i
allting hava talat sanning inför eder, så har också det som vi
inför Titus hava sagt till eder berömmelse visat sig vara
sanning.
15. Och hans hjärta överflödar ännu mer av kärlek till eder, då han
nu påminner sig allas eder lydnad, huru I villigt togen emot
honom, med fruktan och bävan.

16. Jag gläder mig över att jag, i allt vad eder angår, kan vara vid
gott mod.
*47/08 Paulus' andra brev till korintierna, 8 Kapitlet
Paulus' andra brev till korintierna, 8 Kapitlet

Paulus uppmanar korintierna att deltaga i
en insamling för de kristna i Jerusalem.
Titus, som nu sändes för att uppbära
deras bidrag, anbefalles, jämte sina två
följeslagare, åt församlingen.

1. Vi vilja meddela eder, käre bröder, huru Guds nåd har verkat i
Macedoniens församlingar.
2. Fastän de hava varit prövade av svår nöd, har deras överflödande
glädje, mitt under deras djupa fattigdom, så flödat över, att de
av gott hjärta hava givit rikliga gåvor.
3. Ty de hava givit efter sin förmåga, ja, över sin förmåga, och
det självmant; därom kan jag vittna.
4. Mycket enträget bådo de oss om den ynnesten att få vara med om
understödet åt de heliga.
5. Och de gåvo icke allenast vad vi hade hoppats, utan sig själva
gåvo de, först och främst åt Herren, och så åt oss, genom Guds
vilja.
6. Så kunde vi uppmana Titus att han skulle fortsätta såsom han
hade begynt och föra jämväl detta kärleksverk bland eder till
fullbordan.
7. Ja, då I nu utmärken eder i alla stycken: i tro, i tal, i
kunskap, i allsköns nit, i kärlek, den kärlek som av eder har
blivit oss bevisad, så mån I se till, att I också utmärken eder
i detta kärleksverk.

8. Detta säger jag dock icke såsom en befallning, utan därför att
jag, genom att framhålla andras nit, vill pröva om också eder
kärlek är äkta.
9. I kännen ju vår Herres, Jesu Kristi, nåd, huru han, som var rik,
likväl blev fattig för eder skull, på det att I genom hans
fattigdom skullen bliva rika.
10. Det är allenast ett råd som jag härmed giver. Ty detta kan vara
nyttigt för eder. I voren ju före de andra -- redan under förra
året -- icke allenast när det gällde att sätta saken i verket,
utan till och med när det gällde att besluta sig för den.
11. Fullborden nu ock edert verk, så att I, som voren så villiga att
besluta det, jämväl, i mån av edra tillgångar, fören det till
fullbordan.
12. Ty om den goda viljan är för handen, så bliver den välbehaglig
med de tillgångar den har och bedömes ej efter vad den icke har.
13. Ty meningen är icke att andra skola hava lättnad och I själva
lida nöd. Nej, en utjämning skall ske,
14. så att edert överflöd denna gång kommer deras brist till hjälp,
för att en annan gång deras överflöd skall komma eder brist till
hjälp. Så skall en utjämning ske,
15. efter skriftens ord: »Den som hade samlat mycket hade intet till
överlopps, och den som hade samlat litet, honom fattades intet.»

16. Gud vare tack, som också i Titus' hjärta ingiver samma nit för
eder.
17. Ty han mottog villigt vår uppmaning; ja, han var så nitisk, att
han nu självmant far åstad till eder.

18. Med honom sända vi ock här en broder som i alla våra
församlingar prisas för sitt nit om evangelium;
19. dessutom har han ock av församlingarna blivit utvald att vara
vår följeslagare, när vi skola begiva oss åstad med den
kärleksgåva som nu genom vår försorg kommer till stånd, Herren
till ära och såsom ett vittnesbörd om vår goda vilja.
20. Därmed vilja vi förebygga att man talar illa om oss, i vad som
rör det rikliga sammanskott som nu genom vår försorg kommer till
stånd.
21. Ty vi vinnlägga oss om vad som är gott icke allenast inför
Herren, utan ock inför människor.

22. Jämte dessa sända vi en annan av våra bröder, vilkens nit vi
ofta och i många stycken hava funnit hålla provet, och som nu på
grund av sin stora tillit till eder är ännu mycket mer nitisk.

23. Om jag nu har anbefallt Titus, så mån I besinna att han är min
medbroder och min medarbetare till edert bästa; och om jag har
skrivit om andra våra bröder, så mån I besinna att de äro
församlingssändebud och Kristi ära.
24. Given alltså inför församlingarna bevis på eder kärlek, och
därmed också på sanningen av det som vi inför dem hava sagt till
eder berömmelse.
*47/09 Paulus' andra brev till korintierna, 9 Kapitlet
Paulus' andra brev till korintierna, 9 Kapitlet

Ytterligare uppmaningar till korintierna
att lämna bidrag till understödet åt de
kristna i Jerusalem.

1. Om understödet till de heliga är det nu visserligen överflödigt
att jag här skriver till eder;
2. jag känner ju eder goda vilja, och av den plägar jag, i fråga om
eder, berömma mig inför macedonierna, i det jag omtalar att
Akaja ända sedan förra året har varit redo, och att det är just
edert nit som har eggat så många andra.
3. Likväl sänder jag nu åstad dessa bröder, för att det som jag har
sagt till eder berömmelse icke skall i denna del befinnas hava
varit tomt tal. Ty, såsom jag förut har sagt, jag vill att I
skolen vara redo.
4. Eljest, om några macedonier komma med mig och finna eder
oberedda, kunna vi -- för att icke säga I -- till äventyrs komma
på skam med vår tillförsikt i denna sak.
5. Jag har därför funnit det vara nödvändigt att uppmana bröderna
att i förväg begiva sig till eder och förbereda den rikliga
»välsignelsegåva» som I redan haven utlovat. De skola laga att
denna är tillreds såsom en riklig gåva, och icke såsom en gåva i
njugghet.

6. Besinnen detta: den som sår sparsamt, han skall ock skörda
sparsamt; men den som sår rikligt, han skall ock skörda riklig
välsignelse.

7. Var och en give efter som han har känt sig manad i sitt hjärta,
icke med olust eller av tvång, ty »Gud älskar en glad givare».

8. Men Gud är mäktig att i överflödande mått låta all nåd komma
eder till del, så att I alltid i allo haven allt till fyllest
och i överflöd kunnen giva till allt gott verk,
9. efter skriftens ord:
»Han utströr, han giver åt de fattiga,
hans rättfärdighet förbliver evinnerligen.»
10. Och han som giver såningsmannen »säd till att så och bröd till
att äta», han skall ock giva eder utsädet och låta det föröka
sig och skall bereda växt åt eder rättfärdighets frukt.
11. I skolen bliva så rika på allt, att I av gott hjärta kunnen giva
allahanda gåvor, vilka, när de överlämnas genom oss, skola
framkalla tacksägelse till Gud.
12. Ty det understöd, som kommer till stånd genom denna eder tjänst,
skall icke allenast avhjälpa de heligas brist, utan verka ännu
långt mer genom att framkalla många tacksägelser till Gud.
13. De skola nämligen, därför att I visen eder så väl hålla provet i
fråga om detta understöd, komma att prisa Gud för att I med så
lydaktigt sinne bekännen eder till Kristi evangelium och av så
gott hjärta visen dem och alla andra edert deltagande.
14. De skola ock själva bedja för eder och längta efter eder, för
den Guds nåds skull, som i så översvinnligen rikt mått beskäres
eder.

15. Ja, Gud vare tack för hans outsägligt rika gåva!
*47/10 Paulus' andra brev till korintierna, 10 Kapitlet
Paulus' andra brev till korintierna, 10 Kapitlet

Paulus bemöter sina motståndare, som
hade påstått att han väl i brev, men
icke personligen kunde uppträda med
myndighet, och att han otillbörligt
berömde sig.

1. Jag Paulus själv, som »är så ödmjuk, när jag står ansikte mot
ansikte med eder, men visar mig så modig mot eder, när jag är
långt borta», jag förmanar eder vid Kristi saktmod och mildhet
2. och beder eder se till, att jag icke, när jag en gång är hos
eder, måste »visa mig modig», i det jag helt oförskräckt tänker
våga mig på somliga som mena att vi »vandra efter köttet».
3. Ty fastän vi vandra i köttet, föra vi dock icke en strid efter
köttet.
4. Våra stridsvapen äro nämligen icke av köttslig art; de äro
tvärtom så mäktiga inför Gud, att de kunna bryta ned fästen.
5. Ja, vi bryta ned tankebyggnader och alla slags höga bålverk, som
uppresas mot kunskapen om Gud, och vi taga alla slags
tankefunder till fånga och lägga dem under Kristi lydnad.
6. Och när lydnaden fullt har kommit till väldet bland eder, då äro
vi redo att näpsa all olydnad.

7. Sen då vad som ligger öppet för allas ögon. Om någon i sitt
sinne är viss om att han hör Kristus till, så må han ytterligare
besinna inom sig, att lika visst som han själv hör Kristus till,
lika visst göra också vi det.
8. Och om jag än något härutöver berömmer mig, då nu fråga är om
vår myndighet -- den som Herren har givit oss, till att uppbygga
eder och icke till att nedbryta -- så skall jag dock icke komma
på skam därmed.
9. Jag vill icke att det skall se ut, som om jag med mina brev
allenast tänkte skrämma eder.
10. Ty man säger ju: »Hans brev äro väl myndiga och stränga, men när
han kommer själv, uppträder han utan kraft, och på hans ord
aktar ingen.»
11. Den som säger sådant, han må emellertid göra sig beredd på att
sådana som vi äro i orden, genom våra brev, när vi äro
frånvarande, sådana skola vi ock visa oss i gärningarna, när vi
äro närvarande.

12. Ty vi äro icke nog dristiga att räkna oss till eller jämföra oss
med somliga som giva sig själva gott vitsord, men som äro utan
förstånd, i det att de mäta sig allenast efter sig själva och
jämföra sig allenast med sig själva.
13. Vi för vår del vilja icke berömma oss till övermått, utan
allenast efter måttet av det område som Gud tillmätte åt oss,
när han bestämde att vi skulle nå fram jämväl till eder.
14. Ty vi sträcka oss icke utom vårt område, såsom nådde vi icke
rätteligen fram till eder; vi hava ju redan med evangelium om
Kristus hunnit fram jämväl till eder.
15. När vi säga detta, berömma vi oss icke till övermått, icke av
andras arbete. Men väl hava vi det hoppet, att i samma mån som
eder tro växer till, vi inom det område som har tillfallit oss
skola bland eder vinna framgång, i så överflödande mått,
16. att vi också få förkunna evangelium i trakter som ligga bortom
eder -- och detta utan att vi, inom ett område som tillhör
andra, berömma oss i fråga om det som redan där är uträttat.
17. Men »den som vill berömma sig, han berömme sig av Herren».
18. Ty icke den håller provet, som giver sig själv gott vitsord,
utan den som Herren giver sådant vitsord.
*47/11 Paulus' andra brev till korintierna, 11 Kapitlet
Paulus' andra brev till korintierna, 11 Kapitlet

Paulus beder korintierna hava fördrag med
hans »dårskap», att han nämligen nu, då
de visade sig icke uppskatta vad han
oegennyttigt hade gjort för dem, måste
framhålla att han dock i Kristi tjänst
både hade arbetat och lidit mer än de
falska apostlar som hålla på att förleda
dem.

1. Jag skulle önska att I villen hava fördrag med mig, om jag nu
talar något litet efter dårars sätt. Dock, I haven helt visst
fördrag med mig.
2. Ty jag nitälskar för eder såsom Gud nitälskar, och jag har
trolovat eder med Kristus, och ingen annan, för att kunna ställa
fram inför honom en ren jungfru.
3. Men jag fruktar att såsom ormen i sin illfundighet bedrog Eva,
så skola till äventyrs också edra sinnen fördärvas och dragas
ifrån den uppriktiga troheten mot Kristus.
4. Om någon kommer och predikar en annan Jesus, än den vi hava
predikat, eller om I undfån ett annat slags ande, än den I förut
haven undfått, eller ett annat slags evangelium, än det I förut
haven mottagit, då fördragen I ju sådant alltför väl.

5. Jag menar nu att jag icke i något stycke står tillbaka för dessa
så övermåttan höga »apostlar».
6. Om jag än är oförfaren i talkonsten, så är jag det likväl icke i
fråga om kunskap. Tvärtom, vi hava på allt sätt, i alla
stycken, lagt vår kunskap i dagen inför eder.

7. Eller var det väl en synd jag begick, när jag för intet
förkunnade Guds evangelium för eder och sålunda ödmjukade mig,
på det att I skullen bliva upphöjda?
8. Andra församlingar plundrade jag, i det jag, för att kunna tjäna
eder, tog lön av dem.
9. Och när jag under min vistelse hos eder led brist, låg jag ändå
ingen till last; ty den brist jag led avhjälptes av bröderna,
när de kommo från Macedonien. Ja, på allt sätt aktade jag mig
för att vara eder till tunga, och allt framgent skall jag akta
mig därför.
10. Så visst som Kristi sannfärdighet är i mig, den berömmelsen
skall icke få tagas ifrån mig i Akajas bygder.
11. Varför? Månne därför att jag icke älskar eder? Gud vet att jag
så gör.
12. Och vad jag nu gör, det skall jag ock framgent göra, för att de
som trakta efter tillfälle att bliva likställda med oss i fråga
om berömmelse skola genom mig berövas tillfället därtill.
13. Ty de männen äro falska apostlar, oredliga arbetare, som
förskapa sig till Kristi apostlar.
14. Och detta är icke att undra på. Satan själv förskapar sig ju
till en ljusets ängel.
15. Det är då icke något märkligt, om jämväl hans tjänare så
förskapa sig, att de likna rättfärdighetens tjänare. Men deras
ände skall svara emot deras gärningar.

16. Åter säger jag: Ingen må mena att jag är en dåre; men om jag
vore det, så mån I ändå hålla till godo med mig -- låt vara
såsom med en dåre -- så att ock jag får berömma mig något litet.
17. Vad jag talar, då jag nu med sådan tillförsikt berömmer mig, det
talar jag icke efter Herrens sinne, utan efter dårars sätt.
18. Då så många berömma sig på köttsligt vis, vill ock jag berömma
mig;
19. I haven ju gärna fördrag med dårar, I som själva ären så kloka.
20. I fördragen ju, om man trälbinder eder, om man utsuger eder, om
man fångar eder, om man förhäver sig över eder, om man slår eder
i ansiktet.
21. Till vår skam måste jag tillstå att vi för vår del hava »varit
för svaga» till sådant. Men eljest, vadhelst andra kunna göra
sig stora med, det kan också jag göra mig stor med -- om jag nu
får tala efter dårars sätt.
22. Äro de hebréer, så är jag det ock. Äro de israeliter, så är jag
det ock. Äro de Abrahams säd, så är jag det ock.
23. Äro de Kristi tjänare, så är jag det ännu mer -- om jag nu får
tala såsom vore jag en dåre. Jag har haft mer arbete, oftare
varit i fängelse, fått hugg och slag till överflöd, varit i
dödsnöd många gånger.
24. Av judarna har jag fem gånger fått fyrtio slag, på ett när.
25. Tre gånger har jag blivit piskad med spön, en gång har jag
blivit stenad, tre gånger har jag lidit skeppsbrott, ett helt
dygn har jag drivit omkring på djupa havet.
26. Jag har ofta måst vara ute på resor; jag har utstått faror på
floder, faror bland rövare, faror genom landsmän, faror genom
hedningar, faror i städer, faror i öknar, faror på havet, faror
bland falska bröder --
27. allt under arbete och möda, under mångfaldiga vakor, under
hunger och törst, under svält titt och ofta, under köld och
nakenhet.
28. Och till allt annat kommer det, att jag var dag är överlupen, då
jag måste hava omsorg om alla församlingarna.
29. Vem är svag, utan att också jag bliver svag? Vem kommer på
fall, utan att jag bliver upptänd? --
30. Om jag nu måste berömma mig, så vill jag berömma mig av min
svaghet.
31. Herren Jesu Gud och Fader, han som är högtlovad i evighet, vet
att jag icke ljuger.

32. I Damaskus lät konung Aretas' ståthållare sätta ut vakt vid
damaskenernas stad för att gripa mig;
33. och jag måste i en korg släppas ned genom en öppning på muren
och kom så undan hans händer.
*47/12 Paulus' andra brev till korintierna, 12 Kapitlet
Paulus' andra brev till korintierna, 12 Kapitlet

Paulus omnämner sina himmelska syner och
tillika sin svaghet, vilken genom Guds nåd
har blivit hans starkhet. Mot korintierna
har varken han själv eller någon av de
män han har sänt till dem förbrutit sig.

1. Jag måste ytterligare berömma mig. Väl är sådant icke eljest
nyttigt, men jag kommer nu till syner och uppenbarelser, som
hava beskärts mig av Herren.
2. Jag vet om en man som är i Kristus, att han för fjorton år sedan
blev uppryckt ända till tredje himmelen; huruvida det nu var i
kroppslig måtto, eller om han var skild från sin kropp, det vet
jag icke, Gud allena vet det.
3. Ja, jag vet om denne man, att han -- huruvida det nu var i
kroppslig måtto, eller om han var skild från sin kropp, det vet
jag icke, Gud allena vet det --
4. jag vet om honom, att han blev uppryckt till paradiset och fick
höra outsägliga ord, sådana som det icke är lovligt för en
människa att uttala.
5. I fråga om den mannen vill jag berömma mig, men i fråga om mig
själv vill jag icke berömma mig, om icke av min svaghet.
6. Visserligen skulle jag icke vara en dåre, om jag ville berömma
mig själv, ty det vore sanning som jag då skulle tala; men
likväl avhåller jag mig därifrån, för att ingen skall hava högre
tankar om mig än skäligt är, efter vad han ser hos mig eller hör
av mig.
7. Och för att jag icke skall förhäva mig på grund av mina
övermåttan höga uppenbarelser, har jag fått en törntagg i mitt
kött, en Satans ängel, som skall slå mig i ansiktet, för att jag
icke skall förhäva mig.
8. Att denne måtte vika ifrån mig, därom har jag tre gånger bett
till Herren.
9. Men Herren har sagt till mig; »Min nåd är dig nog, ty kraften
fullkomnas i svaghet.» Därför vill jag hellre med glädje
berömma mig av min svaghet, på det att Kristi kraft må komma och
vila över mig.
10. Ja, därför finner jag behag i svaghet, i misshandling, i nöd, i
förföljelse, i ångest för Kristi skull; ty när jag är svag, då
är jag stark.

11. Så har jag nu gjort mig till en dåre; I haven själva nödgat mig
därtill. Jag hade ju bort få gott vitsord av eder; ty om jag än
är ett intet, så har jag dock icke i något stycke stått tillbaka
för dessa så övermåttan höga »apostlar».
12. De gärningar som äro en apostels kännemärken hava ock med all
uthållighet blivit gjorda bland eder, genom tecken och under och
kraftgärningar.
13. Och haven I väl i något stycke blivit tillbakasatta för de andra
församlingarna? Dock, kanhända i det stycket, att jag för min
del icke har legat eder till last? Den oförrätten mån I då
förlåta mig.

14. Se, det är nu tredje gången som jag står redo att komma till
eder. Och jag skall icke ligga eder till last, ty icke edert
söker jag, utan eder själva. Och barnen äro ju icke pliktiga
att spara åt föräldrarna, utan föräldrarna åt barnen.
15. Och för min del vill jag gärna för edra själar både offra vad
jag äger och låta mig själv offras hel och hållen. Om jag nu så
högt älskar eder, skall jag väl därför bliva mindre älskad?

16. Dock, det kunde ju vara så, att jag visserligen icke själv hade
betungat eder, men att jag på en listig omväg hade fångat eder,
jag som är så illfundig.
17. Har jag då verkligen, genom någon av dem som jag har sänt till
eder, berett mig någon orätt vinning av eder?
18. Sant är att jag bad Titus fara och sände med honom den andre
brodern. Men icke har väl Titus berett mig någon orätt vinning
av eder? Hava vi icke båda vandrat i en och samme Ande? Hava
vi icke båda gått i samma fotspår?

19. Nu torden I redan länge hava menat att det är inför eder som vi
försvara oss. Nej, det är inför Gud, i Kristus, som vi tala,
men visserligen alltsammans för att uppbygga eder, I älskade.
20. Ty jag fruktar att jag vid min ankomst till äventyrs icke skall
finna eder sådana som jag skulle önska, och att jag själv då av
eder skall befinnas vara sådan som I icke skullen önska. Jag
fruktar att till äventyrs kiv, avund, vrede, genstridighet,
förtal, skvaller, uppblåsthet och oordning råda bland eder.
21. Ja, jag fruktar att min Gud skall låta mig vid min ankomst åter
bliva förödmjukad genom eder, och att jag skall få sörja över
många av dem som förut hava syndat, och som ännu icke hava känt
ånger över den orenhet och otukt och lösaktighet som de hava
övat.
*47/13 Paulus' andra brev till korintierna, 13 Kapitlet
Paulus' andra brev till korintierna, 13 Kapitlet

Paulus förbereder korintierna på att han
vid sin ankomst vill hålla rannsakning
med dem och förmanar dem att redan förut
hålla rannsakning med sig själva.
Avslutande förmaningar. Sluthälsning och
slutönskan.

1. Det är nu tredje gången som jag skall komma till eder; »efter
två eller tre vittnens utsago skall var sak avgöras».
2. Till dem som förut hava syndat och till alla de andra har jag
redan i förväg sagt, och jag säger nu åter i förväg -- nu då jag
är borta ifrån eder, likasom förut då jag för andra gången var
hos eder -- att jag icke skall visa någon skonsamhet, när jag
kommer igen.
3. I viljen ju hava ett bevis för att det är Kristus som talar i
mig, han som icke är svag mot eder, utan är stark bland eder.
4. Ty om han än blev korsfäst i följd av svaghet, så lever han dock
av Guds kraft. Också vi äro ju svaga i honom, men av Guds kraft
skola vi leva med honom och bevisa det på eder.

5. Rannsaken eder själva, huruvida I ären i tron, ja, pröven eder
själva. Eller kännen I icke med eder själva att Jesus Kristus
är i eder? Varom icke, så hållen I ej provet.
6. Att vi för vår del icke äro av dem som ej hålla provet, det
hoppas jag att I skolen få lära känna.
7. Men vi bedja till Gud att I icke mån göra något ont, detta icke
för att vi å vår sida skola synas hålla provet, utan för att I
själva verkligen skolen göra vad gott är. Sedan må vi å vår
sida gärna anses icke hålla provet.
8. Ty icke mot sanningen, utan allenast för sanningen förmå vi
något.
9. Och vi glädja oss, när vi äro svaga, men I ären starka. Just
detta bedja vi också om, att I mån alltmer fullkomnas.
10. Och medan jag ännu är borta ifrån eder, skriver jag detta, för
att jag icke, när jag är hos eder, skall nödgas uppträda med
stränghet, i kraft av den myndighet som Herren har givit mig,
till att uppbygga och icke till att nedbryta.

11. För övrigt, mina bröder, varen glada, låten fullkomna eder,
låten förmana eder, varen ens till sinnes, hållen frid; då skall
kärlekens och fridens Gud vara med eder.

12. Hälsen varandra med en helig kyss. Alla de heliga hälsa eder.

13. Herrens, Jesu Kristi, nåd och Guds kärlek och den helige Andes
delaktighet vare med eder alla.
*48/ Paulus' brev till galaterna
*48/01 Paulus' brev till galaterna, 1 Kapitlet
Paulus' brev till galaterna, 1 Kapitlet

Paulus hälsar församlingarna i Galatien,
uttalar sin förundran över deras snara
avfall från det evangelium han har
förkunnat, framhåller att han har
mottagit detta evangelium genom
uppenbarelse från Gud och icke genom
undervisning av människor.

1. Paulus, apostel, icke från människor, ej heller genom någon
människa, utan genom Jesus Kristus och genom Gud, Fadern, som
har uppväckt honom från de döda --
2. jag, jämte alla de bröder som äro här med mig, hälsar
församlingarna i Galatien.
3. Nåd vare med eder och frid ifrån Gud, vår Fader, och ifrån
Herren Jesus Kristus,
4. som har utgivit sig själv för våra synder, för att rädda oss
från den nuvarande onda tidsåldern, efter vår Guds och Faders
vilja.
5. Honom tillhör äran i evigheternas evigheter. Amen.

6. Det förundrar mig att I så hastigt avfallen från honom, som har
kallat eder till att vara i Kristi nåd, och vänden eder till ett
nytt evangelium.
7. Likväl är detta icke något annat »evangelium»; det är allenast
så, att några finnas som vålla förvirring bland eder och vilja
förvända Kristi evangelium.
8. Men om någon, vore det ock vi själva eller en ängel från
himmelen, förkunnar evangelium i strid mot vad vi hava förkunnat
för eder, så vare han förbannad.
9. Ja, såsom vi förut hava sagt, så säger jag nu åter: Om någon
förkunnar evangelium för eder i strid mot vad I haven undfått,
så vare han förbannad.

10. Är det då människor som jag nu söker vinna för mig, eller är det
Gud? Står jag verkligen efter att »vara människor till behag»?
Nej, om jag ännu ville vara människor till behag, så vore jag
icke en Kristi tjänare.

11. Ty det vill jag säga eder, mina bröder, att det evangelium som
har blivit förkunnat av mig icke är någon människolära.
12. Det är ju icke heller av någon människa som jag har undfått det
eller blivit undervisad däri, utan genom en uppenbarelse från
Jesus Kristus.

13. I haven ju hört huru det var med mig, medan jag ännu vandrade i
judiskt väsende: att jag då övermåttan våldsamt förföljde Guds
församling och ville utrota den,
14. ja, att jag gick längre i judiskt väsende än många av mina
samtida landsmän och ännu ivrigare nitälskade för mina fäders
stadgar.
15. Men när han, som allt ifrån min moders liv har avskilt mig, och
som genom sin nåd har kallat mig,
16. täcktes i mig uppenbara sin Son, för att jag bland hedningarna
skulle förkunna evangelium om honom, då begav jag mig strax
åstad; jag rådförde mig icke med någon människa,
17. ej heller for jag upp till Jerusalem, till dem som före mig voro
apostlar. I stället for jag bort till Arabien och vände så åter
tillbaka till Damaskus.

18. Först sedan, tre år därefter, for jag upp till Jerusalem, för
att lära känna Cefas, och jag stannade hos honom femton dagar.
19. Men av de andra apostlarna såg jag ingen; allenast Jakob,
Herrens broder, såg jag.
20. Och Gud vet att jag icke ljuger i vad jag här skriver till eder.

21. Därefter for jag till Syriens och Ciliciens bygder.
22. Men för de kristna församlingarna i Judeen var jag personligen
okänd.
23. De hörde allenast huru man sade: »Han som förut förföljde oss,
han förkunnar nu evangelium om den tro som han förr ville
utrota.»
24. Och de prisade Gud för min skull.
*48/02 Paulus' brev till galaterna, 2 Kapitlet
Paulus' brev till galaterna, 2 Kapitlet

Paulus framhåller huru det evangelium,
som han förkunnar för hedningarna, till
fullo har blivit godkänt också av
apostlarna i Jerusalem, och huru han i
Antiokia mot Petrus har försvarat detta
frihetens evangelium. Både judar och
hedningar bliva rättfärdiga av tro på
Kristus, icke av laggärningar.

1. Efter fjorton års förlopp for jag sedan åter upp till Jerusalem,
åtföljd av Barnabas; jag tog då också Titus med mig.
2. Men det var på grund av en uppenbarelse som jag for dit. Och
för bröderna där framlade jag det evangelium som jag predikar
bland hedningarna; särskilt framlade jag det för de män som
stodo högst i anseende -- detta av oro för att mitt strävande nu
vore förgäves eller förut hade varit det.
3. Men icke ens Titus, min följeslagare, som var grek, blev nödgad
att låta omskära sig.
4. Det var nämligen så, att några falska bröder hade kommit att
upptagas i församlingen, dit de hade smugit sig in för att
bespeja vår frihet, den som vi hava i Kristus Jesus, varefter de
ville trälbinda oss.
5. Dock gåvo vi icke ens ett ögonblick vika för dem genom en sådan
underkastelse; ty vi ville att evangelii sanning skulle bliva
bevarad hos eder.
6. Och vad angår dem som ansågos något vara -- hurudana de nu voro,
det kommer icke mig vid; Gud har icke anseende till personen --
så sökte icke dessa män, de som stodo högst i anseende, att
pålägga mig några nya förpliktelser.
7. Tvärtom; de sågo att jag hade blivit betrodd med att förkunna
evangelium för de oomskurna, likasom Petrus hade fått de
omskurna på sin del --
8. ty densamme som hade stått Petrus bi vid hans apostlaverksamhet
bland de omskurna, han hade ock stått mig bi bland hedningarna
--
9. och när de nu förnummo vilken nåd som hade blivit mig given,
räckte de mig och Barnabas handen till samarbete, både Jakob och
Cefas och Johannes, de män som räknades för själva
stödjepelarna; vi skulle verka bland hedningarna, och de bland
de omskurna.
10. Allenast skulle vi tänka på de fattiga; och just detta har jag
också vinnlagt mig om att göra.

11. Men när Cefas kom till Antiokia, trädde jag öppet upp mot honom,
ty han hade befunnits skyldig till en försyndelse.
12. Förut hade han nämligen ätit tillsammans med hedningarna; men så
kommo några män dit från Jakob, och efter deras ankomst drog han
sig tillbaka och höll sig undan, av fruktan för de omskurna.
13. Till samma skrymteri gjorde sig också de andra judarna skyldiga,
och så blev till och med Barnabas indragen i deras skrymteri.
14. Men när jag såg att de icke vandrade med fasta steg, enligt
evangelii sanning, sade jag till Cefas i allas närvaro: »Om du,
som är en jude, kan leva efter hednisk sed i stället för efter
judisk, varför vill du då nödga hedningarna att leva efter
judiskt sätt?»

15. Vi för vår del äro väl på grund av vår härkomst judar och icke
»hedniska syndare»;
16. men då vi nu veta att en människa icke bliver rättfärdig av
laggärningar, utan genom tro på Kristus Jesus, hava också vi
satt vår tro till Jesus Kristus, för att vi skola bliva
rättfärdiga av tro på Kristus, och icke av laggärningar. Ty av
laggärningar bliver intet kött rättfärdigt.
17. Men om nu jämväl vi, i det vi sökte att bliva rättfärdiga i
Kristus, hava befunnits vara syndare, då är ju Kristus en
syndatjänare? Bort det!
18. Om så vore att jag byggde upp igen detta samma som jag redan har
brutit ned, då bevisade jag därmed, att jag var en överträdare.
19. Ty jag för min del har genom lagen dött bort ifrån lagen, för
att jag skall leva för Gud. Jag är korsfäst med Kristus,
20. och nu lever icke mer jag, utan Kristus lever i mig; och det liv
som jag nu lever i köttet, det lever jag i tron på Guds Son, som
har älskat mig och utgivit sig själv för mig.
21. Jag förkastar icke Guds nåd. Om rättfärdighet kunde vinnas
genom lagen, då hade ju Kristus icke behövt lida döden.
*48/03 Paulus' brev till galaterna, 3 Kapitlet
Paulus' brev till galaterna, 3 Kapitlet

Galaterna, som själva hava undfått den
helige Ande genom tro, icke genom
laggärningar, borde förstå att lagen
icke gör till fyllest. Av tro blev
Abraham rättfärdig, och löftet till honom
upphävdes icke genom den långt senare
utgivna lagen, som allenast skulle vara
en uppfostrare till Kristus.

1. I oförståndige galater! Vem har så dårat eder, I som dock haven
fått Jesus Kristus målad för edra ögon såsom korsfäst?
2. Allenast det vill jag att I skolen svara mig på: Kom det sig av
laggärningar att I undfingen Anden, eller kom det sig därav att
I lyssnaden i tro?
3. Ären I så oförståndiga? I, som haven begynt i Anden, viljen I
nu sluta i köttet?
4. Haven I då upplevat så mycket förgäves -- om det nu verkligen
har varit förgäves?
5. Alltså, att han som förlänade eder Anden och utförde
kraftgärningar bland eder gjorde detta, kom det sig av
laggärningar eller därav att I lyssnaden i tro,
6. i enlighet med det ordet: »Abraham trodde Gud, och det räknades
honom till rättfärdighet»?

7. Så mån I nu veta att de som låta det bero på tro, de äro
Abrahams barn.
8. Och eftersom skriften förutsåg att det var av tro som
hedningarna skulle bliva rättfärdiggjorda av Gud, så gav den i
förväg åt Abraham detta glada budskap: »I dig skola alla folk
varda välsignade.»
9. Alltså bliva de som låta det bero på tro välsignade tillika med
Abraham, honom som trodde.

10. Ty alla de som låta det bero på laggärningar, de äro under
förbannelse. Det är nämligen skrivet: »Förbannad vare var och
en som icke förbliver vid allt som är skrivet i lagens bok, och
icke gör därefter.»
11. Och att ingen i kraft av lag bliver rättfärdig inför Gud, det är
uppenbart, eftersom det heter: »Den rättfärdige skall leva av
tro.»
12. Men i lagen beror det icke på tro; tvärtom heter det: »Den som
gör efter dessa stadgar skall leva genom dem.»
13. Kristus friköpte oss från lagens förbannelse, när han blev en
förbannelse för vår skull. Det är ju skrivet: »Förbannad är var
och en som är upphängd på trä.»
14. Vi friköptes, för att den välsignelse som hade givits åt Abraham
skulle i Jesus Kristus komma också hedningarna till del, så att
vi genom tron skulle undfå den utlovade Anden.

15. Mina bröder, jag vill taga ett exempel från vad som gäller bland
människor. Icke ens när fråga är om en människas
testamentsförordnande, kan någon upphäva det eller lägga något
därtill, sedan det en gång har vunnit gällande kraft.
16. Nu gåvos löftena åt Abraham, så ock åt hans »säd». Det heter
icke: »och åt dem som komma av din säd», såsom när det talas om
många; utan det heter, såsom när det talas om en enda: »och åt
din säd», vilken är Kristus.
17. Vad jag alltså vill säga är detta: Ett förordnande som Gud
redan hade givit gällande kraft kan icke genom en lag, som
utgavs fyra hundra trettio år därefter, hava blivit ogiltigt, så
att löftet därmed har gjorts om intet.
18. Om det nämligen vore på grund av lag som arvet skulle undfås, så
vore det icke på grund av löfte. Men åt Abraham har Gud skänkt
det genom ett löfte.

19. Vartill tjänade då lagen? Jo, på det att överträdelserna skulle
komma i dagen, blev den efteråt given, för att gälla till dess
att »säden» skulle komma, han åt vilken löftet hade blivit
givet; och den utgavs genom änglar och överlämnades i en
medlares hand.
20. Men den som är medlare är icke medlare för allenast en enda.
Men Gud är en.

21. Är då lagen emot Guds löften? Bort det! Om en lag hade blivit
given, som kunde göra levande, då skulle rättfärdigheten
verkligen komma av lagen.
22. Men nu har skriften inneslutit alltsammans under synd, för att
det som var utlovat skulle, av tro på Jesus Kristus, komma dem
till del som tro.

23. Men förrän tron kom, voro vi inneslutna under lagen och höllos i
förvar under den, i förbidan på den tro som en gång skulle
uppenbaras.
24. Så har lagen blivit vår uppfostrare till Kristus, för att vi
skola bliva rättfärdiga av tro.
25. Men sedan tron har kommit, stå vi icke mer under uppfostrare.
26. Alla ären I Guds barn genom tron, i Kristus Jesus;
27. ty I alla, som haven blivit döpta till Kristus, haven iklätt
eder Kristus.
28. Här är icke jude eller grek, här är icke träl eller fri, här är
icke man och kvinna: alla ären I ett i Kristus Jesus.
29. Hören I nu Kristus till, så ären I därmed ock Abrahams säd,
arvingar enligt löftet.
*48/04 Paulus' brev till galaterna, 4 Kapitlet
Paulus' brev till galaterna, 4 Kapitlet

Fordom, när vi voro barn, trälade vi
under falska gudamakter, men Gud har
frigjort oss och upptagit oss till sina
barn. Galaterna böra taga vara på denna
sin frihet och behålla samma sinnelag
mot aposteln som förr, utan att låta sig
vilseledas av andra. Träldomen under
lagen och friheten i Kristus hava sina
förebilder i Hagar och Sara.

1. Vad jag vill säga är detta: Så länge arvingen är barn, finnes
ingen skillnad mellan honom och en träl, fastän han är herre
över alla ägodelarna;
2. ty han står under förmyndare och förvaltare, intill den tid som
fadern har bestämt.
3. Sammalunda höllos ock vi, när vi voro barn, i träldom under
världens »makter»[1].
4. Men när tiden var fullbordad, sände Gud sin Son, född av kvinna
och ställd under lagen,
5. för att han skulle friköpa dem som stodo under lagen, så att vi
skulle få söners rätt.
6. Och eftersom I nu ären söner, har han sänt i våra hjärtan sin
Sons Ande, som ropar: »Abba! Fader!»
7. Så är du nu icke mer träl, utan son; och är du son, så är du ock
arvinge, insatt därtill av Gud.

8. Förut, innan I ännu känden Gud, voren I trälar under gudar som
till sitt väsende icke voro gudar.
9. Men nu, sedan I haven lärt känna Gud och, vad mer är, haven
blivit kända av Gud, huru kunnen I nu vända tillbaka till de
svaga och arma »makter», under vilka I åter på nytt viljen bliva
trälar?
10. I akten ju på dagar och på månader och på särskilda tider och
år. --
11. Jag är bekymrad för eder och fruktar att jag till äventyrs har
arbetat förgäves för eder.

12. Jag beder eder, mina bröder: Bliven såsom jag är, eftersom jag
har blivit såsom I voren. I haven icke gjort mig något för när.
13. I veten ju att det var på grund av kroppslig svaghet som jag
första gången kom att förkunna evangelium för eder.
14. Och fastän mitt kroppsliga tillstånd då väl hade kunnat innebära
en frestelse för eder, så sågen I det ändå icke med ringaktning
eller leda, utan togen emot mig såsom en Guds ängel, ja, såsom
Kristus Jesus själv.
15. När hör man eder nu prisa eder saliga? Det vittnesbördet kan
jag nämligen giva eder, att I då, om så hade varit möjligt,
skullen hava rivit ut edra ögon och givit dem åt mig.
16. Så har jag då blivit eder ovän därigenom att jag säger eder
sanningen!
17. Man söker med iver att vinna eder för sig, men icke med en god
iver; nej, del vilja avspärra eder från andra, för att I med så
mycket större iver skolen hålla eder till dem.
18. Och det är nu gott att I bliven omfattade med ivrig omsorg, i en
god sak, alltid, och icke allenast när jag är tillstädes hos
eder,
19. I mina barn, som jag nu åter med vånda måste föda till livet,
intill dess att Kristus har tagit gestalt i eder.
20. Jag skulle önska att jag just nu vore hos eder och kunde göra
min röst rätt bevekande. Ty jag vet mig knappt någon råd med
eder.

21. Sägen mig, I som viljen stå under lagen: haven I icke hört vad
lagen säger?
22. Det är ju skrivet att Abraham fick två söner, en med sin
tjänstekvinna, och en med sin fria hustru.
23. Men tjänstekvinnans son är född efter köttet, då däremot den
fria hustruns son är född i kraft av löftet.
24. Dessa ord hava en djupare mening; ty de båda kvinnorna beteckna
två förbund. Av dessa kommer det ena från berget Sina och föder
sina barn till träldom, och detta har sin förebild i Agar.
25. Berget Sina kallas nämligen i Arabien för Agar och svarar emot
det nuvarande Jerusalem, ty detta lever med sina barn i träldom.
26. Men det Jerusalem som är därovan, det är fritt, och det är vår
moder.
27. Så är ju skrivet:
»Jubla, du ofruktsamma,
du som icke föder barn;
brist ut och ropa,
du som icke bliver moder,
Ty den ensamma skall hava många barn,
flera än den som har man.»
28. Och I, mina bröder, ären löftets barn, likasom Isak var.
29. Men likasom förr i tiden den son som var född efter köttet
förföljde den som var född efter Anden, så är det ock nu.
30. Dock, vad säger skriften? »Driv ut tjänstekvinnan och hennes
son; ty tjänstekvinnans son skall förvisso icke ärva med den
fria hustruns son.»

31. Alltså, mina bröder, vi äro icke barn av en tjänstekvinna, utan
av den fria hustrun.

[1] Se Makter i Ordförkl.
*48/05 Paulus' brev till galaterna, 5 Kapitlet
Paulus' brev till galaterna, 5 Kapitlet

Paulus varnar galaterna för judiskt lagväsende:
de äro ju kallade till frihet, dock icke
till en frihet i köttsligt sinne och med
köttets gärningar, utan till ett liv
under Andens ledning och med Andens
gärningar.

1. För att vi skola vara fria, har Kristus frigjort oss. Stån
därför fasta, och låten icke något nytt träldomsok läggas på
eder.

2. Se, jag säger eder, jag Paulus, att om I låten omskära eder, så
bliver Kristus eder till intet gagn.
3. Och för var och en som låter omskära sig betygar jag nu åter att
han är pliktig att fullgöra hela lagen.
4. I haven kommit bort ifrån Kristus, I som viljen bliva
rättfärdiga i kraft av lagen; I haven fallit ur nåden.
5. Vi vänta nämligen genom ande, av tro, den rättfärdighet som är
vårt hopp.
6. Ty i Kristus Jesus betyder det intet huruvida någon är omskuren
eller oomskuren; allt beror på huruvida han har en tro som är
verksam genom kärlek.

7. I begynten edert lopp väl. Vem har nu lagt hinder i eder väg,
så att I icke mer lyden sanningen?
8. Till sådant kom ingen maning från honom som har kallat eder.
9. Litet surdeg syrar hela degen.
10. För min del har jag i Herren den tillförsikten till eder, att I
icke häri skolen tänka på annat sätt; men den som vållar
förvirring bland eder, han skall bära sin dom, vem han än må
vara.
11. Om så vore, mina bröder, att jag själv ännu predikade
omskärelse, varför skulle jag då ännu alltjämt lida förföljelse?
Då vore ju korsets stötesten röjd ur vägen. --
12. Jag skulle önska att de män som uppvigla eder läte omskära sig
ända till avstympning.

13. I ären ju kallade till frihet, mina bröder; bruken dock icke
friheten så, att köttet får något tillfälle. Fastmer mån I
tjäna varandra genom kärleken.
14. Ty hela lagens uppfyllelse ligger i ett enda budord, nämligen
detta: »Du skall älska din nästa såsom dig själv.»
15. Men om I bitens inbördes och äten på varandra, så mån I se till,
att I icke bliven uppätna av varandra.

16. Vad jag vill säga är detta: Vandren i ande, så skolen I
förvisso icke göra vad köttet har begärelse till.
17. Ty köttet har begärelse mot Anden, och Anden mot köttet; de två
ligga ju i strid med varandra, för att hindra eder att göra vad
I viljen.
18. Men om I drivens av ande, så stån I icke under lagen.

19. Men köttets gärningar äro uppenbara: de äro otukt, orenhet,
lösaktighet,
20. avgudadyrkan, trolldom, ovänskap, kiv, avund, vrede,
genstridighet, tvedräkt, partisöndring,
21. missunnsamhet, mord, dryckenskap, vilt leverne och annat sådant,
varom jag säger eder i förväg, såsom jag redan förut har sagt,
att de som göra sådant, de skola icke få Guds rike till arvedel.

22. Andens frukt åter är kärlek, glädje, frid, tålamod, mildhet,
godhet, trofasthet,
23. saktmod, återhållsamhet. Mot sådant är icke lagen.
24. Och de som höra Kristus Jesus till hava korsfäst sitt kött
tillika med dess lustar och begärelser.

25. Om vi nu hava liv genom ande, så låtom oss ock vandra i ande.
26. Låtom oss icke söka fåfänglig ära, i det att vi utmana varandra
och avundas varandra.
*48/06 Paulus' brev till galaterna, 6 Kapitlet
Paulus' brev till galaterna, 6 Kapitlet

Förmaningar. Återblick på brevets
huvudtanke. Slutönskan.

1. Mina bröder, om så händer att någon ertappas med att begå en
försyndelse, då mån I, som ären andliga människor, upprätta
honom i saktmods ande. Och du må hava akt på dig själv, att
icke också du bliver frestad.
2. Bären varandras bördor; så uppfyllen I Kristi lag.
3. Ty om någon tycker sig något vara, fastän han intet är, så
bedrager han sig själv.
4. Må var och en pröva sina egna gärningar; han skall då tillmäta
sig berömmelse allenast efter vad han själv är, och icke efter
vad andra äro.
5. Ty var och en har sin egen börda att bära.

6. Den som får undervisning i ordet, han låte den som undervisar
honom få del med sig i allt gott.

7. Faren icke vilse. Gud låter icke gäcka sig. Ty vad människan
sår, det skall hon ock skörda.
8. Den som sår i sitt kötts åker, han skall av köttet skörda
förgängelse, men den som sår i Andens åker, han skall av Anden
skörda evigt liv.
9. Och låtom oss icke förtröttas att göra vad gott är; ty om vi
icke uppgivas, så skola vi, när tiden är inne, få inbärga vår
skörd.
10. Må vi alltså, medan vi hava tillfälle, göra vad gott är mot var
man, och först och främst mot dem som äro våra medbröder i tron.

11. Sen här med vilka stora bokstäver jag egenhändigt skriver till
eder!

12. Alla de som eftersträva ett gott anseende här i köttet, de vilja
nödga eder till omskärelse, detta allenast för att de själva
skola undgå att bliva förföljda för Kristi kors' skull.
13. Ty icke ens dessa omskurna själva hålla lagen. Nej, det är för
att kunna berömma sig av edert kött som de vilja att I skolen
låta omskära eder.
14. Men vad mig angår, så vare det fjärran ifrån mig att berömma mig
av något annat än av vår Herres, Jesu Kristi, kors, genom vilket
världen för mig är korsfäst, och jag för världen.
15. Ty det kommer icke an på om någon är omskuren eller oomskuren;
allt beror på huruvida han är en ny skapelse.
16. Och över alla dem som komma att vandra efter detta rättesnöre,
över dem vare frid och barmhärtighet, ja, över Guds Israel.

17. Må nu ingen härefter vålla mig oro; ty jag bär Jesu märken på
min kropp.

18. Vår Herres, Jesu Kristi, nåd vare med eder ande, mina bröder.
Amen.
*49/ Paulus' brev till efesierna
*49/01 Paulus' brev till efesierna, 1 Kapitlet
Paulus' brev till efesierna, 1 Kapitlet

Paulus hälsar de kristna till vilka
brevet är ställt, lovar Gud för den
@c Peter Karlsson hävdar att det ska vara ett kommatecken efter
@c "välsignelse" på nästa rad. ceders nya testamente tycker inte det.
@c Fler biblar ska konsulteras. Norman tycker att det ska vara ett komma.
välsignelse som genom Kristus har kommit
både judar och hedningar till del,
tackar Gud för det goda han har hört om
församlingen och beder för denna, talar
om Kristi upphöjelse.

1. Paulus, genom Guds vilja Kristi Jesu apostel, hälsar de heliga
som bo i Efesus[1], de i Kristus Jesus troende.
2. Nåd vare med eder och frid ifrån Gud, vår Fader, och Herren
Jesus Kristus.

3. Välsignad vare vår Herres, Jesu Kristi, Gud och Fader, som i
Kristus har välsignat oss med all den himmelska världens andliga
välsignelse,
4. såsom han ju, förrän världens grund var lagd, har utvalt oss i
honom till att vara heliga och ostraffliga inför sig.
5. Ty i sin kärlek förutbestämde han oss till barnaskap hos sig,
genom Jesus Kristus, efter sin viljas behag,
6. den nådeshärlighet till pris, varmed han har benådat oss i den
älskade.
7. I honom hava vi förlossning genom hans blod, förlåtelse för våra
synder, efter hans nåds rikedom.
8. Och denna nåd har han i överflödande mått låtit komma oss till
del, med all vishet och allt förstånd,
9. i det att han för oss har kungjort sin viljas hemlighet, enligt
det beslut som han efter sitt behag hade fattat inom sig själv,
10. om en ordning som i tidernas fullbordan skulle komma till stånd,
det beslutet att i Kristus sammanfatta allt som finnes i
himmelen och på jorden.
11. I honom hava vi ock undfått vår arvslott, vi som förut voro
bestämda därtill genom dens beslut, som verkar allting efter sin
egen viljas råd.
12. Så skulle vi, hans härlighet till pris, vara de som i Kristus
redan i förväg hava ägt ett hopp.
13. I honom haven jämväl I, sedan I haven fått höra sanningens ord,
eder frälsnings evangelium, ja, i honom haven I, sedan I nu ock
haven kommit till tron, såsom ett insegel undfått den utlovade
helige Ande,
14. vilken är en underpant på vårt arv, till förvissning om att hans
egendomsfolk skall förlossas, hans härlighet till pris.

15. Sedan jag fick höra om eder tro i Herren Jesus och om eder
kärlek till alla de heliga,
16. har därför jag å min sida icke upphört att tacka Gud för eder,
när jag tänker på eder i mina böner.
17. Och min bön är att vår Herres, Jesu Kristi, Gud, härlighetens
Fader, må giva eder en visdomens och uppenbarelsens ande till
kunskap om sig,
18. och att han må upplysa edra hjärtans ögon, så att I förstån
hurudant det hopp är, vartill han har kallat eder, huru rikt på
härlighet hans arv är bland de heliga,
19. och huru översvinnligt stor hans makt är på oss som tro -- allt
i enlighet med den väldiga styrkas kraft,
20. varmed han har verkat i Kristus, i det att han uppväckte honom
från de döda och satte honom på sin högra sida i den himmelska
världen,
21. över alla andevärldens furstar och väldigheter och makter och
herrar, ja, över allt som kan nämnas, icke allenast i denna
tidsålder, utan ock i den tillkommande.
22. »Allt lade han under hans fötter.»

Och honom gav han åt församlingen till att vara ett huvud över
allting --
23. åt församlingen, ty den är hans kropp och är uppfylld av honom
som uppfyller allt i alla.

[1] Se Nya testamentets text i Ordförkl.
*49/02 Paulus' brev till efesierna, 2 Kapitlet
Paulus' brev till efesierna, 2 Kapitlet

Judars och hedningars lika delaktighet i
frälsningen genom Kristus.

1. Så har han ock gjort eder levande, eder som voren döda genom de
överträdelser och synder
2. i vilka I förut vandraden, efter denna världs och tidsålders
sätt, i det I följden fursten över luftens härsmakt, över den
andemakt som nu är verksam i de ohörsamma.
3. Bland dessa voro förut också vi allasammans, där vi vandrade i
vårt kötts begärelser och gjorde vad köttet och sinnet ville;
och vi voro genom vår natur hemfallna åt vredesdomen, vi likasom
de andra.
4. Men Gud, som är rik på barmhärtighet, har, för den stora kärleks
skull, varmed han har älskat oss,
5. gjort oss levande med Kristus, oss som voro döda genom våra
synder. Av nåd ären I frälsta!
6. Ja, han har uppväckt oss med honom och satt oss med honom i den
himmelska världen, i Kristus Jesus,
7. för att i de kommande tidsåldrarna bevisa sin nåds översvinnliga
rikedom, genom godhet mot oss i Kristus Jesus.
8. Ty av nåden ären I frälsta genom tro -- och det icke av eder
själva, Guds gåva är det --
9. icke av gärningar, för att ingen skall berömma sig.
10. Ty hans verk äro vi, skapade i Kristus Jesus till goda
gärningar, vilka Gud förut har berett, för att vi skola vandra i
dem[1].

11. Kommen därför ihåg att I förut, I som voren hedningar i köttet
och bleven kallade oomskurna av dem som kallas omskurna, efter
den omskärelse som med händer göres på köttet --
12. kommen ihåg att I på den tiden, då när I voren utan Kristus,
voren utestängda från medborgarskap i Israel och främmande för
löftets förbund, utan hopp och utan Gud i världen.
13. Nu däremot, då I ären i Kristus Jesus, haven I, som förut voren
fjärran, kommit nära, i och genom Kristi blod.
14. Ty han är vår frid, han som av de båda har gjort ett och brutit
ned den skiljemur som stod emellan oss, nämligen ovänskapen.
15. Ty i sitt kött gjorde han om intet budens stadgelag, för att han
skulle av de två i sig skapa en enda ny människa och så bereda
frid,
16. och för att han skulle åt dem båda, förenade i en enda kropp,
skaffa försoning med Gud, sedan han genom korset hade i sin
person dödat ovänskapen.
17. Och han har kommit och har förkunnat det glada budskapet om frid
för eder, I som voren fjärran, och om frid för dem som voro
nära.
18. Ty genom honom hava vi, de ena såväl som de andra, i en och
samme Ande tillträde till Fadern.

19. Alltså ären I nu icke mer främlingar och gäster, utan I haven
medborgarskap med de heliga och ären Guds husfolk,
20. uppbyggda på apostlarnas och profeternas grundval, där
hörnstenen är Kristus Jesus själv,
21. i vilken allt det som uppbygges bliver sammanslutet och så växer
upp till ett heligt tempel i Herren.
22. I honom bliven också I med de andra uppbyggda till en Guds
boning, i Anden.

[1] Eller: Ty hans verk äro vi, skapade i Kristus Jesus till goda
gärningar; till att vandra i sådana har ju Gud förut berett oss.
*49/03 Paulus' brev till efesierna, 3 Kapitlet
Paulus' brev till efesierna, 3 Kapitlet

Paulus talar om sin kallelse att
förkunna Kristi hemlighet, den att
hedningarna, likaväl som judarna, äro
delaktiga i löftet om frälsning; han
beder Gud om församlingens andliga
tillväxt.

1. Fördenskull böjer jag mina knän, jag Paulus, som till gagn för
eder, I hedningar, är Kristi Jesu fånge.
2. I haven väl hört om det nådesuppdrag av Gud, som är mig givet
för eder räkning,
3. huru genom uppenbarelse den hemlighet blev för mig kungjord,
varom jag ovan har i korthet skrivit.
4. Och när I läsen detta, kunnen I därav förstå vilken insikt jag
har i Kristi hemlighet,
5. som under förgångna släktens tider icke hade blivit kungjord för
människors barn, såsom den nu genom andeingivelse har blivit
uppenbarad för hans heliga apostlar och profeter.
6. Jag menar den hemligheten, att hedningarna i Kristus Jesus äro
våra medarvingar och jämte oss lemmar i en och samma kropp och
jämte oss delaktiga i löftet -- detta genom evangelium,
7. vars tjänare jag har blivit i följd av den Guds nåds gåva som
blev mig given genom hans mäktiga kraft.
8. Ja, åt mig, den ringaste bland alla heliga, blev den nåden given
att för hedningarna förkunna evangelium om Kristi outrannsakliga
rikedom,
9. och att lägga i dagen huru det rådslut har blivit utfört, som
tidsåldrarna igenom hade såsom en hemlighet varit fördolt i Gud,
alltings skapare.
10. Ty Gud ville att hans mångfaldiga visdom nu, i och genom
församlingen, skulle bliva kunnig för furstarna och
väldigheterna i den himmelska världen.
11. Sådant hade hans beslut varit från tidsåldrarnas begynnelse, det
som han utförde i Kristus Jesus, vår Herre.
12. Och i honom kunna vi med tillförsikt frimodigt träda fram, genom
tron på honom.
13. Därför beder jag eder att icke fälla modet vid mina lidanden för
eder; de lända ju eder till ära.

14. Fördenskull böjer jag mina knän för Fadern --
15. honom från vilken allt vad fader heter i himmelen och på jorden
har sitt namn --
16. och beder att han ville efter sin härlighets rikedom förläna
eder, att I genom hans Ande växen till i kraft till eder
invärtes människa,
17. och att Kristus genom tron må bo i edra hjärtan, och att I mån
vara rotade och grundade i kärleken,
18. så att I, tillika med alla de heliga, till fullo förmån fatta
vad bredden och längden och höjden och djupet är
19. och så lära känna Kristi kärlek, som övergår all kunskap. Ty så
skolen I bliva helt uppfyllda av all Guds fullhet.

20. Men honom, som förmår göra mer, ja, långt mer än allt vad vi
bedja eller tänka, efter den kraft som är verksam i oss,
21. honom tillhör äran i församlingen och i Kristus Jesus alla
släkten igenom i evigheternas evighet, amen.
*49/04 Paulus' brev till efesierna, 4 Kapitlet
Paulus' brev till efesierna, 4 Kapitlet

Förmaning att bevara Andens enhet under
all olikhet i Andens gåvor, och att icke
vandra såsom hedningarna, utan såsom det
höves dem som hava avlagt den gamla
människan och iklätt sig den nya.

1. Så förmanar jag nu eder, jag som är en fånge i Herren, att föra
en vandel som är värdig den kallelse I haven undfått,
2. med all ödmjukhet och allt saktmod, med tålamod, så att I haven
fördrag med varandra i kärlek
3. och vinnläggen eder om att bevara Andens enhet genom fridens
band:
@c 4. *en* [1] kropp och *en* Ande, likasom I ock bleven kallade till
4. en[1] kropp och en[1] Ande, likasom I ock bleven kallade till
att leva i ett och samma hopp, det som tillhör eder kallelse --
@c 5. *en* Herre, *en* tro, *ett* dop, *en* Gud, som är allas Fader,
5. en[1] Herre, en[1] tro, ett[1] dop, en[1] Gud, som är allas Fader,
6. han som är över alla, genom alla och i alla.

7. Men åt var och en särskild av oss blev nåden given, alltefter
som Kristus tillmätte honom sin gåva.
8. Därför heter det:

»Han for upp i höjden,
han tog fångar,
han gav människorna gåvor.»

9. Men detta ord »han for upp», vad innebär det, om icke att han
förut hade farit hit ned till jordens lägre rymder?
10. Den som for ned, han är ock den som for upp över alla himlar,
för att han skulle uppfylla allt.
11. Och han gav oss somliga till apostlar, somliga till profeter,
somliga till evangelister, somliga till herdar och lärare.
12. Ty han ville göra de heliga skickliga till att utföra sitt
tjänarvärv, att uppbygga Kristi kropp,
13. till dess att vi allasammans komma fram till enheten i tron och
i kunskapen om Guds Son, till manlig mognad, och så bliva
fullvuxna, intill Kristi fullhet.
14. Så skulle vi icke mer vara barn, icke såsom havets vågor drivas
omkring av vart vindkast i läran, vid människornas bedrägliga
spel, när de illfundigt söka främja villfarelsens listiga
anslag.
15. Nej, vi skulle då hålla oss till sanningen, och i alla stycken i
kärlek växa upp till honom som är huvudet, Kristus.
16. Ty från honom hämtar hela kroppen sin tillväxt, till att bliva
uppbyggd i kärlek, i det att den sammanslutes och får
sammanhållning genom det bistånd var led giver, med en kraft som
är avmätt efter var särskild dels uppgift.

17. Jag tillsäger eder alltså och uppmanar eder allvarligt i Herren,
att icke mer vandra såsom hedningarna i sitt sinnes fåfänglighet
vandra,
18. hedningarna, vilka, i följd av den okunnighet som råder hos dem
genom deras hjärtans förstockelse, äro förmörkade till
förståndet och bortkomna från det liv som är av Gud.
19. Ty i sin försoffning hava de överlämnat sig åt lösaktighet, så
att de i girighet bedriva alla slags orena gärningar.
20. Men I haven icke fått en sådan undervisning om Kristus,
21. om I eljest så haven hört om honom och så blivit lärda i honom,
som sanning är i Jesus:
22. att I -- då detta nu krävdes på grund av eder förra vandel --
haven avlagt den gamla människan, som fördärvar sig genom att
följa sina begärelsers bedrägliga lockelser,
23. och nu förnyens genom Anden som bor i edert sinne,
24. och att I haven iklätt eder den nya människan, som är skapad
till likhet med Gud i sanningens rättfärdighet och helighet.

25. Läggen därför bort lögnen, och talen sanning med varandra,
eftersom vi äro varandras lemmar.
26. »Vredgens, men synden icke»; låten icke solen gå ned över eder
vrede,
27. och given icke djävulen något tillfälle.
28. Den som har stulit, han stjäle icke mer, utan arbete hellre, och
uträtte med sina händer vad gott är, så att han har något varav
han kan dela med sig åt den som lider brist.
29. Låten intet ohöviskt tal utgå ur eder mun, utan allenast det som
är gott, till uppbyggelse, där sådan behöves, så att det bliver
till välsignelse för dem som höra det.
30. Och bedröven icke Guds helige Ande, vilken I haven undfått såsom
ett insegel, för förlossningens dag.
31. All bitterhet och häftighet och vrede, allt skriande och
smädande, ja, allt vad ondska heter vare fjärran ifrån eder.
32. Varen i stället goda och barmhärtiga mot varandra, och förlåten
varandra, såsom Gud i Kristus har förlåtit eder.

5:1. [2]
5:2. [2]

[1] Ord markerade med denna fotnot är skrivna i kursiv stil i den
tryckta upplagan. --Red för den elektroniska upplagan.
[2] Ef 5:1--2 hör egentligen hit, men återfinns nedan. --Red för den
elektroniska utgåvan.
*49/05 Paulus' brev till efesierna, 5 Kapitlet
1. Bliven alltså Guds efterföljare, såsom hans älskade barn,
2. och vandren i kärlek, såsom Kristus älskade eder och utgav sig
själv för oss till en gåva och ett offer, »Gud till en
välbehaglig lukt».

Paulus' brev till efesierna, 5 Kapitlet

Förmaningar att undfly mörkrets
gärningar och vandra såsom ljusets barn.
Äkta makars plikter mot varandra.

3. Men otukt och orenhet, av vad slag det vara må, och girighet
skolen I, såsom det anstår heliga, icke ens låta nämnas bland
eder,
4. ej heller ohöviskt väsende och dåraktigt tal och gyckel; sådant
är otillbörligt. Låten fastmer tacksägelse höras.
5. Ty det bören I veta, och det insen I också själva, att ingen
otuktig eller oren människa har arvedel i Kristi och Guds rike,
ej heller någon girig, ty en sådan är en avgudadyrkare.
6. Låten ingen bedraga eder med tomma ord; ty för sådana synder
kommer Guds vrede över de ohörsamma.
7. Haven alltså ingen del i sådant.
8. I voren ju förut mörker, men nu ären I ljus i Herren; vandren då
såsom ljusets barn.
9. Ty ljusets frukt består i allt vad godhet och rättfärdighet och
sanning är.
10. Ja, vandren så, i det att I pröven vad som är välbehagligt för
Herren.
11. Och haven ingen delaktighet i mörkrets gärningar, som icke giva
någon frukt, utan avslöjen dem fastmer.
12. Vad av sådana människor i hemlighet förövas, därom är det
skamligt till och med att tala;
13. men alltsammans bliver uppenbart, när det avslöjas genom ljuset.
Ty varhelst något bliver uppenbart, där är ljus.
14. Därför heter det:
»Vakna upp, du som sover,
och stå upp ifrån de döda,
så skall Kristus lysa fram för dig.»

15. Sen därför noga till, huru I vandren: att I vandren icke såsom
ovisa människor, utan såsom visa;
16. och tagen väl i akt vart lägligt tillfälle. Ty tiden är ond.
17. Varen alltså icke oförståndiga, utan förstån vad som är Herrens
vilja.

18. Och dricken eder icke druckna av vin; ty därav kommer ett
oskickligt leverne. Låten eder fastmer uppfyllas av ande,
19. och talen till varandra i psalmer och lovsånger och andliga
visor, och sjungen och spelen till Herrens ära i edra hjärtan,
20. och tacken alltid Gud och Fadern för allt, i vår Herres, Jesu
Kristi, namn.

21. Underordnen eder varandra i Kristi fruktan.

22. I hustrur, underordnen eder edra män, såsom I underordnen eder
Herren;
23. ty en man är sin hustrus huvud, såsom Kristus är församlingens
huvud, han som ock är denna sin kropps Frälsare.
24. Ja, såsom församlingen underordnar sig Kristus, så skola ock
hustrurna i allt underordna sig sina män.

25. I män, älsken edra hustrur, såsom Kristus har älskat
församlingen och utgivit sig själv för henne
26. till att helga henne, genom att rena henne medelst vattnets bad,
i kraft av ordet.
27. Ty så ville han själv ställa fram församlingen inför sig i
härlighet, utan fläck och skrynka och annat sådant; fastmer
skulle hon vara helig och ostrafflig.
28. På samma sätt äro männen pliktiga att älska sina hustrur, då
dessa ju äro deras egna kroppar; den som älskar sin hustru, han
älskar sig själv.
29. Ingen har någonsin hatat sitt eget kött; i stället när och
omhuldar man det, såsom Kristus gör med församlingen,
30. eftersom vi äro lemmar av hans kropp.
31. »Fördenskull skall en man övergiva sin fader och sin moder och
hålla sig till sin hustru, och de tu skola varda ett kött.» --
32. Den hemlighet som ligger häri är stor; jag säger detta med tanke
på Kristus och församlingen.
33. Dock gäller också om eder att var och en skall älska sin hustru
såsom sig själv; men hustrun å sin sida skall visa sin man
vördnad.
*49/06 Paulus' brev till efesierna, 6 Kapitlet
Paulus' brev till efesierna, 6 Kapitlet

Barns, föräldrars, tjänares och
husbönders plikter. De heligas
vapenrustning och kamp. Förmaning till
bön. Slutord och slutönskan.

1. I barn, varen edra föräldrar lydiga i Herren, ty detta är rätt
och tillbörligt.
2. »Hedra din fader och din moder.» Det är ju först detta bud som
har ett löfte med sig:
3. »för att det må gå dig väl och du må länge leva på jorden».

4. Och I fäder, reten icke edra barn till vrede, utan fostren dem i
Herrens tukt och förmaning.

5. I tjänare, varen edra jordiska herrar lydiga, med fruktan och
bävan, av uppriktigt hjärta, såsom gällde det Kristus;
6. icke med ögontjänst, av begär att behaga människor, utan såsom
Kristi tjänare, som av hjärtat göra Guds vilja;
7. och gören eder tjänst med villighet, såsom tjänaden I Herren och
icke människor.
8. I veten ju att vad gott var och en gör, det skall han få igen av
Herren, vare sig han är träl eller fri.

9. Och I herrar, handlen på samma sätt mot dem, och upphören att
bruka hårda ord; I veten ju att i himmelen finnes den som är
Herre över både dem och eder, och att hos honom icke finnes
anseende till personen.

10. För övrigt, bliven allt starkare i Herren och i hans väldiga
kraft.
11. Ikläden eder hela Guds vapenrustning, så att I kunnen hålla
stånd emot djävulens listiga angrepp.
12. Ty den kamp vi hava att utkämpa är en kamp icke mot kött och
blod, utan mot furstar och väldigheter och världshärskare, som
råda här i mörkret, mot ondskans andemakter i himlarymderna.
13. Tagen alltså på eder hela Guds vapenrustning, så att I kunnen
stå emot på den onda dagen och, sedan I haven fullgjort allt,
behålla fältet.
14. Stån därför omgjordade kring edra länder med sanningen, och
»varen iklädda rättfärdighetens pansar»,
15. och haven såsom skor på edra fötter den beredvillighet som
fridens evangelium giver.
16. Och tagen alltid trons sköld, varmed I skolen kunna utsläcka den
ondes alla brinnande pilar.
17. Och låten giva eder »frälsningens hjälm» och Andens svärd, som
är Guds ord.

18. Gören detta under ständig åkallan och bön, så att I alltjämt
bedjen i Anden och fördenskull vaken, under ständig uthållighet
och ständig bön för alla de heliga.
19. Bedjen ock för mig, att min mun må upplåtas, och att det jag
skall tala må bliva mig givet, så att jag frimodigt kungör
evangelii hemlighet,
20. för vars skull jag är ett sändebud i kedjor; ja, bedjen att jag
må frimodigt tala därom med de rätta orden.

21. Men för att ock I skolen få veta något om mig, huru det går mig,
kommer Tykikus, min älskade broder och trogne tjänare i Herren,
att underrätta eder om allt.
22. Honom sänder jag till eder, just för att I skolen få veta huru
det är med oss, och för att han skall hugna edra hjärtan.

23. Frid vare med bröderna och kärlek tillika med tro, från Gud,
Fadern, och Herren Jesus Kristus.
24. Nåd vare med alla som älska vår Herre Jesus Kristus -- nåd i
oförgängligt liv.
@c -*-1917-*-
*50/ Paulus' brev till filipperna
*50/01 Paulus' brev till filipperna, 1 Kapitlet
Paulus' brev till filipperna, 1 Kapitlet

Paulus hälsar de kristna i Filippi,
tackar Gud för deras arbete i evangelii
tjänst, beder för dem, talar om huru
hans fångenskap har länt till evangelii
framgång, om ock evangelium av somliga
predikas i orent sinne; hoppas att
Kristus skall bliva förhärligad i honom,
vare sig han får dö eller han skall leva
kvar till församlingens fromma; uppmanar
till endräkt och ståndaktighet.

1. Paulus och Timoteus, Kristi Jesu tjänare, hälsa alla de heliga i
Kristus Jesus som bo i Filippi, tillika med
församlingsföreståndare och församlingstjänare.
2. Nåd vare med eder och frid ifrån Gud, vår Fader, och Herren
Jesus Kristus.

3. Jag tackar min Gud, så ofta jag tänker på eder,
4. i det jag alltid i alla mina böner med glädje beder för eder
alla.
5. Jag tackar honom för att I, allt ifrån första dagen intill nu,
haven deltagit i arbetet för evangelium.
6. Och jag har den tillförsikten, att han som i eder har begynt ett
gott verk, han skall ock fullborda det, intill Kristi Jesu dag.
7. Och det är ju rätt och tillbörligt att jag tänker så om eder
alla, eftersom jag, både när jag ligger i bojor, och när jag
försvarar och befäster evangelium, har eder i mitt hjärta såsom
alla med mig delaktiga i nåden.
8. Ty Gud är mitt vittne, han vet huru jag längtar efter eder alla
med Kristi Jesu kärlek.
9. Och därom beder jag, att eder kärlek må allt mer och mer
överflöda av kunskap och förstånd i allt,
10. så att I kunnen döma om vad rättast är, på det att I mån bliva
rena och för ingen till stötesten, i väntan på Kristi dag,
11. och bliva rika på rättfärdighetens frukt, vilken kommer genom
Jesus Kristus, Gud till ära och pris.

12. Jag vill att I, mina bröder, skolen veta att det som har
vederfarits mig snarare har länt till evangelii framgång.
13. Det har nämligen så blivit uppenbart för alla i pretoriet och
för alla andra, att det är i Kristus som jag bär mina bojor;
14. och de flesta av bröderna hava genom mina bojor blivit så
frimodiga i Herren, att de med allt större dristighet våga
oförskräckt förkunna Guds ord.

15. Somliga finnas väl ock, som av avund och trätlystnad predika
Kristus, men det finnes också andra som göra det av god vilja.
16. Dessa senare göra det av kärlek, eftersom de veta att jag är
satt till att försvara evangelium.
17. De förra åter förkunna Kristus av genstridighet, icke med rent
sinne, i tanke att de skola tillskynda mig ytterligare
bedrövelse i mina bojor.
18. Vad mer? Kristus bliver dock på ena eller andra sättet
förkunnad, det må nu ske för syns skull eller i uppriktighet;
och däröver gläder jag mig. Ja, jag skall ock framgent få
glädja mig;
19. ty jag vet att detta skall lända mig till frälsning, genom eder
förbön och därigenom att Jesu Kristi Ande förlänas mig.
20. Det är nämligen min trängtan och mitt hopp att jag i intet skall
komma på skam, utan att Kristus, nu såsom alltid, skall av mig
med all frimodighet bliva förhärligad i min kropp, det må ske
genom liv eller genom död.
21. Ty att leva, det är för mig Kristus, och att dö, det är för mig
en vinning.
22. Men om det att leva i köttet för mig är att utföra ett arbete
som bär frukt, vilketdera skall jag då välja? Det kan jag icke
säga.
23. Jag drages åt båda hållen. Ty väl åstundar jag att bryta upp
och vara hos Kristus, vilket ju vore mycket bättre;
24. men att jag lever kvar i köttet är för eder skull mer av nöden.
25. Och då jag är förvissad härom, vet jag att jag skall leva kvar
och förbliva hos eder alla, eder till förkovran och glädje i
tron,
26. för att eder berömmelse skall överflöda i Kristus Jesus, i fråga
om mig, därigenom att jag ännu en gång kommer till eder.

27. Fören allenast en sådan vandel som är värdig Kristi evangelium,
så att jag -- vare sig jag kommer och besöker eder, eller jag
förbliver frånvarande -- får höra om eder att I stån fasta i en
och samme Ande och endräktigt kämpen tillsammans för tron på
evangelium,
28. utan att i något stycke låta skrämma eder av motståndarna. Ty
att I så skicken eder är för dem ett vittnesbörd om att de
själva gå mot fördärvet, men att I skolen bliva frälsta, och
detta av Gud.
29. Åt eder har ju förunnats icke allenast att tro på Kristus, utan
ock att lida för hans skull,
30. i det att I haven samma kamp som I förr sågen mig hava och nu
hören att jag har.
*50/02 Paulus' brev till filipperna, 2 Kapitlet
Paulus' brev till filipperna, 2 Kapitlet

Paulus uppmanar till endräkt och till
ödmjukhet efter Kristi föredöme samt
till allvarlig strävan efter frälsning;
säger sig vilja sända Timoteus och
Epafroditus till Filippi.

1. Om nu förmaning i Kristus, om uppmuntran i kärlek, om gemenskap
i Anden, om hjärtlig godhet och barmhärtighet betyda något,
2. gören då min glädje fullkomlig, i det att I ären ens till
sinnes, uppfyllda av samma kärlek, endräktiga, liksinnade,
3. fria ifrån genstridighet och ifrån begär efter fåfänglig ära.
Fasthellre må var och en i ödmjukhet akta den andre förmer än
sig själv.
4. Och sen icke var och en på sitt eget bästa, utan var och en
också på andras.

5. Varen så till sinnes som Kristus Jesus var[1],
6. han som var till i Guds-skepnad, men icke räknade jämlikheten
med Gud såsom ett byte,
7. utan utblottade sig själv, i det han antog tjänare-skepnad, när
han kom i människogestalt. Så befanns han i utvärtes måtto vara
såsom en människa
8. och ödmjukade sig och blev lydig intill döden, ja, intill döden
på korset.
9. Därför har ock Gud upphöjt honom över allting och givit honom
det namn som är över alla namn
10. för att i Jesu namn alla knän skola böja sig, deras som äro i
himmelen, och deras som äro på jorden, och deras som äro under
jorden,
11. och för att alla tungor skola bekänna, Gud, Fadern, till ära,
att Jesus Kristus är Herre.

12. Därför, mina älskade, såsom I alltid förut haven varit lydiga,
så mån I också nu med fruktan och bävan arbeta på eder
frälsning, och det icke allenast såsom I gjorden, då jag var
närvarande, utan ännu mycket mer nu, då jag är frånvarande.
13. Ty Gud är den som verkar i eder både vilja och gärning, för att
hans goda vilja skall ske.
14. Gören allt utan att knorra och tveka,
15. så att I bliven otadliga och rena, Guds ostraffliga barn mitt
ibland »ett vrångt och avogt släkte», inom vilket I lysen såsom
himlaljus i världen,
16. i det att I hållen fast vid livets ord. Bliven mig så till
berömmelse på Kristi dag, till ett vittnesbörd om att jag icke
har strävat förgäves och icke förgäves har arbetat.
17. Men om än mitt blod bliver utgjutet såsom ett drickoffer, när
jag förrättar min tempeltjänst och därvid frambär offret av eder
tro, så gläder jag mig dock och deltager i allas eder glädje.
18. Sammalunda mån ock I glädjas och deltaga i min glädje.

19. Jag hoppas nu i Herren Jesus att snart kunna sända Timoteus till
eder, så att ock jag får känna hugnad genom det som jag då hör
om eder.
20. Ty jag har ingen av samma sinne som han, ingen som av så
uppriktigt hjärta kommer att hava omsorg om eder.
21. Allasammans söka de sitt eget, icke vad som hör Kristus Jesus
till.
22. Men hans beprövade trohet kännen I; I veten huru han med mig har
verkat i evangelii tjänst, såsom en son tjänar sin fader.
23. Honom hoppas jag alltså kunna sända, så snart jag har fått se
huru det går med min sak.
24. Och i Herren är jag viss om att jag också själv snart skall få
komma.

25. Emellertid har jag funnit det nödvändigt att sända brodern
Epafroditus, min medarbetare och medkämpe, tillbaka till eder,
honom som I haven skickat hit, för att å edra vägnar överlämna
åt mig vad jag kunde behöva.
26. Ty han längtar efter eder alla och har ingen ro, därför att I
haven hört honom vara sjuk.
27. Han har också verkligen varit sjuk, ja, nära döden, men Gud
förbarmade sig över honom; och icke allenast över honom, utan
också över mig, för att jag icke skulle få bedrövelse på
bedrövelse.
28. Därför är jag så mycket mer angelägen att sända honom, både för
att I skolen få glädjen att återse honom, och för att jag själv
därigenom skall få lättnad i min bedrövelse.
29. Tagen alltså emot honom i Herren, med all glädje, och hållen
sådana män i ära.
30. Ty för Kristi verks skull var han nära döden, i det han satte
sitt liv på spel, för att giva mig ersättning för den tjänst
som jag måste sakna från eder personligen.

[1] Eller: Haven i edert förhållande till varandra samma sinne som I
haven i Kristus Jesus, vilken var till osv.
*50/03 Paulus' brev till filipperna, 3 Kapitlet
Paulus' brev till filipperna, 3 Kapitlet

Paulus varnar för judekristna irrlärare.
Själv räknar han den förmånsrätt han
kunde hava såsom israelit för intet, i
jämförelse med kunskapen om Kristus. Mot
det målet jagar han, och han uppmanar
filipperna att följa honom efter.

1. För övrigt, mina bröder, glädjen eder i Herren. Att skriva till
eder detsamma som förut, det räknar jag icke för något besvär,
och det är för eder tryggare.

2. Given akt på de hundarna, given akt på de onda arbetarna, given
akt på »de sönderskurna».
3. Ty vi äro »de omskurna», vi som genom Guds Ande tjäna Gud och
berömma oss av Kristus Jesus och icke förtrösta på köttet --
4. fastän jag för min del väl också kunde hava skäl att förtrösta
på köttet. Ja, om någon menar sig kunna förtrösta på köttet, så
kan jag det ännu mer,
5. jag som blev omskuren, när jag var åtta dagar gammal, jag som är
av Israels folk och av Benjamins stam, en hebré, född av
hebréer, jag som i fråga om lagen har varit en farisé,
6. i fråga om nitälskan varit en församlingens förföljare, i fråga
om rättfärdighet -- den som vinnes i kraft av lagen -- varit en
ostrafflig man.
7. Men allt det som var mig en vinning, det har jag för Kristi
skull räknat såsom en förlust.
8. Ja, jag räknar i sanning allt såsom förlust mot det som är långt
mer värt: kunskapen om Kristus Jesus, min Herre. Ty det är för
hans skull som jag har gått förlustig alltsammans och nu räknar
det såsom avskräde, på det att jag må vinna Kristus
9. och bliva funnen i honom, icke med min egen rättfärdighet, den
som kommer av lag, utan med den rättfärdighet som kommer genom
tro på Kristus, rättfärdigheten av Gud, på grund av tron.
10. Ty jag vill lära känna honom och hans uppståndelses kraft och få
känna delaktighet i hans lidanden, i det jag bliver honom lik
genom en död sådan som hans,
11. om jag så skulle kunna nå fram till uppståndelsen från de döda.

12. Icke som om jag redan hade vunnit det eller redan hade blivit
fullkomlig, men jag far efter att vinna det, eftersom jag själv
har blivit vunnen av Kristus Jesus.
13. Ja, mina bröder, jag håller icke före att jag ännu har vunnit
det, men ett gör jag: jag förgäter det som är bakom mig och
sträcker mig mot det som är framför mig
14. och jagar mot målet, för att få den segerlön som hålles framför
oss genom Guds kallelse ovanifrån, i Kristus Jesus.

15. Må därför vi alla som äro »fullkomliga» hava ett sådant
tänkesätt. Men om så är, att I i något stycke haven andra
tankar, så skall Gud också däröver giva eder klarhet.
16. Dock, såvitt vi redan hava hunnit något framåt, så låtom oss
vandra vidare på samma väg.

17. Mina bröder, varen ock I mina efterföljare, och sen på dem som
vandra på samma sätt som jag, eftersom I ju haven oss till
föredöme.
18. Ty det är såsom jag ofta har sagt eder och nu åter måste säga
under tårar: många vandra såsom fiender till Kristi kors,
19. och deras ände är fördärv; de hava buken till sin Gud och söka
sin ära i det som är deras skam, och deras sinne är vänt till
det som hör jorden till.
20. Vi åter hava vårt medborgarskap i himmelen, och därifrån vänta
vi ock Herren Jesus Kristus såsom Frälsare,
21. vilken skall så förvandla vår förnedringskropp, att den bliver
lik hans härlighetskropp -- genom den kraft varmed han ock kan
underlägga sig allt.
*50/04 Paulus' brev till filipperna, 4 Kapitlet
Paulus' brev till filipperna, 4 Kapitlet

Förmaningar. Tacksägelser till
filipperna för deras kärleksgåva.
Hälsningar och slutönskan.

1. Därför, mina älskade och efterlängtade bröder, min glädje och
min krona, stån fasta i Herren med detta sinne, I mina älskade.

2. Evodia förmanar jag, och Syntyke förmanar jag att de skola vara
ens till sinnes i Herren.
3. Ja, också till dig, min Synsygus -- du som med rätta bär det
namnet[1] -- har jag en bön: Var dessa kvinnor till hjälp, ty
jämte mig hava de kämpat i evangelii tjänst, de såväl som
Klemens och mina andra medarbetare, vilkas namn äro skrivna i
livets bok.

4. Glädjen eder i Herren alltid. Åter vill jag säga: Glädjen eder.
5. Låten edert saktmod bliva kunnigt för alla människor. Herren
är nära!

6. Gören eder intet bekymmer, utan låten i allting edra önskningar
bliva kunniga inför Gud, genom åkallan och bön, med tacksägelse.
7. Så skall Guds frid, som övergår allt förstånd, bevara edra
hjärtan och edra tankar, i Kristus Jesus.

8. För övrigt, mina bröder, vad sant är, vad värdigt, vad rätt, vad
rent är, vad som är älskligt och värt att akta, ja, allt vad
dygd heter, och allt som förtjänar att prisas -- tänken på allt
sådant.
9. Detta, som I haven lärt och inhämtat och haven hört av mig och
sett hos mig, det skolen I göra; och så skall fridens Gud vara
med eder.

10. Det har varit för mig en stor glädje i Herren att I nu omsider
haven kommit i en så god ställning, att I haven kunnat tänka på
mitt bästa. Dock, I tänkten nog också förut därpå, men I haden
icke tillfälle att göra något.
11. Icke som om jag härmed ville säga att något har fattats mig; ty
jag har lärt mig att vara nöjd med de omständigheter i vilka jag
är.
12. Jag vet att finna mig i ringhet, jag vet ock att finna mig i
överflöd. Med vilken ställning och vilka förhållanden som helst
är jag förtrogen: jag kan vara mätt, och jag kan vara hungrig;
jag kan hava överflöd, och jag kan lida brist.
13. Allt förmår jag i honom som giver mig kraft.

14. Dock gjorden I väl däri att I visaden mig deltagande i mitt
betryck.
15. I veten ju ock själva, I filipper, att under evangelii första
tid, då när jag hade dragit bort ifrån Macedonien, ingen annan
församling än eder trädde i sådan förbindelse med mig, att
räkning kunde föras över »utgivet och mottaget».
16. Ty medan jag ännu var i Tessalonika, sänden I mig både en och
två gånger vad jag behövde. --
17. Icke som om jag skulle åstunda själva gåvan; nej, vad jag
åstundar är en sådan frukt därav, som rikligen kommer eder
själva till godo.
18. Jag har nu fått ut allt, och det i överflödande mått. Jag har
fullt upp, sedan jag av Epafroditus har mottagit eder gåva, »en
välbehaglig lukt», ett offer som täckes Gud och behagar honom
väl.
19. Så skall ock min Gud, efter sin rikedom, i fullt mått och på
ett härligt sätt i Kristus Jesus giva eder allt vad I behöven.
20. Men vår Gud och Fader tillhör äran i evigheternas evigheter.
Amen.

21. Hälsen var och en av de heliga i Kristus Jesus. De bröder som
äro här hos mig hälsa eder.
22. Alla de heliga hälsa eder, först och främst de som höra till
kejsarens hus.

23. Herrens, Jesu Kristi, nåd vare med eder ande.

[1] Synsygus betyder medhjälpare.
@c -*- 1917 -*-
@c $Id: 51.txt,v 1.9 1996/03/17 17:18:51 ceder Exp $
@c Inknappat av Lars Aronsson <aronsson@lysator.liu.se>
*51/ Paulus' brev till kolosserna
*51/01 Paulus' brev till kolosserna, 1 Kapitlet
Paulus' brev till kolosserna, 1 Kapitlet

Paulus hälsar de kristna i Kolosse,
tackar Gud för deras tro och kärlek,
beder för deras fortgående andliga
tillväxt, vittnar om Kristus såsom Guds
avbild, församlingens huvud och den som
skaffar försoning med Gud; talar om vad
han själv har lidit för församlingen
under förkunnandet av evangelii stora
hemlighet.

1. Paulus, genom Guds vilja Kristi Jesu apostel, så ock brodern
Timoteus,
2. hälsar de heliga som bo i Kolosse, de troende bröderna i
Kristus. Nåd vare med eder och frid ifrån Gud, vår Fader.

3. Vi tacka Gud, vår Herres, Jesu Kristi, Fader, alltid för eder i
våra böner,
4. ty vi hava hört om eder tro i Kristus Jesus och om den kärlek
som I haven till alla de heliga;
5. vi tacka honom för det hopps skull, som är förvarat åt eder i
himmelen. Om detta hopp haven I redan förut fått höra, genom
sanningens ord i det evangelium
6. som har kommit till eder, likasom det ock är att finna överallt
i världen och där bär frukt och växer till, på samma sätt som
det har gjort bland eder, allt ifrån den dag, då I hörden det
och lärden i sanning känna Guds nåd.
7. Det var ju en sådan undervisning I mottogen av Epafras, vår
älskade medtjänare, som i vårt ställe är eder en trogen Kristi
tjänare;
8. det är också han som för oss har omtalat eder kärlek i Anden.

9. Allt ifrån den dag då vi fingo höra härom, hava vi därför, å vår
sida, icke upphört att bedja för eder och bönfalla om att I mån
bliva uppfyllda av kunskap om Guds vilja, i allt slags andlig
vishet och andligt förstånd.
10. Så skolen I kunna föra en vandel som är värdig Herren, honom i
allt till behag, och genom kunskapen om Gud bära frukt och växa
till i allt gott verk.
11. Och genom hans härliga makt skolen I på allt sätt uppfyllas av
kraft till att bevisa ståndaktighet och tålamod i allt;
12. och I skolen med glädje tacka Fadern, som har gjort eder
skickliga till delaktighet i den arvslott som de heliga hava i
ljuset.
13. Ty han har frälst oss från mörkrets välde och försatt oss i sin
älskade Sons rike.

14. I honom hava vi förlossningen, förlåtelsen för våra synder,
15. i honom som är den osynlige Gudens avbild och förstfödd före
allt skapat.
16. Ty i honom skapades allt i himmelen och på jorden, synligt såväl
som osynligt, både tronänglar och herrar och furstar och
väldigheter i andevärlden. Alltsammans har blivit skapat genom
honom och till honom.
17. Ja, han är till före allt annat, och alltsammans äger bestånd i
honom.
18. Och han är huvudet för kroppen, det är församlingen, han som är
begynnelsen, den förstfödde ifrån de döda. Så skulle han i allt
vara den främste.

19. Ty det behagade Gud att låta all fullhet taga sin boning i honom
20. och att genom honom försona allt med sig, sedan han genom blodet
på hans kors hade berett frid. Ja, genom honom skulle så ske
med allt vad på jorden och i himmelen är.

21. Också åt eder, som förut voren bortkomna från honom och genom
edert sinnelag hans fiender, i det att I gjorden vad ont var,
22. också åt eder har han nu skaffat försoning i hans jordiska
kropp, genom hans död, för att kunna ställa eder fram inför sig
heliga och obefläckade och ostraffliga --
23. om I nämligen förbliven i tron, väl grundade och fasta, utan att
låta rubba eder från det hopp som tillbjudes oss i evangelium,
det evangelium som I haven hört, och som blivit predikat bland
allt skapat under himmelen, det vars tjänare jag, Paulus, har
blivit.

24. Nu gläder jag mig mitt i mina lidanden för eder; och vad som
fattas i det mått av Kristus-bedrövelser som jag i mitt kött
måste utstå, det uppfyller jag nu för hans kropp, som är
församlingen.
25. Ty dennas tjänare har jag blivit, i enlighet med det uppdrag av
Gud, som har blivit mig givet, att jag nämligen överallt skall
för eder förkunna Guds ord,
26. den hemlighet som tidsåldrar och släkten igenom hade varit
fördold, men som nu har blivit uppenbarad för hans heliga.
27. Ty för dem ville Gud kungöra huru rik på härlighet den är bland
hedningarna, denna hemlighet, vilken är »Kristus i eder, vårt
härlighetshopp».
28. Och honom förkunna vi för vår del, i det vi förmana var människa
och undervisa var människa med all vishet, för att kunna ställa
fram var människa såsom fullkomlig i Kristus.
29. Och för det målet arbetar och kämpar jag, i enlighet med hans
kraft, som mäktigt verkar i mig.
*51/02 Paulus' brev till kolosserna, 2 Kapitlet
Paulus' brev till kolosserna, 2 Kapitlet

Förmaning att hålla sig till Kristus.
Varning för falska läror, för träldom
under människobud, för ängladyrkan.
Föreskrifter rörande mat m. m.

1. Jag vill nämligen, att I skolen veta, vilken kamp jag har att
utstå för eder och för församlingen i Laodicea och för alla de
andra som icke personligen hava sett mitt ansikte.
2. Ty jag önskar, att deras hjärtan skola få hugnad, därigenom att
de slutas tillsammans i kärlek och komma till en full
förståndsvisshets hela rikedom, till en rätt kunskap om Guds
hemlighet, vilken är Kristus;
3. ty i honom finnas visdomens och kunskapens alla skatter
fördolda.
4. Detta säger jag, för att ingen skall bedraga eder med skenfagert
tal.
5. Ty om jag ock till kroppen är frånvarande, så är jag dock i
anden hos eder och gläder mig, när jag ser den ordning, som
råder bland eder, och när jag ser fastheten i eder tro på
Kristus.

6. Såsom I nu haven mottagit Kristus Jesus, Herren, så vandren i
honom
7. och varen rotade i honom och låten eder uppbyggas i honom och
befästas i tron, i enlighet med den undervisning I haven fått,
och överflöden i tacksägelse.
8. Sen till, att ingen får bortföra eder såsom ett segerbyte genom
sin tomma och bedrägliga »vishetslära», i det att han åberopar
fäderneärvda människomeningar och håller sig till världens
»makter»[1] och icke till Kristus.
9. Ty i honom bor gudomens hela fullhet lekamligen,
10. och i honom haven I blivit delaktiga av den fullheten, i honom
som är huvudet för alla andevärldens furstar och väldigheter.

11. I honom haven I ock blivit omskurna genom en omskärelse, som
icke skedde med händer, en som bestod däri att I bleven avklädda
eder köttsliga kropp; jag menar omskärelsen i Kristus.
12. I haven ju med honom blivit begravna i dopet; I haven ock i
dopet blivit uppväckta med honom, genom tron på Guds kraft, hans
som uppväckte honom från de döda.
13. Ja, också eder som voren döda genom edra synder och genom edert
kötts oomskurenhet, också eder har han gjort levande med honom;
ty han har förlåtit oss alla våra synder.
14. Han har nämligen utplånat den handskrift som genom sina stadgar
anklagade oss och låg oss i vägen; den har han skaffat undan
genom att nagla den fast vid korset.
15. Han har avväpnat andevärldens furstar och väldigheter och låtit
dem bliva till skam inför alla, i det att han i honom har
triumferat över dem.

16. Låten därför ingen döma eder i fråga om mat och dryck eller
angående högtid eller nymånad eller sabbat.
17. Sådant är allenast en skuggbild av vad som skulla komma, men
verkligheten själv finnes hos Kristus.
18. Låten icke segerlönen tagas ifrån eder av någon som har sin lust
i »ödmjukhet» och ängladyrkan och gör sig stor med sina syner,
någon som utan orsak är uppblåst genom sitt köttsliga sinne
19. och icke håller sig till honom som är huvudet, honom från vilken
hela kroppen vinner sin tillväxt i Gud, i det att den av sina
ledgångar och senor får bistånd och sammanhållning.
20. Om I nu haven dött med Kristus och så blivit frigjorda ifrån
världens »makter», varför låten I då allahanda stadgar läggas på
eder, likasom levden I ännu i världen:
21. »Det skall du icke taga i», »Det skall du icke smaka», »Det
skall du icke komma vid»,
22. och detta när det gäller ting, som alla äro bestämda till att gå
under genom förbrukning -- allt till åtlydnad av människobud och
människoläror?
23. Visserligen har allt detta fått namn om sig att vara »vishet»,
eftersom däri ligger ett självvalt gudstjänstväsende och ett
slags »ödmjukhet» och en kroppens späkning; men ingalunda ligger
däri »en viss heder», det tjänar allenast till att nära det
köttsliga sinnet.

[1] Se Makter i Ordförkl.
*51/03 Paulus' brev till kolosserna, 3 Kapitlet
Paulus' brev till kolosserna, 3 Kapitlet

Förmaning att söka det som är därovan,
att avlägga synden och ikläda sig
barmhärtighet, godhet och andra
kristliga dygder. Äkta makars,
föräldrars, barns, tjänares och
husbönders plikter.

1. Om I alltså ären uppståndna med Kristus, så söken det som är
därovan, där varest Kristus är och sitter på Guds högra sida.
2. Ja, haven edert sinne vänt till det som är därovan, icke till
det som är på jorden.
3. Ty I haven dött, och edert liv är fördolt med Kristus i Gud.
4. När Kristus, han som är vårt liv, bliver uppenbarad, då skolen
ock I med honom bliva uppenbarade i härlighet.

5. Så döden nu edra lemmar, som höra jorden till: otukt, orenhet,
lusta, ond begärelse, så ock girigheten, som ju är avgudadyrkan;
6. ty för sådant kommer Guds vrede.
7. I de synderna vandraden också I förut, då I ännu haden edert liv
i dem.
8. Men nu skolen också I lägga bort alltsammans; vrede, häftighet,
ondska, smädelse och skamligt tal ur eder mun;
9. I skolen icke ljuga på varandra. I haven ju avklätt eder den
gamla människan med hennes gärningar
10. och iklätt eder den nya, den som förnyas till sann kunskap och
så bliver en avbild av honom som har skapat henne.
11. Och därvid kommer det icke an på om någon är grek eller jude,
omskuren eller oomskuren, barbar eller skyt, träl eller fri;
nej, Kristus är allt och i alla.
12. Så kläden eder nu såsom Guds utvalda, hans heliga och älskade, i
hjärtlig barmhärtighet, godhet, ödmjukhet, saktmod, tålamod.
13. Och haven fördrag med varandra och förlåten varandra, om någon
har något att förebrå en annan. Såsom Herren har förlåtit eder,
så skolen ock I förlåta.
14. Men över allt detta skolen I ikläda eder kärleken, ty den är
fullkomlighetens sammanhållande band.
15. Och låten Kristi frid regera i edra hjärtan; ty till att äga den
ären I ock kallade såsom lemmar i en och samma kropp. Och varen
tacksamma.
16. Låten Kristi ord rikligen bo ibland eder; undervisen och
förmanen varandra i all vishet, med psalmer och lovsånger och
andliga visor, och sjungen med tacksägelse till Guds ära i edra
hjärtan.
17. Och allt, vadhelst I företagen eder i ord eller gärning, gören
det allt i Herren Jesu namn och tacken Gud, Fadern, genom honom.

18. I hustrur, underordnen eder edra män, såsom tillbörligt är i
Herren.
19. I män, älsken edra hustrur och varen icke bittra mot dem.
20. I barn, varen edra föräldrar lydiga i allt, ty detta är
välbehagligt i Herren.
21. I fäder, reten icke edra barn, på det att de icke må bliva
klenmodiga.
22. I tjänare, varen i allt edra jordiska herrar lydiga, icke med
ögontjänst, av begär att behaga människor, utan av uppriktigt
hjärta, i Herrens fruktan.
23. Vadhelst I gören, gören det av hjärtat, såsom tjänaden I Herren
och icke människor.
24. I veten ju, att I till vedergällning skolen av Herren få eder
arvedel; den herre I tjänen är Kristus.
25. Den som gör orätt, han skall få igen den orätt han har gjort,
utan anseende till personen.

Paulus' brev till kolosserna, 4 Kapitlet

Förmaning till bön och till vislig
vandel. Personliga meddelanden.
Hälsningar och slutönskan.

1. I herrar, given edra tjänare, vad rätt och billigt är; I veten
ju, att också I haven en herre i himmelen.
*51/04 Paulus' brev till kolosserna, 4 Kapitlet
2. Varen uthålliga i bönen och vaken i den under tacksägelse.
3. Och bedjen jämväl för oss, att Gud må åt oss öppna en dörr för
ordet, så att vi få förkunna Kristi hemlighet, den hemlighet,
för vars skull jag också är en fånge;
4. ja, bedjen, att jag må uppenbara den med de rätta orden.
5. Skicken eder visligt mot dem som stå utanför och tagen väl i akt
vart lägligt tillfälle.
6. Edert tal vare alltid välbehagligt, kryddat med salt; I bören
förstå, huru I skolen svara var och en.

7. Om allt vad mig angår skall min älskade broder Tykikus, min
trogne tjänare och min medtjänare i Herren, underrätta eder.
8. Honom sänder jag till eder, just för att I skolen få veta, huru
det är med oss, och för att han skall hugna edra hjärtan.
9. Tillika sänder jag Onesimus, min trogne och älskade broder, eder
landsman. De skola underrätta eder om allting här.

10. Aristarkus, min medfånge, hälsar eder; så gör ock Markus,
Barnabas syskonbarn. Angående honom haven I redan fått
föreskrifter; och om han kommer till eder, så tagen vänligt emot
honom.
11. Också Jesus, som kallas Justus, hälsar eder. Av de omskurna äro
dessa mina enda medarbetare för Guds rike, och de hava varit mig
till hugnad.
12. Epafras, eder landsman, hälsar eder, en Kristi Jesu tjänare, som
i sina böner alltid kämpar för eder, för att I skolen stå fasta
och vara fullkomliga och fullt vissa i allt som är Guds vilja.
13. Ty jag giver honom det vittnesbördet, att han har stor möda för
eder likasom ock för dem som bo i Laodicea och i Hierapolis.
14. Lukas, läkaren, den älskade brodern, hälsar eder; så gör ock
Demas.
15. Hälsen bröderna i Laodicea, så ock Nymfas tillika med den
församling som kommer tillhopa i hans hus.
16. Sedan detta brev har blivit uppläst hos eder, så sörjen för att
det ock bliver uppläst i laodicéernas församling och att jämväl
I fån läsa det brev, som kommer från Laodicea.
17. Sägen ock detta till Arkippus: »Hav akt på det ämbete, som du
har undfått i Herren, så att du fullgör, vad därtill hör.»
18. Här skriver jag, Paulus, min hälsning med egen hand. Tänken på
mina bojor. Nåd vare med eder.
@c -*- 1917 -*-
@c $Id: 52.txt,v 1.10 1996/05/28 18:37:36 ceder Exp $
@c Peik J Stromsholm och hans vänner har knappat in hela 1 Tess.
@c ASCII-version av Mika Hirsimäki 1992
*52/ Paulus' första brev till tessalonikerna
*52/01 Paulus' första brev till tessalonikerna, 1 Kapitlet
Paulus' första brev till tessalonikerna, 1 Kapitlet

Paulus hälsar de kristna i Tessalonika
och tackar Gud för evangelii framgång
bland dem.

1. Paulus och Silvanus och Timoteus hälsa tessalonikernas
församling i Gud, Fadern, och Herren Jesus Kristus. Nåd och
frid[1] vare med eder.

2. Vi tacka Gud alltid för eder alla, när vi tänka på eder i våra
böner.
3. Ty oavlåtligen ihågkomma vi inför vår Gud och Fader edra
gärningar i tron och edert arbete i kärleken och eder
ståndaktighet i hoppet, i vår Herre Jesus Kristus.
4. Vi veta ju, käre bröder, i Guds älskade, huru det var, när I
bleven utvalda:
5. vårt evangelium kom till eder icke med ord allenast, utan i
kraft och helig ande och med full visshet. I veten ock på vad
sätt vi uppträdde bland eder, till edert bästa.
6. Och I å eder sida bleven våra efterföljare och därmed Herrens, i
det att I, mitt under stort betryck, togen emot ordet med glädje
i helig ande.
7. Så bleven I själva ett föredöme för alla de troende i Macedonien
och Akaja.
8. Ty från eder har genljudet av Herrens ord gått vidare ut; icke
allenast i Macedonien och Akaja, utan allestädes har eder tro på
Gud blivit känd, så att vi för vår del icke behöva tala något
därom.
9. Ty själva förkunna de om oss, med vilken framgång vi begynte
vårt arbete hos eder, och huru I från avgudarna omvänden eder
till Gud, till att tjäna den levande och sanne Guden,
10. och till att vänta hans Son från himmelen, honom som han har
uppväckt från de döda, Jesus, som frälsar oss undan den kommande
vredesdomen.

[1] av Gud, vår Fader, och Herren Jesu Kristus
*52/02 Paulus' första brev till tessalonikerna, 2 Kapitlet
Paulus' första brev till tessalonikerna, 2 Kapitlet

Paulus påminner tessalonikerna om
sitt första uppträdande bland dem,
tackar Gud för deras trohet under
utståndna lidanden, uttalar sin
längtan efter att återse dem.

1. I veten ju själva, käre bröder, att det icke var utan kraft vi
begynte vårt arbete hos eder.
2. Nej, fastän vi, såsom i veten, i Filippi förut hade fått utstå
lidande och misshandling, hade vi dock frimodighet i vår Gud
till att förkunna för eder Guds evangelium, under mycken kamp.
3. Ty vad vi tala till tröst och förmaning, det har icke sin grund i
villfarelse eller i orent uppsåt, ej heller sker det med svek;
4. utan därför att vi av Gud hava prövats värdiga att få evangelium
oss betrott, tala vi i enlighet därmed, icke för att vara
människor till behag, utan för att vara Gud till behag, honom
som prövar våra hjärtan.
5. Aldrig någonsin hava vi uppträtt med smickrets ord, det veten I,
ej heller så, att vi skulle få en förevändning att bereda oss
vinning -- Gud är vårt vittne.
6. Ej heller hava vi sökt pris av människor, vare sig av eder eller
av andra,
7. fastän vi såsom Kristi apostlar väl hade kunnat uppträda med
myndighet. Tvärtom hava vi visat oss milda bland eder, såsom när
en moder omhuldar sina späda barn.
8. I sådan ömhet om eder ville vi gärna icke allenast göra också
eder delaktiga av Guds evangelium, utan till och med offra våra
liv för eder, ty I haden blivit oss kära.
9. I kommen ju ihåg, käre bröder, vårt arbete och vår möda, huru
vi, under det att vi predikade för eder Guds evangelium,
strävade natt och dag, för att icke bliva någon av eder till
tunga.
10. I själva ären våra vittnen, och Gud är vårt vittne, I veten, och
han vet huru heligt och rättfärdigt och ostraffligt vi förhöllo
oss mot eder, I som tron.
11. Likaledes veten I huru vi förmanade och uppmuntrade var och en
av eder, såsom en fader sina barn,
12. och huru vi uppfordrade eder att föra en vandel som vore värdig
Gud, honom som kallar eder till sitt rike och sin härlighet.

13. Därför tacka vi ock oavlåtligen Gud för att I, när I undfingen
det Guds ord som vi predikade, icke mottogen det såsom
människoord, utan såsom Guds ord, vilket det förvisso är, ett
ord som ock är verksamt i eder som tron.
14. I, käre bröder, haven ju blivit efterföljare till de Guds
församlingar i Kristus Jesus som äro i Judeen. Ty I haven av
edra egna landsmän fått lida detsamma som de hava lidit av
judarna --
15. av dem som dödade både Herren Jesus och profeterna och förjagade
oss, och som äro misshagliga för Gud och fiender till alla
människor,
16. i det att de söka hindra oss att tala till hedningarna, så att
dessa kunna bliva frälsta. Så uppfylla de alltjämt sina synders
mått. Dock, vredesdomen har kommit över dem i all sin stränghet.

17. Men då vi nu hava måst vara skilda från eder, käre bröder --
visserligen allenast för en kort tid och i utvärtes måtto, icke
till hjärtat -- hava vi blivit så mycket mer angelägna att få se
edra ansikten och känt stor åstundan därefter.
18. Ty vi hava varit redo att komma till eder -- jag, Paulus, för
min del både en och två gånger -- men Satan har hindrat oss.
19. Ty vem är vårt hopp och vår glädje och vår berömmelses krona
inför vår Herre Jesus vid hans tillkommelse, vem, om icke just
I?
20. Ja, I ären vår ära och vår glädje.
*52/03 Paulus' första brev till tessalonikerna, 3 Kapitlet
Paulus' första brev till tessalonikerna, 3 Kapitlet

Paulus, som icke själv har kunnat besöka
tessalonikerna, har sänt Timoteus till
dem och gläder sig nu över de
underrättelser som denne har fört med
sig tillbaka.

1. Därför, när vi icke mer kunde uthärda, beslöto vi att stanna
ensamma kvar i Aten,
2. och sände åstad Timoteus, vår broder och Guds tjänare vid
förkunnandet av evangelium om Kristus, för att han skulle styrka
och uppmuntra eder i eder tro,
3. så att ingen bleve vacklande under dessa lidanden. Ty I veten
själva att sådana äro oss förelagda.
4. Redan när vi voro hos eder, sade vi ju eder förut att vi skulle
komma att utstå lidanden. Så har nu ock skett, det veten I.
5. Det var också därför som jag sände honom åstad, när jag icke mer
kunde uthärda; ty jag ville veta något om eder tro, eftersom jag
fruktade att frestaren till äventyrs hade så frestat eder, att
vårt arbete skulle bliva utan frukt.
6. Men nu, då Timoteus har kommit till oss från eder och förkunnat
för oss det glada budskapet om eder tro och kärlek, och sagt oss
att I alltjämt haven oss i god hågkomst, och att I längten efter
att se oss, likasom vi längta efter eder,
7. nu hava vi i fråga om eder, käre bröder, genom eder tro fått
hugnad i all vår nöd och allt vårt lidande.
8. Ty nu leva vi, eftersom I stån fasta i Herren.
9. Ja, huru skola vi nog kunna tacka Gud för eder, till gengäld för
all den glädje som vi genom eder hava inför vår Gud?
10. Natt och dag är det vår innerligaste bön, att vi må få se edra
ansikten och avhjälpa vad som kan brista i eder tro.

11. Men vår Gud och Fader själv och vår Herre Jesus må för oss jämna
vägen till eder.
12. Och eder må Herren giva en allt större och mer överflödande
kärlek till varandra, ja, till alla människor, en sådan kärlek
som vi hava till eder,
13. så att edra hjärtan styrkas till att vara ostraffliga i helighet
inför vår Gud och Fader vid vår Herre Jesu tillkommelse, när han
kommer med alla sina heliga.
*52/04 Paulus' första brev till tessalonikerna, 4 Kapitlet
Paulus' första brev till tessalonikerna, 4 Kapitlet

Paulus önskar att tessalonikerna må
ytterligare förkovras i vad som hör till
en helig vandel, uttalar sig om Herrens
tillkommelse och om de dödas
uppståndelse.

1. Ytterligare, käre bröder, bedja vi nu och förmana eder i Herren
Jesus att allt mer förkovra eder i en sådan vandel som I haven
fått lära av oss att I skolen föra, Gud till behag -- en sådan
vandel som I redan fören.
2. I veten ju vilka bud vi hava givit eder genom Herren Jesus.
3. Ty detta är Guds vilja, detta som hör till eder helgelse, att I
avhållen eder från otukt,
4. och att var och en av eder vet att hava sin egen maka i helgelse
och ära,
5. icke i begärelses lusta såsom hedningarna -- vilka icke känna
Gud --
6. och att ingen i sitt förhållande till sin broder kränker honom
eller gör honom något förfång, ty Herren är en hämnare över allt
detta, såsom vi redan förut hava sagt och betygat för eder.
7. Gud har ju icke kallat oss till orenhet, utan till att leva i
helgelse.
8. Den som icke vill veta av detta, han förkastar alltså icke en
människa, utan Gud, honom som giver sin helige Ande till att bo i
eder.

9. Om broderlig kärlek är det icke behövligt att skriva till eder,
ty I haven själva fått lära av Gud att älska varandra;
10. så handlen I ju ock mot alla bröderna i hela Macedonien. Men vi
förmana eder, käre bröder, att allt mer förkovra eder häri
11. och att sätta eder ära i att leva i stillhet och sköta vad eder
åligger och arbeta med edra händer, enligt vad vi hava bjudit
eder,
12. så att I skicken eder höviskt mot dem som stå utanför och icke
behöven anlita någons hjälp.

13. Vi vilja icke lämna eder, käre bröder, i okunnighet om huru det
förhåller sig med dem som avsomna, för att I icke skolen sörja
såsom de andra, de som icke hava något hopp.
14. Ty lika visst som Jesus, såsom vi tro, har dött och har
uppstått, lika visst skall ock Gud genom Jesus föra dem som äro
avsomnade fram jämte honom.
15. Såsom ett ord från Herren säga vi eder nämligen detta, att vi
som leva och lämnas kvar till Herrens tillkommelse ingalunda
skola komma före dem som äro avsomnade.
16. Ty Herren skall själv stiga ned från himmelen, och ett maktbud
skall ljuda, en överängels röst och en Guds basun. Och först
skola de i Kristus döda uppstå;
17. sedan skola vi som då ännu leva och hava lämnats kvar bliva
jämte dem bortryckta på skyar upp i luften, Herren till mötes;
och så skola vi alltid få vara hos Herren.
18. Så trösten nu varandra med dessa ord.
*52/05 Paulus' första brev till tessalonikerna, 5 Kapitlet
Paulus' första brev till tessalonikerna, 5 Kapitlet

Ytterligare om Herrens tillkommelse.
Förmaningar och slutönskan.

1. Vad åter angår tid och stund härför, så är det icke behövligt
att därom skriva till eder, käre bröder.
2. Ty I veten själva nogsamt att Herrens dag kommer såsom en tjuv
om natten.
3. Bäst de säga: »Allt står väl till, och ingen fara är på färde»,
då kommer plötsligt fördärv över dem, såsom födslovåndan över en
havande kvinna, och de skola förvisso icke kunna fly undan.
4. Men I, käre bröder, I leven icke mörker, så att den dagen kan
komma över eder såsom en tjuv;
5. I ären ju alla ljusets barn och dagens barn. Ja, vi höra icke
natten eller mörkret till;
6. låtom oss alltså icke sova såsom de andra, utan låtom oss vaka
och vara nyktra.
7. De som sova, de sova om natten, och de som dricka sig druckna,
de äro druckna om natten;
8. men vi som höra dagen till, vi må vara nyktra, iklädda trons och
kärlekens pansar, med frälsningens hopp såsom hjälm.
9. Ty Gud har icke bestämt oss till att drabbas av vrede, utan till
att vinna frälsning genom vår Herre, Jesus Kristus,
10. som har dött för oss, på det att vi må leva tillika med honom,
vare sig vi ännu äro vakna eller vi äro avsomnade.
11. Trösten därför varandra, och uppbyggen varandra inbördes, såsom
I ock redan gören.

12. Vi bedja eder, käre bröder, att rätt uppskatta de män som arbeta
bland eder, och som äro edra föreståndare i Herren och förmana
eder.
13. Låten dem vara eder övermåttan kära, för det verks skull som de
utföra.

Hållen frid inbördes.

14. Vi bjuda eder, käre bröder: Förmanen de oordentliga, uppmuntren
de klenmodiga, tagen eder an de svaga, visen tålamod mot var
man.
15. Sen till, att ingen vedergäller någon med ont för ont; faren
fastmer alltid efter att göra vad gott är mot varandra och mot
var man.
16. Varen alltid glada.
17. Bedjen oavlåtligen.
18. Tacken Gud i alla livets förhållanden. Ty att I så gören är Guds
vilja i Kristus Jesus.
19. Utsläcken icke Anden,
20. förakten icke profetisk tal,
21. men pröven allt, behållen vad gott är,
22. avhållen eder från allt ont, av vad slag det vara må.

23. Men fridens Gud själv helge eder till hela eder varelse, så att
hela eder ande och eder själ och eder kropp finnas bevarade
ostraffliga vid vår Herres, Jesu Kristi, tillkommelse.
24. Trofast är han som kallar eder; han skall ock utföra sitt verk.

25. Käre bröder, bedjen för oss.
26. Hälsen alla bröderna med en helig kyss.
27. Jag besvär eder vid Herren att låta uppläsa detta brev för alla
bröderna.
28. Vår Herres, Jesu Kristi, nåd vare med eder.
@c -*- 1917 -*-
@c $Id: 53.txt,v 1.9 1996/05/28 18:01:47 ceder Exp $
@c Peik J Stromsholm och hans vänner har knappat in hela 2 Tess.
*53/ Paulus' andra brev till tessalonikerna
*53/01 Paulus' andra brev till tessalonikerna, 1 Kapitlet
Paulus' andra brev till tessalonikerna, 1 Kapitlet

Paulus hälsar de kristna i Tessalonika,
tackar Gud för deras tillväxt i tro och
kärlek och för deras ståndaktighet under
förföljelserna, beder till Gud om deras
ytterligare förkovran.

1. Paulus och Silvanus och Timoteus hälsa tessalonikernas
församling i Gud, vår Fader, och Herren Jesus Kristus.
2. Nåd vare med eder och frid ifrån Gud, Fadern, och Herren Jesus
Kristus.

3. Vi äro pliktiga att alltid tacka Gud för eder, käre bröder,
såsom tillbörligt är, därför att eder tro så mäktigt tillväxer,
och den kärlek I haven till varandra mer och mer förökas hos
eder alla och hos envar av eder.
4. Därför kunna vi själva i Guds församlingar berömma oss av eder,
i fråga om eder ståndaktighet och eder tro under alla edra
förföljelser, och under de lidanden I måsten uthärda.
5. Sådant är ett vittnesbörd om att Guds dom bliver rättvis. Så
skolen I aktas värdiga Guds rike; för dess skull är det ock som
I liden.
6. Guds rättfärdighet kräver ju att de som vålla eder lidande få
lidande till vedergällning,
7. men att I som utstån lidanden fån hugnad tillsammans med oss,
när Herren Jesus uppenbarar sig från himmelen med sin makts
änglar,
8. »i lågande eld», och låter straffet drabba dem som icke känna
Gud, och dem som icke äro vår Herre Jesu evangelium lydiga.
9. Dessa skola då bliva straffade med evigt fördärv, bort undan
Herrens ansikte och hans överväldigande härlighet,
10. när han kommer för att förhärligas i sina heliga och visa sig
underbar i alla dem som hava kommit till att tro; ty det
vittnesbörd vi hava framburit till eder haven I trott. Så skall
ske på den dagen.

11. Fördenskull bedja vi ock alltid för eder, att vår Gud må akta
eder värdiga sin kallelse, och att han må med kraft fullborda i
eder allt vad en god vilja kan åstunda, och vad tro kan verka,
12. så att vår Herre Jesu namn bliver förhärligat i eder, och I i
honom, efter vår Guds och Herrens, Jesu Kristi, nåd.
*53/02 Paulus' andra brev till tessalonikerna, 2 Kapitlet
Paulus' andra brev till tessalonikerna, 2 Kapitlet

Innan Kristus kommer, skall först
»Laglöshetens människa» uppträda, men
ännu till en tid hålles denne tillbaka.
Paulus förmanar tessalonikerna till
ståndaktighet.

1. I fråga om vår Herres, Jesu Kristi, tillkommelse, och huru vi
skola församlas till honom, bedja vi eder, käre bröder,
2. att I icke -- vare sig genom någon »andeingivelse» eller på
grund av något ord eller något brev, som förmenas komma från oss
-- så hastigt låten eder bringas ur fattningen och förloren
besinningen, som om Herrens dag redan stode för dörren.
3. Låten ingen bedraga eder om vad sätt det vara må. Ty först måste
avfallet hava skett och »Laglöshetens människa», fördärvets man,
hava trätt fram,
4. vedersakaren, som upphäver sig över allt vad gud heter, och allt
som kallas heligt, så att han tager sitt säte i Guds tempel och
föregiver sig vara Gud.
5. Kommen I icke ihåg att jag sade eder detta, medan jag ännu var
hos eder?
6. Och I veten vad det är som nu håller honom tillbaka, så att han
först när hans tid är inne kan träda fram.
7. Redan är ju laglöshetens hemlighet verksam; allenast måste den
som ännu håller tillbaka först skaffas ur vägen.
8. Sedan skall »den Laglöse» träda fram, och honom skall då Herren
Jesus döda med sin muns anda och tillintetgöra genom sin
tillkommelses uppenbarelse --
9. honom som efter Satans tillskyndelse kommer med lögnens alla
kraftgärningar och tecken och under
10. och med orättfärdighetens alla bedrägliga konster, för att
bedraga dem som gå förlorade, till straff därför att de icke
gåvo kärleken till sanningen rum, så att de kunde bliva frälsta.
11. Därför sänder ock Gud över dem villfarelsens makt, så att de
sätta tro till lögnen,
12. för att de skola bliva dömda, alla dessa som icke hava satt tro
till sanningen, utan funnit behag i orättfärdigheten.
13. Men vi för vår del äro pliktiga att alltid tacka Gud för eder
käre bröder, I Herrens älskade, därför att Gud från begynnelsen
har utvalt eder till frälsning, i helgelse i Anden och i tro på
sanningen.
14. Härtill har han ock genom vårt evangelium kallat eder, för att I
skolen bliva delaktiga av vår Herres, Jesu Kristi, härlighet.
15. Stån alltså fasta, käre bröder, och hållen eder vid de lärdomar
som I haven mottagit av oss, vare sig muntligen eller genom
brev.

16. Och vår Herre Jesus Kristus själv och Gud, vår Fader, som har
älskat oss och i nåd berett oss en evig hugnad och givit oss ett
gott hopp,
17. han hugne edra hjärtan, och styrke eder till allt vad gott är,
både i gärning och i ord.
*53/03 Paulus' andra brev till tessalonikerna, 3 Kapitlet
Paulus' andra brev till tessalonikerna, 3 Kapitlet

Uppmaning till förböner samt till
ordning och arbetsamhet. Slutönskan.

1. För övrigt, käre bröder, bedjen för oss, att Herrens ord må hava
framgång och komma till ära hos andra likasom hos eder,
2. så ock att vi må bliva frälsta ifrån vanartiga och onda
människor. Ty tron är icke var mans.
3. Men Herren är trofast, och han skall styrka eder och bevara eder
från det onda.
4. Och vi hava den tillförsikten till eder i Herren, att I både nu
gören och framgent skolen göra vad vi bjuda eder.
5. Ja, Herren styre edra hjärtan till Guds kärlek och Kristi
ståndaktighet.

6. Men vi bjuda eder, käre bröder, i vår Herres, Jesu Kristi, namn,
att I dragen eder ifrån var broder som för en oordentlig vandel
och icke lever efter de lärdomar han har mottagit av oss.
7. I veten ju själva huru man bör efterfölja oss. Ty vi förhöllo
oss icke oordentligt bland eder,
8. ej heller åto vi någons bröd för intet; tvärtom åto vi vårt bröd
under arbete och möda, och vi strävade natt och dag, för att
icke bliva någon av eder till tunga.
9. Icke som om vi ej hade haft rätt därtill, men vi ville låta eder
i oss få ett föredöme, för att I skullen efterfölja oss.
10. Redan när vi voro hos eder, gåvo vi ju eder det budet: om någon
icke vill arbeta, så skall han icke heller äta.
11. Vi höra nämligen att somliga bland eder föra en oordentlig vandel
och icke arbeta, utan allenast syssla med sådant som icke kommer
dem vid.
12. Sådana människor bjuda och förmana vi i Herren Jesus Kristus,
att de arbeta i stillhet, så att de kunna äta sitt eget bröd.
13. Och I, käre bröder, mån icke förtröttas att göra vad gott är.
14. Men om någon icke lyder vad vi hava sagt i detta brev, så märken
ut för eder den mannen, och haven intet umgänge med honom, på
det att han må blygas.
15. Hållen honom dock icke för en ovän, utan förmanen honom såsom en
broder.

16. Men fridens Herre själv give eder sin frid alltid och på allt
sätt. Herren vare med eder alla.

17. Här skriver jag, Paulus, min hälsning med egen hand. Detta är
ett kännetecken i alla mina brev; så skriver jag.
18. Vår Herres, Jesu Kristi, nåd vare med eder alla.
@c Peik J Stromsholm och hans vänner har knappat in hela 1 Tim.
@c ASCII-version av Tellervo Ihalainen 1939
*54/ Paulus' första brev till Timoteus
*54/01 Paulus' första brev till Timoteus, 1 Kapitlet
Paulus' första brev till Timoteus, 1 Kapitlet

Paulus hälsar Timoteus, uppmanar honom
att stå emot främmande läror, tackar Gud
för hans oförskyllda nåd, styrker
Timoteus till den goda striden.

1. Paulus, Kristi Jesu apostel, förordnad av Gud, vår Frälsare, och
Kristus Jesus, vårt hopp,
2. hälsar Timoteus, sin sannskyldige son i tron. Nåd,
barmhärtighet och frid ifrån Gud, Fadern, och Kristus Jesus, vår
Herre!

3. Jag bjuder dig, nu såsom när jag for åstad till Macedonien, att
stanna kvar i Efesus och där förmana somliga att icke förkunna
främmande läror
4. eller akta på fabler och släktledningshistorier utan ände, som
ju snarare vålla ordstrider än främja den Guds ordning som
kommer till fullbordan i tron.
5. Och förmaningens ändamål är kärlek av ett rent hjärta och av ett
gott samvete och av en oskrymtad tro.
6. Från dessa stycken hava somliga farit vilse och vänt sin håg
till fåfängligt tal --
7. människor som vilja vara lärare i lagen, fastän de icke förstå
ens vad de själva tala, eller vad de ting äro, som de med sådan
säkerhet orda om.

8. Men vi veta att lagen är god, om man nämligen brukar den såsom
lagen bör brukas,
9. och om man förstår detta, att lagen är till icke för rättfärdiga
människor, utan för dem som trotsa lag och myndighet, för
ogudaktiga och syndare, oheliga och oandliga människor,
fadermördare och modermördare, för mandråpare,
10. för dem som öva otukt och onaturlig vällustsynd, för dem som äro
människosäljare, lögnare, menedare eller något annat som strider
mot den sunda läran --
11. detta i enlighet med det evangelium om den salige Gudens
härlighet, varmed jag har blivit betrodd.

12. Vår Herre Kristus Jesus, som har givit mig kraft, tackar jag för
att han har tagit mig i sin tjänst och funnit mig vara
förtroende värd,
13. mig som förut var en hädare och förföljare och våldsverkare. Men
barmhärtighet vederfors mig, eftersom jag icke bättre visste,
när jag i min otro handlade så.
14. Och vår Herres nåd blev så mycket mer överflödande, med tron och
kärleken i Kristus Jesus.
15. Det är ett fast ord och i allo värt att mottagas, att Kristus
Jesus har kommit i världen för att frälsa syndare, bland vilka
jag är den främste.
16. Men att barmhärtighet vederfors mig, det skedde just för att
Kristus Jesus skulle främst på mig bevisa all sin långmodighet,
och låta mig bliva en förstlingsbild av dem som skulle komma att
tro på honom och så vinna evigt liv.
17. Men evigheternas konung, den oförgänglige, osynlige, ende Guden,
vare ära och pris i evigheternas evigheter! Amen.

18. Att så förmana dem, det ålägger jag dig, min son Timoteus, i
enlighet med de profetord som en gång uttalades över dig. Må du
i kraft av dem strida den goda striden,
19. rustad med tro och med ett gott samvete. Detta hava nu
visserligen somliga skjutit å sido, men de hava därigenom lidit
skeppsbrott i tron.
20. Till dem höra Hymeneus och Alexander, vilka jag har överlämnat
åt Satan, för att de skola bliva så tuktade, att de icke vidare
smäda.
*54/02 Paulus' första brev till Timoteus, 2 Kapitlet
Paulus' första brev till Timoteus, 2 Kapitlet

Föreskrifter för gudstjänsten, särskilt
i fråga om kvinnornas uppträdande vid
denna.

1. Så uppmanar jag nu framför allt därtill att man må bedja,
åkalla, anropa och tacka Gud för alla människor,
2. för konungar och all överhet, så att vi kunna föra ett lugnt och
stilla liv, på ett i allo fromt och värdigt sätt.
3. Sådant är gott och välbehagligt inför Gud, vår Frälsare,
4. som vill att alla människor skola bliva frälsta och komma till
kunskap om sanningen.
5. Ty en enda är Gud, och en enda är medlare emellan Gud och
människor: en människa, Kristus Jesus,
6. han som gav sig själv till lösen för alla, varom ock
vittnesbördet skulle frambäras, när tiden var inne.
7. Och själv har jag blivit satt till att vara dess förkunnare och
apostel -- det säger jag med sanning, jag ljuger icke -- ja,
till att i tro och sanning vara en lärare för hedningar.

8. Jag vill alltså att männen allestädes skola förrätta bön, i det
att de, fria ifrån vrede och disputerande, upplyfta heliga
händer.
9. Likaledes vill jag att kvinnorna skola uppträda i hövisk dräkt,
att de blygsamt och tuktigt pryda sig, icke med hårflätningar
och guld eller pärlor eller dyrbara kläder,
10. utan med goda gärningar, såsom det höves kvinnor som vilja
räknas för gudfruktiga.
11. Kvinnan bör i stillhet låta sig undervisas och därvid helt
underordna sig.
12. Däremot kan jag icke tillstädja en kvinna att själv uppträda
såsom lärare, ej heller att råda över sin man; fastmer må hon
leva i stillhet.
13. Adam blev ju först skapad och sedan Eva.
14. Och Adam blev icke bedragen, men kvinnan blev svårt bedragen och
förleddes till överträdelse.
15. Dock skall kvinnan, under det hon föder sina barn, vinna
frälsning, om hon förbliver i tro och kärlek och helgelse, med
ett tuktigt väsende.
*54/03 Paulus' första brev till Timoteus, 3 Kapitlet
Paulus' första brev till Timoteus, 3 Kapitlet

Hurudana församlingsföreståndare och
församlingstjänare böra vara.
Gudsfruktans hemlighet.

1. Det är ett visst ord, att om någons håg står till en
församlingsföreståndares ämbete, så är det en god verksamhet han
åstundar.
2. En församlingsföreståndare bör därför vara oförvitlig; han bör
vara en enda kvinnas man, nykter och tuktig, hövisk i sitt
skick, gästvänlig, väl skickad att undervisa,
3. icke begiven på vin, icke våldsam, utan foglig, icke
stridslysten, fri ifrån penningbegär.
4. Han bör väl förestå sitt eget hus och hålla sina barn i lydnad,
med all värdighet;
5. ty huru skulle dem som icke vet att förestå sitt eget hus kunna
sköta Guds församling?
6. Han bör icke vara nyomvänd, för att han icke skall förblindas av
högmod och så hemfalla under djävulens dom.
7. Han bör ock hava gott vittnesbörd om sig av dem som stå utanför,
så att han icke utsättes för smälek och faller i djävulens
snara.

8. Församlingstjänarna böra likaledes skicka sig värdigt, icke vara
tvetaliga, icke benägna för mycket vindrickande, icke snikna
efter slem vinning;
9. de böra äga trons hemlighet i ett rent samvete.
10. Men också dessa skola först prövas; därefter må de, om de
befinnas oförvitliga, få tjäna församlingen.
11. Är det kvinnor, så böra dessa likaledes skicka sig värdigt, icke
gå omkring med förtal, men vara nyktra och trogna i allt.
12. En församlingstjänare skall vara en enda kvinnas man; han skall
hålla god ordning på sina barn och väl förestå sitt hus.
13. Ty de som hava väl skött en församlingstjänares syssla, de vinna
en aktad ställning och kunna i tron, den tro de hava i Kristus
Jesus, uppträda med mycken frimodighet.

14. Detta skriver jag till dig, fastän jag hoppas att snart få komma
till dig.
15. Jag vill nämligen, om jag likväl skulle dröja, att du skall veta
huru man bör förhålla sig i Guds hus, som ju är den levande
Gudens församling, sanningens stödjepelare och grundfäste.
16. Och erkänt stor är gudaktighetens hemlighet:
»Han som blev uppenbarad i köttet,
rättfärdigad i anden, sedd av änglar,
predikad bland hedningarna,
trodd i världen,
upptagen i härligheten.»
*54/04 Paulus' första brev till Timoteus, 4 Kapitlet
Paulus' första brev till Timoteus, 4 Kapitlet

Paulus förutsäger ett kommande avfall
från tron, med allahanda villoläror, och
förmanar Timoteus till trohet i det kall
han har mottagit.

1. Men Anden säger uttryckligen, att i kommande tider somliga skola
avfalla från tron och hålla sig till villoandar och till onda
andars läror.
2. Så skall ske genom lögnpredikanters skrymteri, människors som i
sina egna samveten äro brännmärkta såsom brottslingar,
3. och som förbjuda äktenskap och vilja att man skall avhålla sig
från allahanda mat, som Gud har skapat till att med tacksägelse
mottagas av dem som tro och hava lärt känna sanningen.
4. Ty allt vad Gud har skapat är gott, och intet är förkastligt,
när det mottages med tacksägelse:
5. det bliver nämligen helgat genom Guds ord och genom bön.

6. Om du framlägger detta för bröderna, så bevisar du dig såsom en
god Kristi Jesu tjänare, då du ju hämtar din näring av trons och
den goda lärans ord, den läras som du troget har efterföljt.
7. Men de oandliga käringfablerna må du visa ifrån dig. Öva dig i
stället själv i gudsfruktan.
8. Ty lekamlig övning gagnar till litet, men gudsfruktan gagnar
till allt; den har med sig löfte om liv, både för denna tiden
och för den tillkommande.
9. Detta är ett fast ord och i allo värt att mottagas.
10. Ja, därför arbeta och kämpa vi, då vi nu hava satt vårt hopp
till den levande Guden, honom som är alla människors Frälsare,
först och främst deras som tro.
11. Så skall du bjuda och undervisa.

12. Låt ingen förakta dig för din ungdoms skull; fastmer må du för
dem som tro bliva ett föredöme i tal och i vandel, i kärlek, i
tro och i renhet.
13. Var nitisk i att föreläsa skriften och i att förmana och
undervisa, till dess jag kommer.
14. Försumma icke att vårda den nådegåva som finnes i dig, och som
gavs dig i kraft av profetord, under handpåläggning av de
äldste.
15. Tänk på detta, lev i detta, så att din förkovran bliver uppenbar
för alla.
16. Hav akt på dig själv och på din undervisning, och håll stadigt
ut därmed; ty om du så gör, frälsar du både dig själv och dem
som höra dig.
*54/05 Paulus' första brev till Timoteus, 5 Kapitlet
Paulus' första brev till Timoteus, 5 Kapitlet

Åtskilliga föreskrifter, särskilt om
sådana änkor som äro värnlösa, och om
sådana änkor som få anställas i
församlingens tjänst, samt om
församlingens äldste.

1. En äldre man må du icke tillrättavisa med hårda ord; du bör tala
till honom såsom till en fader. Till yngre män må du tala såsom
till bröder,
2. till äldre kvinnor såsom till mödrar, till yngre kvinnor såsom
till systrar, i all renhet.

3. Änkor må du bevisa ära, om de äro rätta, värnlösa änkor.
4. Men om en änka har barn eller barnbarn, då må i första rummet
dessa lära sig att med tillbörlig vördnad taga sig an sina
närmaste och så återgälda sina föräldrar vad de äro dem
skyldiga; ty sådant är välbehagligt inför Gud.
5. En rätt, värnlös änka, som sitter ensam, hon har sitt hopp i Gud
och håller ut i bön och åkallan natt och dag.
6. Men en sådan som allenast gör sig goda dagar, hon är död, fastän
hon lever. --
7. Förehåll dem också detta, så att man icke får något att förevita
dem.
8. Men om någon icke drager försorg om sina egna, först och främst
om sina närmaste, så har denne förnekat sin tro och är värre än
en otrogen.

9. Såsom »församlingsänka» må ingen annan uppföras än den som är
minst sextio år gammal, och som har varit allenast en mans
hustru,
10. en som har det vittnesbördet om sig, att hon har övat goda
gärningar, uppfostrat barn, givit härbärge åt husvilla, tvagit
heligas fötter, understött nödlidande, korteligen, beflitat sig
om allt gott verk.
11. Unga änkor skall du däremot icke antaga. Ty när de hava njutit
nog av Kristus, vilja de åter gifta sig;
12. och de äro då hemfallna åt dom, eftersom de hava brutit sin
första tro.
13. Därtill lära de sig ock att vara lättjefulla, i det att de löpa
omkring i husen; ja, icke allenast att vara lättjefulla, utan
ock att vara skvalleraktiga och att syssla med sådant som icke
kommer dem vid, allt medan de tala vad otillbörligt är.
14. Därför vill jag att unga änkor gifta sig, föda barn, förestå var
och en sitt hus och icke giva någon motståndare anledning att
smäda.
15. Redan hava ju några vikit av och följt efter Satan.
16. Om någon troende, vare sig man eller kvinna, har änkor att sörja
för, då må han understödja dem utan att församlingen betungas,
för att denna så må kunna understödja rätta, värnlösa änkor.

17. Sådana äldste som äro goda församlingsföreståndare må aktas
dubbel heder värda, först och främst de som arbeta med
predikande och undervisning.
18. Skriften säger ju: »Du skall icke binda munnen till på oxen som
tröskar», så ock: »Arbetaren är värd sin lön.» --
19. Upptag intet klagomål mot någon av de äldste, om det icke
styrkes av två eller tre vittnen.
20. Men begår någon en synd, så skall du inför alla förehålla honom
den, så att också de andra känna fruktan.

21. Jag uppmanar dig allvarligt inför Gud och Kristus Jesus och de
utvalda änglarna att iakttaga detta, utan någon förutfattad
mening och utan att i något stycke förfara partiskt.
22. Förhasta dig icke med handpåläggning, och gör dig icke delaktig
i en annans synder. Bevara dig själv ren.

23. Drick nu icke längre allenast vatten, utan bruka något litet vin
för din mages skull, eftersom du så ofta lider av svaghet.

24. Somliga människors synder ligga i öppen dag och komma i förväg
fram till dom; andras åter komma först efteråt fram.
25. Sammalunda pläga ock goda gärningar ligga i öppen dag; och när
så icke är, kunna de ändå icke bliva fördolda.
*54/06 Paulus' första brev till Timoteus, 6 Kapitlet
Paulus' första brev till Timoteus, 6 Kapitlet

Tjänares plikter. Falsk läras onda
följder. Gudsfruktan en stor vinning.
Rikedomens faror och dess rätta bruk.
Förmaningar och slutönskan.

1. De som äro trälar och tjäna under andra må akta sina herrar all
heder värda, så att Guds namn och läran icke bliva smädade.
2. Men de som hava troende herrar må icke, därför att de äro deras
bröder, akta dem mindre; fastmer må de tjäna dem så mycket
villigare, just därför att de äro troende och kära bröder, dessa
som vinnlägga sig om att göra vad gott är. Så skall du
undervisa och förmana.

3. Om någon förkunnar främmande läror och icke håller sig till
sunda ord -- vår Herres, Jesu Kristi, ord -- och till den lära
som hör gudsfruktan till,
4. då är han förblindad av högmod, och detta fastän han intet
förstår, utan är såsom från vettet i sitt begär efter
disputerande och ordstrider, vilka vålla avund, kiv, smädelser,
ondskefulla misstankar
5. och ständiga tvister mellan människor som äro fördärvade i sitt
sinne och hava tappat bort sanningen, människor som mena att
gudsfruktan är ett medel till vinning.
6. Ja, gudsfruktan i förening med förnöjsamhet är verkligen en stor
vinning.
7. Vi hava ju icke fört något med oss till världen, just därför att
vi icke kunna föra något med oss ut därifrån.
8. Hava vi föda och kläder, så må vi låta oss nöja därmed.
9. Men de som vilja bliva rika, de råka in i frestelser och snaror
och hemfalla åt många dåraktiga och skadliga begärelser, som
sänka människorna ned i fördärv och undergång.
10. Ty penningbegäret är en rot till allt ont; och somliga hava
låtit sig så drivas därav, att de hava villats bort ifrån tron
och därigenom tillskyndat sig själva många kval.

11. Men fly sådant, du gudsmänniska, och far efter rättfärdighet,
gudsfruktan, tro, kärlek, ståndaktighet, saktmod.
12. Kämpa trons goda kamp, sök att vinna det eviga livet, vartill du
har blivit kallad, du som ock inför många vittnen har avlagt den
goda bekännelsen.
13. Inför Gud, som giver liv åt allt, och inför Kristus Jesus, som
under Pontius Pilatus vittnade med den goda bekännelsen, manar
jag dig
14. att, själv utan fläck och tadel, hålla vad jag har bjudit,
intill vår Herres, Jesu Kristi, uppenbarelse,
15. vilken den salige, ende härskaren skall låta oss se, när tiden
är inne, han som är konungarnas konung och herrarnas herre,
16. han som allena har odödlighet och bor i ett ljus dit ingen kan
komma, han som ingen människa har sett eller kan se. Honom vare
ära och evigt välde! Amen.

17. Bjud dem som äro rika i den tidsålder som nu är att icke
högmodas, och att icke sätta sitt hopp till ovissa rikedomar,
utan till Gud, som rikligen giver oss allt till att njuta därav;
18. bjud dem att göra gott, att vara rika på goda gärningar, att
vara givmilda och gärna dela med sig.
19. Må de så lägga av åt sig skatter som kunna bliva en god grundval
för det tillkommande, så att de vinna det verkliga livet.

20. O Timoteus, bevara vad som har blivit dig betrott; och vänd dig
bort ifrån de oandliga, tomma ord och gensägelser som komma från
den falskeligen så kallade »kunskapen»[1],
21. vilken några föregiva sig äga, varför de ock hava farit vilse i
fråga om tron. Nåd vare med eder.

[1] Se Kunskap i Ordförkl.
@c -*- 1917 -*-
*55/ Paulus' andra brev till Timoteus
*55/01 Paulus' andra brev till Timoteus, 1 Kapitlet
Paulus' andra brev till Timoteus, 1 Kapitlet

Paulus hälsar Timoteus, uttalar sin
längtan efter honom, förmanar honom till
frimodighet och ståndaktighet i lidandet
för evangelium, omnämner huru han själv
i fångenskapen har blivit vederkvickt
genom Onesiforus' trohet.

1. Paulus, genom Guds vilja Kristi Jesu apostel -- sänd enligt det
löfte som gavs oss om liv, livet i Kristus Jesus --
2. hälsar Timoteus, sin älskade son. Nåd, barmhärtighet och frid
ifrån Gud, Fadern, och Kristus Jesus, vår Herre!
>1 Tim. 1,2.

3. Jag tackar Gud, som jag i likhet med mina förfäder tjänar, och
det med rent samvete, såsom jag ock oavlåtligen har dig i åtanke
i mina böner, både natt och dag.
>Apg. 23,1. 24,14 f. Ef 1,16. Fil. 1,3. 3,5 f. 1 Tess. 1,2. 3,10.
4. Och när jag kommer ihåg dina tårar, längtar jag efter att se
dig, för att så bliva uppfylld av glädje,
5. då jag erinras om din oskrymtade tro, samma tro som förut bodde
i din mormoder Lois och din moder Eunice, och som nu -- därom är
jag förvissad -- jämväl bor i dig.
>Apg. 16,1.

6. Fördenskull påminner jag dig att du må uppliva den nådegåva från
Gud, som i följd av min handpåläggning finnes i dig.
>1 Tim. 4,14.
7. Ty Gud har icke givit oss en försagdbetens ande, utan en
kraftens och kärlekens och tuktighetens ande.
>Rom. 8,15.
8. Blygs därför icke för vittnesbördet om vår Herre, ej heller för
mig, hans fånge, utan bär också du ditt lidande för evangelium,
genom den kraft som Gud giver,
>Rom. 1,16. Fil. 4,14. 2 Tim. 2,3.
9. han som har frälst oss och kallat oss med en helig kallelse,
icke på grund av våra gärningar, utan efter sitt eget rådslut
och sin nåd, den nåd som redan för evärdliga tider sedan gavs
oss i Kristus Jesus,
>Rom. 9,11 f. Ef. 1,4. Tit. 1,2. 3,4 f.
10. men som nu har blivit uppenbar genom vår Frälsares, Kristi Jesu,
uppenbarelse. Ty han har gjort dödens makt om intet och fört liv
och oförgänglighet fram i ljuset genom evangelium,
>Jes. 25,8. 1 Kor. 15,55f. Kol.1,26. Hebr.2,14.
11. till vars förkunnare och apostel och lärare jag har blivit satt.
>Apg. 9,5. 13,2. 22,21. Gal. 1,15 f. 2,8 f. Ef. 3,8. 1 Tim. 2,7.
12. Fördenskull lider jag också detta, men jag blyges dock icke
därför. Ty jag vet på vem jag tror, och jag är viss om att han
är mäktig att för »den dagen»[1] bevara vad som har blivit mig
betrott.
>Ps. 16,5. Ef. 3,1. Fil. 1,6.
13. Såsom förebild i fråga om sunda ord må du, i tron och kärleken i
Kristus Jesus, hava de ord som du har hört av mig.
>2 Tim. 2,2. 3,14.
14. Bevara genom den helige Ande, vilken bor i oss, det goda som har
blivit dig betrott.
>1 Kor. 3,16. 1 Tim. 6,20.

15. Det vet du, att alla i provinsen Asien hava vänt sig ifrån mig,
bland dem också Fygelus och Hermogenes.
>2 Tim. 4,10,16.
16. Må Herren visa barmhärtighet mot Onesiforus' hus, eftersom han
ofta var mig till vederkvickelse och icke blygdes för mina
kedjor;
>Matt. 25,36. 2 Tim. 4,19.
17. fastmer, när han kom till Rom, sökte han efter mig med all iver,
till dess han fann mig.
>Apg. 28,30.
18. Ja, Herren give att han må finna barmhärtighet hos Herren på
»den dagen». Till huru stor tjänst han var i Efesus, det vet du
själv bäst.
>Matt. 5,7. Judas v. 21.

[1] Se Dagen i Ordförkl.
*55/02 Paulus' andra brev till Timoteus, 2 Kapitlet
Paulus' andra brev till Timoteus, 2 Kapitlet

Förmaning till Timoteus att vara
ståndaktig i evangelii tjänst och att
undfly falska läror och onyttiga
ordstrider.

1. Så bliv nu du, min son, allt starkare i den nåd som är i Kristus
Jesus.
>Ef. 6,10.
2. Och vad du har hört av mig och fått betygat av många vittnen,
det må du betro åt män som äro förtroende värda, och som kunna
bliva skickliga att i sin ordning undervisa andra.
>Tit. 1,5 f.

3. Bär ock du ditt lidande såsom en god Kristi Jesu stridsman.
>2 Tim. 1,8. 4,5.
4. Ingen som tjänar i krig låter sig insnärjas i näringsomsorger,
ty han vill vara den till behag, som har tagit honom i sin sold.
5. Likaså, om någon deltager i en tävlingskamp, så vinner han icke
segerkransen, ifall han icke kämpar efter stadgad ordning.
>1 Kor. 9,25.
6. Åkermannen, han som gör arbetet, bör främst av alla få njuta av
frukten.
>1 Kor. 9,7 f.
7. Fatta rätt vad jag säger; Herren skall giva dig förstånd i allt.
8. Tänk på Jesus Kristus, som är uppstånden från de döda, av Davids
säd, enligt det evangelium som jag förkunnar,
>2 Sam. 7,12. Ps. 132,11. Matt. 1,1, 6. Apg. 2,30 f. 13,22 f.
>Rom. 1,3 f.
9. och i vars tjänst jag jämväl utstår lidande, ja, till och med
måste bära bojor såsom en ogärningsman. Men Guds ord bär icke
bojor.
>Fil. 1,12 f. 2 Tim. 1,12.
10. Därför uthärdar jag ståndaktigt allting för de utvaldas skull,
på det att också de må vinna frälsningen i Kristus Jesus och
därmed evig härlighet.
>Kol. 1,24.
11. Detta är ett fast ord; ty hava vi dött med honom, så skola vi
ock leva med honom;
>Rom. 6,8. 8,17. 2 Kor. 4,10 f. 1 Petr. 4,13.
12. äro vi ståndaktiga, så skola vi ock få regera med honom Men
förneka vi honom, så skall ock han förneka oss;
>Matt. 10,33. Mark. 8,38. Luk. 9,26. 12,9.
13. äro vi trolösa, så står han troget fast vid sitt ord Ty han kan
icke förneka sig själv.
>4 Mos. 23,19. Rom. 3,3.

14. Påminn dem om detta, och uppmana dem allvarligt inför Gud att
icke befatta sig med ordstrider; ty sådana gagna till intet,
utan äro allenast till fördärv för dem som höra därpå.
>1 Tim. 6,4.
15. Sträva med all flit efter att själv kunna träda fram inför Gud
såsom en som håller provet, en arbetare som icke behöver blygas,
utan rätt förvaltar sanningens ord.
>1 Tim. 4,6 f. Tit. 2,7 f.
16. Men undfly oandligt och tomt prat. Ty de som befatta sig med
sådant komma att gå allt längre i ogudaktighet,
>1 Tim. 6,20 f. Tit. 1,14.
17. och deras tal skall fräta omkring sig såsom ett kräftsår. Av det
slaget äro Hymeneus och Filetus;
>1 Tim. 1,20.
18. ty när dessa säga att uppståndelsen redan har skett, hava de
farit vilse från sanningen, och de förvända så tron hos somliga.
>1 Kor. 15,12.
19. Dock, Guds fasta grundval förbliver beståndande och har ett
insegel med dessa ord: »Herren känner de sina», och: »Var och en
som åkallar Herrens namn, han vände sig bort ifrån
orättfärdighet.»
>4 Mos. 16,5, 26. Ps. 1,6. Jes. 28,16. Matt. 7,23.
>Joh. 10,14. 13,18.

20. Men i ett stort hus finnas kärl icke allenast av guld och
silver, utan ock av trä och lera; och somliga äro till hedersamt
bruk, andra till mindre hedersamt.
>Rom. 9,21.
21. Om nu någon håller sig ren och obesmittad av sådant folk, då
bliver han ett kärl till hedersamt bruk, helgat, gagneligt för
sin herre, tjänligt till allt vad gott är.
>2 Tim. 3,17.

22. Fly ungdomens onda begärelser, och far efter rättfärdighet, tro
och kärlek, och frid med dem som av rent hjärta åkalla Herren.
>1 Tim. 6,11. Hebr. 12,14.
23. Men undvik dåraktiga och barnsliga tvistefrågor; du vet ju att
de föda av sig strider.
>1 Tim. 1,4. Tit. 3,9.
24. Och en Herrens tjänare bör icke strida, utan vara mild mot alla,
väl skickad att undervisa, tålig när han får lida.
>1 Tim. 3,2 f. Tit. 1,7.
25. Han bör med saktmod tillrättavisa de motspänstiga, i hopp att
Gud till äventyrs skall förläna dem bättring, så att de komma
till kunskap om sanningen,
>Apg. 5,31. 11,18. Gal. 6,1. 2 Tim. 4,2.
26. och i hopp att de så skola bliva nyktra och därigenom befrias ur
djävulens snara; ty av honom äro de fångade, så att de göra hans
vilja
*55/03 Paulus' andra brev till Timoteus, 3 Kapitlet
Paulus' andra brev till Timoteus, 3 Kapitlet

Den yttersta tidens ondska. Förmaning
till Timoteus att hålla fast vid
evangelii lära.

1. Men det må du veta, att i de yttersta dagarna svåra tider skola
komma.
>1 Tim. 4,1. 2 Petr. 2,1. 3,2. Judas v. 18.
2. Ty människorna skola då vara själviska, penningkära, stortaliga,
övermodiga, smädelystna, olydiga mot sina föräldrar, otacksamma,
gudlösa,
>Rom. 1,29 f.
3. kärlekslösa mot sina närmaste, trolösa, begivna på förtal,
omåttliga, tygellösa, fientliga mot det goda,
4. förrädiska, besinningslösa, förblindade av högmod; de skola
älska vällust mer än Gud,
>Fil. 3,19.
5. de skola hava ett sken av gudsfruktan, men skola icke vilja veta
av dess kraft.

Vänd dig bort ifrån sådana.
>Matt. 7,15. 15,7 f. Rom. 16,17. 2 Tess. 3,6. Tit. 1,16. 3,10.
>2 Joh. v. 10.
6. Ty till dem höra de män som innästla sig i husen och fånga svaga
kvinnor, som äro tyngda av synder och drivas av allahanda
begärelser,
>Tit. 1,11.
7. kvinnor som alltjämt hålla på med att lära, men aldrig kunna
komma till kunskap om sanningen.
8. Och såsom Jannes och Jambres stodo emot Moses, så stå dessa män
emot sanningen; de äro människor som äro fördärvade i sitt sinne
och icke hålla provet i fråga om tron.
>2 Mos. 7,11 f. Rom. 1,28. 1 Tim. 6,5.
9. Men de skola icke tillstädjas att gå längre, ty deras galenskap
skall bliva uppenbar för alla, såsom det skedde med de männens.

10. Du åter har blivit min efterföljare lära, i vandel, i
strävanden, i tro, tålamod, i kärlek, i ståndaktighet,
>1 Tim. 4,6.
11. under förföljelser och lidanden, sådana som drabbade mig i
Antiokia, Ikonium och Lystra. Ja, sådana förföljelser har jag
fått utstå, men ur alla har Herren frälst mig.
>Ps. 34,20. Apg. 13,50. 14,1 f., 18. 2 Kor. 1,10.
12. Så skola ock alla de, som vilja leva gudfruktigt i Kristus
Jesus, få lida förföljelse.
>Matt. 16,24 f. Joh. 15,18 f. 16,33. Apg. 14,22. 1 Tess. 3,3.
13. Men onda människor och bedragare skola gå allt längre i ondska;
de skola förvilla andra och själva bliva förvillade.

14. Men förbliv du vid det som du har lärt, och som du har fått
visshet om. Du vet ju av vilka du har lärt det,
>2 Tim. 2,2,
15. och du känner från barndomen de heliga skrifter som kunna giva
dig vishet, så att du bliver frälst genom den tro du har i
Kristus Jesus.
>Ps. 119,99.
16. All skrift som är ingiven av Gud är ock nyttig till
undervisning, till bestraffning, till upprättelse, till fostran
i rättfärdighet,
>Luk. 24,27. Rom. 15,4. 2 Petr. 1,19 f.
17. så att en gudsmänniska kan bliva fullt färdig, väl skickad till
allt gott verk.
>1 Tim. 6,11. 2 Tim. 2,21.
*55/04 Paulus' andra brev till Timoteus, 4 Kapitlet
Paulus' andra brev till Timoteus, 4 Kapitlet

Paulus förmanar ytterligare Timoteus
till nit och trohet i ämbetet, talar om
sin snart förestående död, beder
Timoteus skyndsamt komma till Rom.
Personliga meddelanden. Hälsningar och
slutönskan.

1. Jag uppmanar dig allvarligt inför Gud och Kristus Jesus, inför
honom som skall döma levande och döda, jag uppmanar dig vid hans
tillkommelse och hans rike:
>Apg. 10,42. Rom. 14,9. 1 Petr. 4,5.
2. Predika ordet, träd upp i tid och otid, bestraffa tillrättavisa,
förmana med allt tålamod och med undervisning i alla stycken.
>Apg. 20,20, 31. 2 Tim. 2,25.
3. Ty den tid kommer, då de icke längre skola fördraga den sunda
läran, utan efter sina egna begärelser skola samla åt sig lärare
hoptals, alltefter som det kliar dem i öronen,
>1 Tim. 4,1.
4. en tid då de skola vända sina öron från sanningen, och i stället
vända sig till fabler.
>2 Tess. 2,10 f. 1 Tim. 1,4. 4,7.

5. Men du, var nykter i allting, bär ditt lidande, utför en
evangelists verk, fullgör i allo vad som tillhör ditt ämbete.
>2 Tim. 1,8. 2,3.
6. Ty själv är jag nu på väg att offras, och tiden är inne, då jag
skall bryta upp.
>Fil. 1,23. 2,17. 2 Petr. 1,14.
7. Jag har kämpat den goda kampen, jag har fullbordat mitt lopp,
jag har bevarat tron.
>Apg. 20,24. 1 Kor. 9,24 f. Fil. 3,14. 1 Tim. 6,12. Hebr. 12,1.
8. Nu ligger rättfärdighetens segerkrans tillreds åt mig, och
Herren, den rättfärdige domaren, skall giva den åt mig på »den
dagen»[1], och icke åt mig allenast, utan åt alla som hava
älskat hans tillkommelse.
>>Vish. 4,2. 1 Petr. 5,4. Jak. 1,12. Upp. 2,10.

9. Låt dig angeläget vara att snart komma till mig.
>2 Tim. 1,4.
10. Ty av kärlek till denna tidsålders väsende har Demas övergivit
mig och har begivit sig till Tessalonika; Krescens har begivit
sig till Galatien och Titus till Dalmatien.
>Kol. 4,14.
11. Lukas är den ende som är kvar hos mig.

Tag Markus med dig hit; ty han kan i mycket vara mig till gagn
och tjäna mig.
>Apg. 12,12, 56. 15,37 f. Kol. 4,10.
12. Tykikus har jag sänt till Efesus.
>Ef. 6,21. Kol. 4,7. Tit. 3,12.

13. När du kommer, så hav med dig den mantel som jag lämnade kvar
hos Karpus i Troas, så ock böckerna, först och främst
pergamentskrifterna.

14. Alexander, smeden, har gjort mig mycket ont; Herren kommer att
vedergälla honom efter hans gärningar.
>2 Sam. 3,39. Ps. 28,4 f. 1 Tim. 1,20.
15. Också du må taga dig till vara för honom, ty han har häftigt
trätt upp emot det som vi hava talat.

16. Vid mitt första försvar inför rätta kom ingen mig till hjälp,
utan alla övergåvo mig; må det icke bliva dem tillräknat.
>2 Tim. 1,15.
17. Men Herren stod mig bi och gav mig kraft, för att genom mig
ordet överallt skulle bliva predikat, så att alla hedningar
finge höra det; och så blev jag räddad ur lejonets gap.
>Ps. 22,22. Dan. 6,22. Apg. 23,11. 27,23 f.
18. Ja, Herren skall rädda mig från alla ondskans tilltag och frälsa
mig till sitt himmelska rike. Honom tillhör äran i evigheternas
evigheter. Amen.
>Matt. 6,13.

19. Hälsa Priska och Akvila, så ock Onesiforus' hus.
>Apg. 18,2, 18, 26. Rom. 16,3. 1 Kor. 16,19. 2 Tim. 1,16.
20. Erastus stannade kvar i Korint, men Trofimus lämnade jag sjuk
efter mig i Miletus.
>Apg. 19,22. 20,4, 15. 21,29. Rom. 16,23.

21. Låt dig angeläget vara att komma hit före vintern.

Eubulus och Pudens och Linus och Klaudia och alla bröderna hälsa
dig.

22. Herren vare med din ande. Nåd vare med eder.

[1] Se Dagen i Ordförkl.
@c -*- 1917 -*-
@c Peik J Stromsholm och hans vänner har knappat in hela Tit.
@c ASCII-version av Markus Ihalainen 1993
*56/ Paulus' brev till Titus
*56/01 Paulus' brev till Titus, 1 Kapitlet
Paulus' brev till Titus, 1 Kapitlet

Paulus hälsar Titus och meddelar honom
föreskrifter om huru äldste skola
tillsättas och falska lärare bekämpas.

1. Paulus, Guds tjänare och Jesu Kristi apostel, sänd att verka för
Guds utvaldas tro och för kunskapen om den sanning som hör
gudsfruktan till,
2. sänd, därför att det finnes ett hopp om evigt liv -- ty evigt
liv har Gud, som icke kan ljuga, för evärdliga tider sedan
utlovat,
>4 Mos. 23:19. Rom. 16:25 f. 2 Tim 1:9 f. 2:13.
3. och när tiden var inne, uppenbarade han sitt ord i den predikan
varmed jag genom Guds, vår Frälsares, befallning blev betrodd --
>Gal. 1:1. Ef. 1:9. 3:9. Kol 1:26. 1 Tess. 2:4. 1 Tim. 1:1, 11.
4. jag, Paulus, hälsar Titus, min sannskyldige son på grund av
gemensam tro. Nåd och frid ifrån Gud, Fadern, och Kristus Jesus,
vår Frälsare!
>1 Tim. 1:2.

5. När jag lämnade dig kvar på Kreta, var det för att du skulle
ordna vad som ännu återstod att ordna, och för att du, på det
sätt som jag har ålagt dig, skulle i var särskild stad tillsätta
äldste,
>Apg. 14:23. 2 Tim. 2:2.
6. varhelst någon oförvitlig man funnes, en enda kvinnas man, en
som hade troende barn, vilka icke vore i vanrykte för oskickligt
leverne eller vore uppstudsiga.
>1 Tim. 3:2 f.
7. Ty en församlingsföreståndare bör vara oförvitlig, såsom det
höves en Guds förvaltare, icke självgod, icke snar till vrede,
icke begiven på vin, icke våldsam, icke sniken efter slem
vinning.
>3 Mos. 10:9. Matt. 24:45. 1 Kor. 4:1 f. Ef. 5:18. 1 Petr. 5:2.
8. Han bör fastmer vara gästvänlig, nitälska för vad gott är, leva
tuktigt, rättfärdigt, heligt och återhållsamt;
9. han bör hålla sig stadigt vid det fasta ordet, såsom han har
fått lära det, så att han är mäktig både att förmana medelst den
sunda läran och att vederlägga dem som säga emot.
>1 Tim. 6:3. 2 Tim. 1:13. Tit. 2:1.

10. Ty många finnas som icke vilja veta av någon myndighet, många
som föra fåfängligt tal och bedraga människors sinnen; så göra i
synnerhet de omskurna.
>Apg. 15:1.
11. På sådana bör man tysta munnen, ty de förvilla hela hus genom
att för slem vinnings skull förkunna otillbörliga läror.
>1 Tim. 6:5. 2 Tim. 3:6.
12. En av dem, en profet av deras eget folk, har sagt: »Kreterna,
lögnare jämt, äro odjur, glupska och lata.»
13. Och det vittnesbördet är sant. Du skall därför strängt
tillrättavisa dem, så att de bliva sunda i tron
>2 Tim. 4:2.
14. och icke akta på judiska fabler och vad som påbjudes av
människor som vända sig från sanningen.
>Jes. 29:13. Matt 15:9. Kol. 2:22. 1 Tim. 1:4, 4:7.
15. Allt är rent för dem som äro rena; men för de orena och otrogna
är intet rent, utan hos dem äro både förstånd och samvete
orenade.
>Matt 15:11. Mark 7:19. Luk. 11:39 f. Apg. 10:15. Rom. 14:14, 20.
>1 Kor 6:12.
16. De säga sig känna Gud, men med sina gärningar förneka de det; ty
de äro vederstyggliga och ohörsamma människor, odugliga till
allt gott verk.
>Jer. 4:22. 2 Tim. 3:5. Judas v. 4.
*56/02 Paulus' brev till Titus, 2 Kapitlet
Paulus' brev till Titus, 2 Kapitlet

Förmaningar till äldre och yngre
medlemmar av församlingen, män och
kvinnor, särskilt till tjänarna. Guds
nåds kraft.

1. Du åter må tala vad som är den sunda läran värdigt.
>Tit 1:9.
2. Förmana de äldre männen att vara nyktra, att skicka sig värdigt
och tuktigt, att vara sunda i tro, i kärlek, i ståndaktighet.
>1 Tim 5:1. Tit 1:13.
3. Förmana likaledes de äldre kvinnorna att skicka sig såsom det
höves heliga kvinnor, att icke gå omkring med förtal, icke vara
trälar under begäret efter vin, utan lära andra vad gott är, för
att fostra dem till tuktighet.
>1 Tim 2:9 f. 3:11. 5:13. 1 Petr 3:3.
4. Förmana de yngre kvinnorna att älska sina män och sina barn,
5. att föra en tuktig och ren vandel, att vara goda husmödrar och
att underordna sig sina män, så att Guds ord icke bliver smädat.
>1 Mos. 3:16. 1 Kor 14:34. Ef 5:22. Kol 3:18. 1 Petr. 3:1.
6. Förmana likaledes de yngre männen att skicka sig tuktigt.
7. Bliv dem i allo ett föredöme i goda gärningar, och låt dem i din
undervisning finna oförfalskad renhet och värdighet,
>1 Tim. 4:12. 1 Petr. 5:3.
8. med sunt, ostraffligt tal, så att den som står oss emot måste
blygas, då han nu icke har något ont att säga om oss.
>1 Tim. 5:14. Tit. 1:9. 1 Petr. 2:12, 15. 3:16.
9. Förmana tjänarna att i allt underordna sig sina herrar, att
skicka sig dem till behag och icke vara gensvariga,
>Ef. 6:5. Kol. 3:22 f. 1 Tim. 6:1 f. 1 Petr. 2:18.
10. att icke begå någon oärlighet, utan på allt sätt visa dem redbar
trohet, så att de i alla stycken bliva en prydnad för Guds, vår
Frälsares, lära.

11. Ty Guds nåd har uppenbarats till frälsning för alla människor;
>1 Tim. 2:4. Tit 3:4.
12. den fostrar oss till att avsäga oss all ogudaktighet och alla
världsliga begärelser, och till att leva tuktigt och rättfärdigt
och gudfruktigt i den tidsålder som nu är,
>Ef. 1:4. 5:27. Kol. 1:22. 1 Petr. 1:15. 1 Joh. 2:15 f.
13. medan vi vänta på vårt saliga hopps fullbordan och på den store
Gudens och vår Frälsares, Kristi Jesu, härlighets uppenbarelse
--
>Rom. 5:2. 1 Kor. 1:7. Fil. 3:20. 1 Tess 1:10.
14. hans som har utgivit sig själv för oss, till att förlossa oss
från all orättfärdighet, och till att rena åt sig ett
egendomsfolk, som beflitar sig om att göra vad gott är.
>2 Mos. 19:5 f. 5 Mos. 7:6. Ps. 130:8. Hes. 37:23. 2 Kor. 5:15.
>Gal. 1:4. 2:20. Ef. 2:10. 5:2. Hebr. 9:14. 1 Petr 2:9.
15. Så skall du tala; och du skall förmana och tillrättavisa dem med
all myndighet. Låt ingen förakta dig.
>1 Kor. 16:11. 1 Tim. 4:12. 2 Tim. 4:2.
*56/03 Paulus' brev till Titus, 3 Kapitlet
Paulus' brev till Titus, 3 Kapitlet

De troende böra visa lydnad och saktmod
mot alla människor, under besinnande av
den nåd Gud har låtit vederfaras dem.
Varning för gagnlösa lärostrider.
Personliga meddelanden. Hälsningar och
slutönskan.

1. Lägg dem på minnet att de böra vara underdåniga överheten, dem
som hava myndighet, att de böra visa lydnad och vara redo till
allt gott verk,
>Rom. 13:1 f. 2 Tim. 3:17. 1 Petr. 2:13 f.
2. att de icke må smäda någon, icke vara stridslystna, utan vara
fogliga, och att de i allt skola visa sig saktmodiga mot alla
människor.
>Fil. 4:5. 2 Tim. 2:24 f.
3. Vi voro ju själva förut oförståndiga, ohörsamma och
vilsefarande, vi voro trälar under allahanda begärelser och
lustar, vi levde i ondska och avund, vi voro värda att avskys,
och vi hatade varandra.
>1 Kor. 6:11. Ef. 2:1 f. 5:8. Kol. 3:7. 1 Petr. 4:3.
4. Men när Guds, vår Frälsares, godhet och kärlek till människorna
uppenbarades,
>Tit 2:11.
5. då frälste han oss, icke på grund av rättfärdighetsgärningar som
vi hade gjort, utan efter sin barmhärtighet, genom ett bad till
ny födelse och förnyelse i helig ande,
>Joh. 3:5. Apg. 15:11. Rom. 3:20 f. 4:6. 9:11 f. 11:6. Gal. 2:16.
>Ef. 2:4 f. 5:26. 2 Tim. 1:9.
6. som han rikligen utgöt över oss genom Jesus Kristus, vår
Frälsare,
>Hes. 36:27. Joel 2:28. Apg. 2:33. Rom. 5:5.
7. för att vi, rättfärdiggjorda genom hans nåd, skulle, såsom vårt
hopp är, få evigt liv till arvedel.
>Rom. 8:23 f.

8. Detta är ett fast ord, och jag vill att du med kraft vittnar
härom, för att de som sätta tro till Gud må beflita sig om att
rätt utöva goda gärningar. Sådant är gott och gagneligt för
människorna.
9. Men dåraktiga tvistefrågor och släktledningshistorier må du
undfly, så ock trätor och strider om lagen; ty sådant är
gagnlöst och fåfängligt.
>1 Tim. 1:4. 4:7. 6:20. 2 Tim. 2:23. Tit. 1:14.
10. En man som kommer partisöndring åstad må du visa ifrån dig,
sedan du en eller två gånger har förmanat honom;
>Matt. 18:17. Rom. 16:17. 2 Tess. 3:6. 2 Tim. 3:5. 2 Joh. v. 10.
11. ty du vet att en sådan är förvänd och begår synd, ja, han har
själv fällt domen över sig.
>1 Tim. 6:4 f.

12. När jag framdeles sänder Artemas eller Tykikus till dig, låt dig
då angeläget vara att komma till mig i Nikopolis, ty jag har
beslutit att stanna där över vintern.
>Ef. 6:21.
13. Senas, den lagkloke, och Apollos må du med all omsorg utrusta
för deras resa, så att intet fattas dem.
>Apg. 18:24. 3 Joh. v. 6.
14. Och må jämväl våra bröder, för att icke bliva utan frukt, lära
sig att rätt utöva goda gärningar, där hjälp är av nöden.
>Tit. 2:14.
15. Alla som äro här hos mig hälsa dig. Hälsa dem som älska oss i
tron. Nåd vare med eder alla.
@c -*- 1917 -*-
@c Peik J Stromsholm och hans vänner har knappat in hela Filem.
@c ASCII-version Peik Strömsholm 1992
*57 Paulus' brev till Filemon
Paulus' brev till Filemon

Hälsning. Bön om tillgift för Onesimus.
Slutönskan.

1. Paulus, Kristi Jesu fånge, och brodern Timoteus hälsa Filemon,
vår älskade broder och medarbetare,
>Ef. 3:1. 4:1.
2. och Appfia, vår syster, och Arkippus, vår medkämpe, och den
församling som kommer tillhopa i ditt hus.
>Kol. 4:17.
3. Nåd vare med eder och frid ifrån Gud, vår Fader, och Herren
Jesus Kristus.
>Rom. 1:7.

4. Jag tackar min Gud alltid, när jag tänker på dig i mina böner,
>Ef. 1:15 f. Kol. 3:1 f. 1 Tess. 1:2 f. 2 Tess. 1:3. 2 Tim. 1:3.
5. ty jag har hört om den kärlek och den tro som du har till Herren
Jesus, och som du bevisar mot alla de heliga.
6. Och min bön är att den tro du har gemensam med oss må visa sig
verksam, i det att du fullt inser huru mycket gott vi hava i
Kristus.
7. Ty jag har fått mycken glädje och hugnad av den kärlek varmed
du, min broder, har vederkvickt de heligas hjärtan.
>2 Kor. 7:4.

8. Därför, fastän jag med mycken frimodighet i Kristus kunde
befalla dig att göra vad du nu bör göra,
9. beder jag dig dock hellre därom för kärlekens skull -- jag,
sådan jag nu är, den gamle Paulus, han som därtill nu är en
Kristi Jesu fånge;
>2 Tim. 1:8.
10. ja, jag beder dig för min son, den som jag har fött i min
fångenskap, för Onesimus,
>1 Kor. 4:15. Gal. 4:19. Kol. 4:9.
11. som förut var ingalunda var dig till »till gagn», men som nu är
både dig och mig till stort gagn[1].

12. Denne sänder jag här tillbaka till dig; och när jag så gör, är
det såsom sände jag åstad mitt eget hjärta.
13. Jag hade väl själv velat behålla honom hos mig, så att han å
dina vägnar kunde hava betjänat mig i den fångenskap som jag
utstår för evangelii skull.
14. Men utan ditt samtycke ville jag intet göra, ty det goda du
gjorde skulle ju icke ske såsom av tvång, utan göras av fri
vilja.
>2 Kor. 9:7.
15. När han för en liten tid blev skild från dig, skedde detta till
äventyrs just för att du skulle få honom igen för alltid,
16. nu icke längre såsom en träl, utan såsom något vida mer än en
träl: såsom en älskad broder. Detta är han redan för mig i
högsta måtto; huru mycket mer då för dig, han, din broder både
efter köttet och i Herren!
>Ef. 6:9. 1 Tim. 6:2.

17. Om du alltså håller mig för din medbroder, så tag emot honom
såsom du skulle taga emot mig själv.
18. Har han gjort dig någon orätt, eller är han dig något skyldig,
så för upp det på min räkning.
19. Jag, Paulus, skriver här med egen hand: »Jag skall själv betala
det.» Jag skulle också kunna säga: »För upp det på din räkning.»
Ty du har ju en ännu större skuld till mig, nämligen -- dig
själv.
>2 Tess. 3:17.

20. Ja, min broder, måtte jag »få gagn» av dig i Herren! Vederkvick
mitt hjärta i Kristus.

21. Det är därför att jag är viss om din lydaktighet som jag har
skrivit detta till dig. Och jag vet att du kommer att göra ännu
mer än jag begär.

22. Och så tillägger jag: bered dig på att giva mig härbärge. Jag
hoppas nämligen att jag genom edra böner skall bliva skänkt åt
eder.
>Fil. 1:25. 2:24.

23. Epafras, min medfånge i Kristus Jesus, hälsar dig;
>Kol. 1:7. 4:12.
24. så göra ock Markus, Aristarkus, Demas och Lukas, mina
medarbetare.
>Apg. 19:29. Kol. 4:10, 14. 2 Tim. 4:10 f.

25. Herrens, Jesu Kristi, nåd vare med eder ande.
>2 Tim. 4:22.

[1] Det grekiska namnet <spärr>Onesimos</spärr> betyder
<spärr>nyttig, gagnelig</spärr>; på denna namnets betydelse
hänsyftas också i v. 20.
@c -*- 1917 -*-
@c Brevet till hebr`erna / ASCII-version av Markus Ihalainen 1994
@c Omformatterat enligt Projekt Runebergs regler av Per Cederqvist
@c 1995-06-17. Styckeindelning ej gjord.
*58/ Brevet till hebréerna
*58/01 Brevet till hebréerna, 1 Kapitlet
Brevet till hebréerna, 1 Kapitlet

Guds uppenbarelse genom Sonen, som
enligt skriften är större än änglarna.

1. Sedan Gud fordom många gånger och på många sätt hade talat till
fäderna genom profeterna,
2. har han nu, på det yttersta av denna tid, talat till oss genom
sin Son, som han har insatt till arvinge av allt, genom vilken
han ock har skapat världen.
3. Och eftersom denne är hans härlighets återsken och hans väsens
avbild och genom sin makts ord bär allt, har han -- sedan han
hade utfört en rening från synderna -- satt sig på Majestätets
högra sida i höjden.
4. Och han har blivit så mycket större än änglarna som det namn han
har ärvt är förmer än deras.
5. Ty till vilken av änglarna har han någonsin sagt: »Du är min
Son, jag har i dag fött dig»? eller: »Jag skall vara hans
Fader, och han skall vara min Son»?
6. Likaså säger han, med tanke på den tid då han åter skall låta
den förstfödde inträda i världen: »Och alla Guds änglar skola
tillbedja honom.»
7. Och medan han om änglarna säger: »Han gör sina änglar till
vindar och sina tjänare till eldslågor»,
8. säger han om Sonen: »Gud, din tron förbliver alltid och
evinnerligen, och rättvisans spira är ditt rikes spira.
9. Du har älskat rättfärdighet och hatat orättfärdighet; därför, o
Gud, har din Gud smort dig med glädjens olja mer än dina
medbröder»;
10. så ock: »Du, Herre, lade i begynnelsen jordens grund, och
himlarna äro dina händers verk;
11. de skola förgås, men du förbliver; de skola alla nötas ut såsom
en klädnad,
12. och såsom en mantel skall du hoprulla dem; såsom en klädnad
skola de ock bytas om. Men du är densamme, och dina år skola
icke hava någon ände.»
13. Och till vilken av änglarna har han någonsin sagt: »Sätt dig på
min högra sida, till dess jag har lagt dina fiender dig till en
fotapall»?
14. Äro de icke allasammans tjänsteandar, som sändas ut till tjänst
för deras skull som skola få frälsning till arvedel?
*58/02 Brevet till hebréerna, 2 Kapitlet
Brevet till hebréerna, 2 Kapitlet

Vi böra noga akta på den frälsning som
genom Herren har förkunnats. Jesus, som
allenast för en kort tid har varit gjord
ringare än änglarna, har genom sitt
dödslidande förhärligats och så blivit
vår frälsnings hövding och vår
överstepräst.

1. Därför böra vi så mycket mer akta på det som vi hava hört, så
att vi icke gå förlorade.
2. Ty om det ord som talades genom änglar blev beståndande, och all
överträdelse och olydnad fick sin rättvisa lön,
3. huru skola då vi kunna undkomma, om vi icke taga vara på en
sådan frälsning? -- en frälsning som ju först förkunnades genom
Herren och sedan bekräftades för oss av dem som hade hört honom,
4. varjämte Gud själv ytterligare gav sitt vittnesbörd genom tecken
och under och allahanda kraftgärningar, och genom att utdela
helig ande, allt efter sin vilja.
5. Ty det var icke under änglars välde som han lade den
tillkommande världen, den som vi tala om.
6. Däremot har någon någonstädes betygat och sagt: »Vad är en
människa, att du tänker på henne, eller en människoson, att du
låter dig vårda om honom?
7. En liten tid lät du honom vara ringare än änglarna, men krönte
honom sedan med härlighet och ära och satte honom till herre
över dina händers verk;
8. allt lade du under hans fötter.» När han underlade honom
allting, undantog han nämligen intet från att bliva honom
underlagt -- om vi ock ännu icke se allting vara honom
underlagt.
9. Men honom som en liten tid hade blivit gjord »ringare än
änglarna», honom, Jesus, se vi för sitt dödslidandes skull hava
blivit krönt med härlighet och ära, för att det genom Guds nåd
skulle komma alla till godo att han smakade döden.
10. Ty den för vilkens skull allting är, och genom vilken allting
är, honom hövdes det, att när han ville föra många sina barn
till härlighet, genom lidanden fullkomna deras frälsnings
hövding.
11. Han som helgar och de som bliva helgade hava nämligen alla en
och samme Fader. Fördenskull blyges han icke för att kalla dem
bröder;
12. han säger ju: »Jag skall förkunna ditt namn för mina bröder,
mitt i församlingen skall jag prisa dig»;
13. så ock: »Jag vill sätta min förtröstan till honom»; så ock: »Se
här äro jag och barnen som Gud har givit mig.»
14. Då nu barnen hade blivit delaktiga av kött och blod, blev ock
han på ett liknande sätt delaktig därav, för att han genom sin
död skulle göra dens makt om intet, som hade döden i sitt våld,
det är djävulen,
15. och göra alla dem fria, som av fruktan för döden hela sitt liv
igenom hade varit hemfallna till träldom.
16. Ty det är ju icke änglar som han tager sig an; det är Abrahams
säd som han tager sig an.
17. Därför måste han i allt bliva lik sina bröder, för att han
skulle bliva barmhärtig och en trogen överstepräst i sin tjänst
inför Gud, till att försona folkets synder.
18. Ty därigenom att han har lidit, i det han själv blev frestad,
kan han hjälpa dem som frestas.
*58/03 Brevet till hebréerna, 3 Kapitlet
Brevet till hebréerna, 3 Kapitlet

Kristus större än Moses. Varning för
förhärdelse, med hänvisning till det
straff som drabbade Israel i öknen.

1. Därför, I helige bröder, I som haven blivit delaktiga av en
himmelsk kallelse, skolen I akta på vår bekännelses apostel och
överstepräst, Jesus,
2. huru han var trogen mot den som hade insatt honom, likasom Moses
var »trogen i hela hans hus».
3. Ty han har blivit aktad värdig så mycket större härlighet än
Moses, som uppbyggaren av ett hus åtnjuter större ära än själva
huset.
4. Vart och ett hus bygges ju av någon, men Gud är den som har
byggt allt.
5. Och väl var Moses »trogen i hela hans hus», såsom »tjänare»,
till ett vittnesbörd om vad som framdeles skulle förkunnas;
6. men Kristus var trogen såsom »son», en son satt över hans
hus. Och hans hus äro vi, såframt vi intill änden hålla fast vår
frimodighet och vår berömmelse i hoppet.
7. Så säger den helige Ande: »I dag, om I fån höra hans röst,
8. mån I icke förhärda edra hjärtan, såsom när de förbittrade mig
på frestelsens dag i öknen,
9. där edra fäder frestade mig och prövade mig, fastän de hade sett
mina verk i fyrtio år.
10. Därför blev jag förtörnad på det släktet och sade: 'Alltid fara
de vilse med sina hjärtan.' Men de ville icke veta av mina
vägar.
11. Så svor jag då i min vrede: De skola icke komma in i min vila.»
12. Sen därför till, mina bröder, att icke hos någon bland eder
finnes ett ont otroshjärta, så att han avfaller från den levande
Guden,
13. utan förmanen varandra alla dagar, så länge det heter »i dag»,
på det att ingen av eder må bliva förhärdad genom syndens makt
att bedraga.
14. Ty vi hava blivit delaktiga av Kristus, såframt vi eljest intill
änden hålla fast vår första tillförsikt.
15. När det nu säges: »I dag, om I fån höra hans röst, mån I icke
förhärda edra hjärtan, såsom när de förbittrade mig»,
16. vilka voro då de som förbittrade honom, fastän de hade hört hans
ord? Var det icke alla de som under Moses hade dragit ut ur
Egypten?
17. Och vilka voro de som han var förtörnad på i fyrtio år? Var det
icke de som hade syndat, de »vilkas kroppar föllo i öknen»?
18. Och vilka gällde den ed som han svor, att de »icke skulle komma
in i hans vila», vilka, om icke dem som hade varit ohörsamma?
19. Så se vi då att det var för otros skull som de icke kunde komma
ditin.
*58/04 Brevet till hebréerna, 4 Kapitlet
Brevet till hebréerna, 4 Kapitlet

Guds folks sabbatsvila. Guds ords kraft.
Kristus en barmhärtig överstepräst.

1. Eftersom nu ett löfte att få komma in i hans vila ännu står
kvar, må vi alltså med fruktan se till, att icke någon bland
eder en gång befinnes hava blivit efter på vägen.
2. Ty det glada budskapet hava vi mottagit såväl som de; men för
dem blev det löftesord de fingo höra till intet gagn, eftersom
det icke genom tron hade blivit upptaget i dem som hörde det.
3. Vi som hava kommit till tro, vi få ju komma in i vilan. Det
heter också: »Så svor jag då i min vrede: De skola icke komma in
i min vila», och detta fastän hans verk stodo där färdiga allt
ifrån den tid då världen var skapad.
4. Ty om den sjunde dagen heter det någonstädes så: »Och Gud vilade
på sjunde dagen från alla sina verk»;
5. här åter heter det: »De skola icke komma in i min vila.»
6. Eftersom det alltså står kvar att några skola få komma in i den,
och eftersom de som först mottogo det glada budskapet för sin
ohörsamhets skull icke kommo ditin,
7. så bestämmer han genom ordet »i dag» åter en viss dag, nu då han
så lång tid därefter säger hos David, såsom förut är nämnt: »I
dag, om I fån höra hans röst, mån I icke förhärda edra hjärtan.»
8. Ty om Josua hade fört dem in i vilan, så skulle Gud icke hava
talat om en annan, senare dag.
9. Alltså står en sabbatsvila ännu åter för Guds folk.
10. Ty den som har kommit in i hans vila, han har funnit vila från
sina verk, likasom Gud från sina.
11. Så låtom oss nu med all flit sträva efter att få komma in i den
vilan, för att ingen må, såsom de, falla och bliva ett varnande
exempel på ohörsamhet.
12. Ty Guds ord är levande och kraftigt och skarpare än något
tveeggat svärd, och tränger igenom, så att det åtskiljer själ
och ande, märg och ben; och det är en domare över hjärtats
uppsåt och tankar.
13. Intet skapat är fördolt för honom, utan allt ligger blottat och
uppenbart för hans ögon; och inför honom skola vi göra
räkenskap.
14. Eftersom vi nu hava en stor överstepräst, som har farit upp
genom himlarna, nämligen Jesus, Guds Son, så låtom oss hålla
fast vid bekännelsen.
15. Ty vi hava icke en sådan överstepräst som ej kan hava medlidande
med våra svagheter, utan en som har varit frestad i allting,
likasom vi, dock utan synd.
16. Låtom oss därför med frimodighet gå fram till nådens tron, för
att vi må undfå barmhärtighet och finna nåd, till hjälp i rätt
tid.
*58/05 Brevet till hebréerna, 5 Kapitlet
Brevet till hebréerna, 5 Kapitlet

Kristus en överstepräst efter
Melkisedeks sätt.

1. Ty var och en som skall bliva överstepräst uttages bland
människor och tillsättes för att till människors bästa göra
tjänst inför Gud, genom att frambära gåvor och offer för synder.
2. Och han kan hava undseende med de okunniga och vilsefarande,
just därför att han själv är behäftad med svaghet
3. och, för denna sin svaghets skull, måste offra för sina egna
synder likaväl som för folkets.
4. Och ingen tager sig själv denna värdighet, utan han måste, såsom
Aron, kallas därtill av Gud.
5. Så tog sig icke heller Kristus själv äran att bliva
överstepräst, utan den äran tillföll honom genom den som sade
till honom: »Du är min Son, jag har i dag fött dig»,
6. likasom han ock på ett annat ställe säger: »Du är en präst till
evig tid, efter Melkisedeks sätt.»
7. Och med starkt rop och tårar frambar han, under sitt kötts
dagar, böner och åkallan till den som kunde frälsa honom från
döden; och han blev bönhörd och tagen ur sin ångest.
8. Så lärde han, fastän han var »Son», lydnad genom sitt lidande;
9. och när han hade blivit fullkomnad, blev han, för alla dem som
äro honom lydiga, upphovet till evig frälsning
10. och hälsades av Gud såsom överstepräst »efter Melkisedeks sätt».
11. Härom hava vi mycket att säga, mycket som är svårt att göra
tydligt i ord, eftersom I haven blivit så tröga till att höra.
12. Ty fastän det kunde vara på tiden att I själva voren lärare,
behöves det snarare att man nu åter undervisar eder i de allra
första grunderna av Guds ord; det har kommit därhän med eder,
att I behöven mjölk i stället för stadig mat.
13. Men om någon är sådan att han ännu måste leva av mjölk, då är
han oskicklig att förstå en undervisning om rättfärdighet; han
är ju ännu ett barn.
14. Ty den stadiga maten tillhör de fullmogna, dem som genom vanan
hava sina sinnen övade till att skilja mellan gott och ont.
*58/06 Brevet till hebréerna, 6 Kapitlet
Brevet till hebréerna, 6 Kapitlet

Varning för avfall. Oryggligheten av
Guds löfte.

1. Låtom oss därför lämna bakom oss de första grunderna av läran om
Kristus och gå framåt mot det som hör till fullkomningen; låtom
oss icke åter lägga grunden med bättring från döda gärningar och
med tro på Gud,
2. med undervisning om dop och handpåläggning, om de dödas
uppståndelse och en evig dom.
3. Ja, detta vilja vi göra, såframt Gud eljest tillstädjer det.
4. Ty dem till vilka ljuset en gång har kommit, och som hava smakat
den himmelska gåvan och blivit delaktiga av helig ande,
5. och som hava fått smaka det goda gudsordet och den tillkommande
tidsålderns krafter,
6. men som ändå hava avfallit -- dem är det omöjligt att återföra
till ny bättring, eftersom de på nytt korsfästa Guds Son åt sig
och utsätta honom för bespottelse.
7. Det är ju så, att den jord som indricker regnet, när det titt
och ofta strömmar ned däröver, och som framalstrar växter, dem
till gagn för vilkas räkning den brukas, den jorden får
välsignelse från Gud.
8. Den åter som bär törne och tistel, den är ingenting värd och är
förbannelsen nära, och slutet bliver att den avbrännes med eld.
9. Men i fråga om eder, I älskade, äro vi vissa om vad bättre är,
och vad som länder till frälsning, om vi ock nu tala på detta
sätt.
10. Ty Gud är icke orättvis, så att han förgäter vad I haven verkat,
och vilken kärlek I bevisaden mot hans namn, då I tjänaden de
heliga, såsom I ännu gören.
11. Men vår åstundan är att var och en av eder visar samma nit att
intill änden bevara full visshet i sitt hopp,
12. så att I icke bliven tröga, utan bliven efterföljare åt dem som
genom tro och tålamod få till arvedel vad utlovat är.
13. Ty när Gud gav löftet åt Abraham, svor han vid sig själv --
eftersom han icke hade någon högre att svärja vid --
14. och sade: »Sannerligen, jag skall rikligen välsigna dig och
storligen föröka dig.»
15. Och när denne tåligt förbidade, fick han så vad utlovat var.
16. Människor svärja ju vid den som är högre än de, och eden tjänar
dem till bekräftelse och gör en ände på all tvist.
17. Därför, när Gud ville för dem som skulle få till arvedel vad
löftet innebar ännu kraftigare bevisa oryggligheten av sitt
rådslut, lade han därtill en ed.
18. Så skulle vi genom två oryggliga utsagor, i vilka Gud omöjligen
kunde ljuga, undfå en kraftig uppmuntran, vi som hava sökt vår
räddning i att hålla fast vid det hopp som ligger framför oss.
19. I det hoppet hava vi ett säkert och fast själens ankare, som når
innanför förlåten,
20. dit Jesus, såsom vår förelöpare, har gått in för oss, i det han
blev en överstepräst »efter Melkisedeks sätt, till evig tid».
*58/07 Brevet till hebréerna, 7 Kapitlet
Brevet till hebréerna, 7 Kapitlet

Ytterligare om Kristus såsom
överstepräst efter Melkisedeks sätt.
Hans prästadömes företräde framför det
levitiska.

1. Denne Melkisedek, som var konung i Salem och präst åt Gud den
Högste -- han som gick Abraham till mötes, när denne var stadd
på återvägen, sedan han hade slagit konungarna, och som
välsignade honom,
2. varvid Abraham å sin sida gav honom tionde av allt; denne, som
när man uttyder vad han kallas, är först och främst
»rättfärdighetens konung», men därjämte ock »Salems konung», det
är »fridens konung»,
3. denne som står där utan fader, utan moder och utan släktledning,
utan begynnelse på sina dagar och utan ände på sitt liv och
likställes med Guds Son -- denne förbliver en präst för
beständigt.
4. Och sen nu huru stor han är, denne åt vilken vår stamfader
Abraham gav tionde av det förnämsta bytet.
5. Medan de av Levi söner, som undfå prästämbetet, hava befallning
att enligt lagen taga tionde av folket, det är av sina bröder,
fastän dessa hava utgått från Abrahams länd,
6. tog denne, som icke var av deras släkt, tionde av Abraham och
välsignade honom, densamme som hade fått löftena.
7. Nu lär ingen kunna neka att det plägar vara den ringare som
mottager välsignelse av den som står högre.
8. Och medan det här är dödliga människor som taga tionde, är det
där en som får det vittnesbördet att han förbliver levande.
9. Genom Abraham har på visst sätt också Levi, som tager tionde,
fått giva tionde;
10. ty han var ännu i sin stamfaders länd, när Melkisedek gick denne
till mötes.
11. Vore det nu så, att fullkomning kunde vinnas genom det levitiska
prästadömet -- och på detta var ju folkets lagstiftning byggd --
varför hade det då behövts att en präst av annat slag, »efter
Melkisedeks sätt», skulle uppstå, en som icke nämnes »efter
Arons sätt»?
12. (Om prästadömet förändras, måste ju med nödvändighet också lagen
förändras.)
13. Den som detta säges om hörde nämligen till en annan stam, en
stam från vilken ingen har utgått, som har gjort tjänst vid
altaret.
14. Ty det är en känd sak att han som är vår Herre har trätt fram ur
Juda stam; och med avseende på den har Moses icke talat något om
präster.
15. Och ännu mycket tydligare blir detta, då nu en präst av annat
slag uppstår, lik Melkisedek däri,
16. att han har blivit präst icke på grund av en lag som stadgar
härstamning efter köttet, utan på grund av en kraft som kommer
av oförgängligt liv.
17. Han får nämligen det vittnesbördet: »Du är en präst till evig
tid, efter Melkisedeks sätt.»
18. Så upphäves nu visserligen en föregående stadga, därför att den
var svag och gagnlös --
19. eftersom lagen icke kunde åstadkomma något fullkomligt -- men
ett bättre hopp sättes i stället, ett hopp genom vilket vi få
nalkas Gud.
20. Och i så måtto som detta icke har kommit till stånd utan edlig
bekräftelse -- det är nämligen så, att medan de andra hava
blivit präster utan edlig bekräftelse,
21. har denne blivit det med sådan bekräftelse, genom den som sade
till honom: »Herren har svurit och skall icke ångra sig: 'Du är
en präst till evig tid'» --
22. i så måtto är också det förbund bättre, som har Jesus till
löftesman.
23. Och medan de förra prästerna hava måst bliva flera, därför att
de genom döden hindrades från att förbliva i sin tjänst,
24. har däremot denne ett oförgängligt prästadöme, eftersom han
förbliver »till evig tid».
25. Därför kan han ock till fullo frälsa dem som genom honom komma
till Gud, ty han lever alltid för att mana gott för dem.
26. En sådan överstepräst hövdes oss också att hava, en som vore
helig, oskyldig, obesmittad, skild från syndare och upphöjd över
himmelen,
27. en som icke var dag behövde frambära offer, såsom de andra
översteprästerna, först för sina egna synder och sedan för
folkets; detta gjorde han nämligen en gång för alla, när han
offrade sig själv.
28. Ty lagen insätter till överstepräster människor som äro
behäftade med svaghet, men det löftesord, som efter lagens
utgivande gavs under edlig bekräftelse, insätter en »Son» som är
fullkomnad »till evig tid».
*58/08 Brevet till hebréerna, 8 Kapitlet
Brevet till hebréerna, 8 Kapitlet

Kristus överstepräst i det sannskyldiga
tabernaklet. Det nya förbundet.

1. Men en huvudpunkt i vad vi vilja säga är detta: Vi hava en
överstepräst som sitter på högra sidan om Majestätets tron i
himmelen,
2. för att göra tjänst i det allraheligaste, i det sannskyldiga
tabernaklet, vilket Herren har upprättat, och icke någon
människa.
3. Ty var och en som bliver överstepräst tillsättes för att
frambära gåvor och offer; därför måste också denne hava något
att frambära.
4. Om han nu vore på jorden, så vore han icke ens präst, då andra
där finnas, som efter lagens bud hava att frambära gåvorna,
5. i det att de tjäna i den helgedom som är en avbild och en skugga
av den himmelska. Om en sådan fick ock Moses befallning genom en
uppenbarelse, när han skulle förfärdiga tabernaklet. »Se till»,
heter det, »att du gör allt efter den mönsterbild som har blivit
dig visad på berget.»
6. Men nu har denne fått ett så mycket förnämligare ämbete, som han
är medlare för ett bättre förbund, vars ordning vilar på bättre
löften.
7. Ty om det förra förbundet hade varit utan brist, så skulle väl
plats icke hava sökts för ett annat.
8. Men nu förebrår Gud dem och säger: »Se, dagar skola komma, säger
Herren, då jag skall sluta ett nytt förbund med Israels hus och
med Juda hus;
9. icke ett sådant förbund som det jag gjorde med deras fäder, på
den dag då jag tog dem vid handen till att föra dem ut ur
Egyptens land. Ty de förblevo icke i mitt förbund, och därför
frågade icke heller jag efter dem, säger Herren.
10. Nej, detta är det förbund som jag skall sluta med Israels hus i
kommande dagar, säger Herren: Jag skall lägga mina lagar i deras
sinnen, och i deras hjärtan skall jag skriva dem, och jag skall
vara deras Gud, och de skola vara mitt folk.
11. Då skall den ene medborgaren aldrig behöva undervisa den andre,
icke den ene brodern den andre och säga: 'Lär känna Herren'; ty
de skola alla känna mig, från den minste bland dem till den
störste.
12. Ty jag skall i nåd förlåta deras missgärningar, och deras synder
skall jag aldrig mer komma ihåg.»
13. När han säger »ett nytt förbund», har han därmed givit till
känna att det förra är föråldrat; men det som föråldras och
bliver gammalt, det är nära att försvinna.
*58/09 Brevet till hebréerna, 9 Kapitlet
Brevet till hebréerna, 9 Kapitlet

Den prästerliga tjänsten i de båda
förbunden.

1. Nu hade visserligen också det förra förbundet sina
gudstjänststadgar och sin jordiska helgedom.
2. Ty i tabernaklet inrättades ett främre rum, vari stodo
ljusstaken och bordet med skådebröden; och detta rum kallas »det
heliga».
3. Men bakom den andra förlåten var ett annat rum i tabernaklet,
ett som kallas »det allraheligaste»,
4. med ett gyllene rökelsealtare och förbundets ark, på alla sidor
överdragen med guld. I denna förvarades ett gyllene ämbar med
mannat, så ock Arons stav, som hade grönskat, och därtill
förbundets tavlor.
5. Därovanpå stodo härlighetskeruber, som överskyggde
nådastolen. Men om vart särskilt av dessa föremål är nu icke
tillfälle att tala.
6. Så blev detta inrättat. Och i det främre tabernakelrummet gå
prästerna ständigt in och förrätta vad som hör till
gudstjänsten,
7. men i det andra går allenast översteprästen in en gång om året,
och då aldrig utan blod; och han frambär blodet för sig själv
och för folkets ouppsåtliga synder.
8. Därmed giver den helige Ande till känna att vägen till det
allraheligaste ännu icke har blivit uppenbarad, så länge det
främre tabernakelrummet fortfarande äger bestånd.
9. Ty detta är en sinnebild som avser den nuvarande tiden, och i
enlighet härmed frambäras gåvor och offer, vilka dock icke kunna
fullkomna, efter samvetets krav, den som förrättar sin
gudstjänst,
10. utan allenast äro utvärtes stadgar -- de såväl som
föreskrifterna om mat och dryck och allahanda tvagningar --
stadgar pålagda intill dess tiden vore inne för en bättre
ordning.
11. Men Kristus kom såsom överstepräst för det tillkommande goda;
och genom det större och fullkomligare tabernakel som icke är
gjort med händer, det är, som icke tillhör den skapelse som nu
är,
12. gick han, icke med bockars och kalvars blod, utan med sitt eget
blod, en gång för alla in i det allraheligaste och vann en evig
förlossning.
13. Ty om redan blod av bockar och tjurar och aska av en ko, stänkt
på dem som hava blivit orenade, helgar till utvärtes renhet,
14. huru mycket mer skall icke Kristi blod -- då han nu genom evig
ande har framburit sig själv såsom ett felfritt offer åt Gud --
rena våra samveten från döda gärningar till att tjäna den
levande Guden!
15. Så är han medlare för ett nytt förbund, på det att de som voro
kallade skulle få det utlovade eviga arvet, därigenom att en led
döden till förlossning ifrån överträdelserna under det förra
förbundet.
16. Ty där ett testamente finnes, där måste det styrkas att den som
har gjort testamentet är död.[1]
17. Först genom döden bliver ju ett testamente giltigt, varemot det
icke äger gällande kraft, så länge den som har gjort det ännu
lever.
18. Därför har icke heller det förra förbundet blivit invigt utan
blod.
19. Ty sedan alla buden, såsom de lyda i lagen, hade blivit av Moses
kungjorda för allt folket, tog han blod av kalvar och bockar,
tillika med vatten och röd ull och isop, och bestänkte såväl
själva boken som allt folket
20. och sade: »Detta är förbundets blod, det förbunds som Gud har
stadgat för eder.»
21. Likaledes stänkte han ock blod på tabernaklet och på alla de
ting som hörde till gudstjänsten.
22. Så renas enligt lagen nästan allting med blod, och utan att blod
utgjutes gives ingen förlåtelse.
23. Alltså var det nödvändigt att avbilderna av de himmelska tingen
renades genom sådana medel; men de himmelska tingen själva måste
renas genom bättre offer än dessa.
24. Ty Kristus har icke gått in i ett allraheligaste som är gjort
med händer, och som allenast är en efterbildning av det
sannskyldiga, utan han har gått in i själva himmelen, för att nu
träda fram inför Guds ansikte, oss till godo.
25. Ej heller har han gått ditin, för att många gånger offra sig
själv, såsom översteprästen år efter år går in i det
allraheligaste, med blod som icke är hans eget.
26. Han hade annars måst lida många gånger allt ifrån världens
begynnelse. I stället har han uppenbarats en enda gång, nu vid
tidernas ände, för att genom offret av sig själv utplåna synden.
27. Och såsom det är människorna förelagt att en gång dö och sedan
dömas,
28. så skall Kristus, sedan han en gång har blivit offrad för att
bära mångas synder, för andra gången, utan synd, låta sig ses av
dem som bida efter honom, till frälsning.

[1] Grundtexten har i v. 15 f. samma uttryck för testamente och
förbund.
*58/10 Brevet till hebréerna, 10 Kapitlet
Brevet till hebréerna, 10 Kapitlet

Kristi fullkomliga offer. Förmaning till
frimodig ingång i den himmelska
helgedomen. Förnyad varning för avfall.

1. Ty lagen innehåller en skugga av det tillkommande goda, men
framställer icke tingen i deras verkliga gestalt; därför kan den
aldrig genom de offer som ständigt frambäras, år efter år på
samma sätt, fullkomna dem som framträda med sådana.
2. Annars skulle man väl hava upphört att offra, då ju de som så
förrättade sin gudstjänst icke mer kunde veta med sig någon
synd, sedan de en gång hade blivit renade.
3. Men just i offren ligger en årlig påminnelse om synd.
4. Ty omöjligt är att tjurars och bockars blod skulle kunna
borttaga synder.
5. Därför säger han vid sitt inträde i världen: »Slaktoffer och
spisoffer begärde du icke, men en kropp beredde du åt mig;
6. i brännoffer och syndoffer fann du icke behag.
7. Då sade jag: 'Se, jag kommer -- i bokrullen är skrivet om mig --
för att göra din vilja, o Gud.'»
8. Sedan han först har sagt: »Slaktoffer och spisoffer, brännoffer
och syndoffer begärde du icke, och i sådana fann du icke behag»
-- och dock frambäras de efter lagen --
9. säger han vidare: »Se, jag kommer för att göra din vilja.» Så
tager han bort det förra, för att sätta det andra i stället.
10. Och i kraft av denna »vilja» hava vi blivit helgade, därigenom
att Jesu Kristi »kropp» en gång för alla har blivit offrad.
11. Och alla andra präster stå dag efter dag i sin tjänst och
frambära gång på gång enahanda offer, som dock aldrig kunna
borttaga synder;
12. men sedan denne har framburit ett enda offer för synderna,
sitter han för beständigt på Guds högra sida
13. och väntar nu allenast på att »hans fiender skola bliva lagda
honom till en fotapall».
14. Ty med ett enda offer har han för beständigt fullkomnat dem som
bliva helgade.
15. Härom vittnar jämväl den helige Ande för oss. Ty sedan Herren
hade sagt:
16. »Detta är det förbund som jag skall sluta med dem i kommande
dagar», säger han: »Jag skall lägga mina lagar i deras hjärtan,
och i deras sinnen skall jag skriva dem»;
17. och vidare: »Deras synder och deras orättfärdiga gärningar skall
jag aldrig mer komma ihåg.»
18. Men där förlåtelse för dessa är given, där behöves icke mer
något offer för synd.
19. Eftersom vi nu, mina bröder, hava en fast tillförsikt att få gå
in i det allraheligaste i och genom Jesu blod,
20. i det att han åt oss har invigt en ny och levande väg ditin
genom förlåten -- det är genom sitt kött --
21. och eftersom vi hava en stor överstepräst över Guds hus,
22. så låtom oss med uppriktiga hjärtan gå fram i full trosvisshet,
bestänkta till våra hjärtan och därigenom renade från ett ont
samvete, och till kroppen tvagna med rent vatten.
23. Låtom oss oryggligt hålla fast vid hoppets bekännelse, ty den
som har givit oss löftet, han är trofast.
24. Och låtom oss akta på varandra för att uppliva varandra till
kärlek och goda gärningar;
25. låtom oss icke övergiva vår församlingsgemenskap, såsom somliga
hava för sed, utan må vi förmana varandra -- detta så mycket mer
som I sen huru »dagen» nalkas.
26. Ty om vi med berått mod synda, sedan vi hava undfått kunskapen
om sanningen, så återstår icke mer något offer för våra synder,
27. utan allenast en förskräcklig väntan på dom och glöden av en eld
som skall förtära motståndarna.
28. Den som föraktar Moses' lag, han skall »efter två eller tre
vittnens utsago» dödas utan barmhärtighet;
29. huru mycket svårare straff tron I icke då att den skall anses
värd, som förtrampar Guds Son och aktar förbundets blod för
orent -- det i vilket han har blivit helgad -- och som smädar
nådens Ande!
30. Vi veta ju vem han är som sade: »Min är hämnden; jag skall
vedergälla det», och åter: »Herren skall döma sitt folk.»
31. Det är förskräckligt att falla i den levande Gudens händer.
32. Men kommen ihåg den förgångna tiden, då I, sedan ljuset hade
kommit till eder, ståndaktigt uthärdaden mången lidandets kamp
33. och dels själva genom smälek och misshandling bleven gjorda till
ett skådespel för världen, dels leden med andra som fingo
genomgå sådant.
34. Ty I haven delat de fångnas lidanden och med glädje underkastat
eder att bliva berövade edra ägodelar. I vissten nämligen att I
haven en egendom som är bättre och bliver beståndande.
35. Så kasten nu icke bort eder frimodighet, som ju har med sig stor
lön.
36. I behöven nämligen ståndaktighet för att kunna göra Guds vilja
och få vad utlovat är.
37. Ty »ännu en helt liten tid, så kommer den som skall komma, och
han skall icke dröja;
38. och min rättfärdige skall leva av tro. Men om någon drager sig
undan, så finner min själ icke behag i honom».
39. Dock, vi höra icke till dem som draga sig undan, sig själva till
fördärv; vi höra till dem som tro och så vinna sina själar.
*58/11 Brevet till hebréerna, 11 Kapitlet
Brevet till hebréerna, 11 Kapitlet

Trons kraft, bevisad av trosvittnen från
det gamla förbundets tid.

1. Men tron är en fast tillförsikt om det som man hoppas, en
övertygelse om ting som man icke ser.
2. På grund av den fingo ju de gamle sitt vittnesbörd.
3. Genom tron förstå vi att världen har blivit fullbordad genom ett
ord av Gud, så att det man ser icke har blivit till av något
synligt.
4. Genom tron frambar Abel åt Gud ett bättre offer än Kain, och
genom den fick han det vittnesbördet att han var rättfärdig, i
det Gud själv gav vittnesbörd om hans offergåvor; och genom tron
talar han ännu, fastän han är död.
5. Genom tron togs Enok bort, för att han icke skulle se döden; och
»man såg honom icke mer, ty Gud tog honom bort». Förrän han togs
bort, fick han nämligen det vittnesbördet att han hade täckts
Gud;
6. men utan tro är det omöjligt att täckas Gud. Ty den som vill
komma till Gud måste tro att han är till, och att han lönar dem
som söka honom.
7. Genom tron var det som Noa, sedan han hade fått uppenbarelse om
något som man ännu icke såg, i from förtröstan byggde en ark för
att rädda sitt hus; och genom den blev han världen till dom och
fick till arvedel den rättfärdighet som hör tron till.
8. Genom tron var Abraham lydig, när han blev kallad, och han drog
så ut till det land som han skulle få till arvedel; han drog ut,
fastän han icke visste vart han skulle komma.
9. Genom tron bosatte han sig såsom främling i det utlovade landet,
likasom i ett främmande land, och bodde i tält med Isak och
Jakob, som voro hans medarvingar till samma löfte.
10. Ty han väntade på »staden med de fasta grundvalarna», vars
byggmästare och skapare är Gud.
11. Genom tron fick jämväl Sara, fastän överårig, kraft att bliva
stammoder för en avkomma, i det hon höll den för trovärdig, som
hade givit löftet.
12. Därför föddes ock av en och samme man, en som var så gott som
död, avkomlingar »så talrika som stjärnorna på himmelen och som
sanden på havets strand, som man icke kan räkna».
13. I tron dogo alla dessa, innan de ännu hade fått vad utlovat var;
de hade allenast sett det i fjärran och hade hälsat det och
bekänt sig vara »gäster och främlingar» på jorden.
14. De som så tala giva ju därmed till känna att de söka efter ett
fädernesland.
15. Och om de hade menat det land som de hade gått ut ifrån, så hade
de haft tillfälle att vända tillbaka dit.
16. Men nu stod deras håg till ett bättre, nämligen det
himmelska. Därför blyges icke Gud för att kallas deras Gud; ty
han har berett åt dem en stad.
17. Genom tron var det som Abraham frambar Isak såsom offer, när han
blev satt på prov; ja, sin ende son frambar han såsom offer, han
som hade mottagit löftena,
18. han till vilken det hade blivit sagt: »Genom Isak är det som säd
skall uppkallas efter dig.»
19. Ty han tänkte på att Gud var mäktig att till och med uppväcka
från de döda; från de döda fick han honom ock tillbaka,
liknelsevis talat.
20. Genom tron gav jämväl Isak sin välsignelse åt Jakob och Esau för
kommande tider.
21. Genom tron välsignade den döende Jakob Josefs båda söner och
tillbad, lutad mot ändan av sin stav.
22. Genom tron talade Josef, när han låg för döden, om Israels barns
uttåg och gav befallning om vad som skulle göras med hans ben.
23. Genom tron blev Moses vid sin födelse dold av sina föräldrar och
hölls av dem gömd i tre månader, eftersom de sågo att »det var
ett vackert barn»; och de läto icke förskräcka sig av konungens
påbud.
24. Genom tron försmådde Moses, sedan han hade blivit stor, att
kallas Faraos dotterson.
25. Han ville hellre utstå lidande med Guds folk än för en kort tid
leva i syndig njutning;
26. han höll nämligen Kristi smälek för en större rikedom än
Egyptens skatter, ty han hade sin blick riktad på lönen.
27. Genom tron övergav han Egypten, utan att låta förskräcka sig av
konungens vrede; ty därigenom att han likasom såg den Osynlige
kunde han härda ut.
28. Genom tron har han ock förordnat om påsken och
blodbestrykningen, på det att »Fördärvaren», som förgjorde allt
förstfött, icke skulle komma vid dem.
29. Genom tron drogo de fram genom Röda havet likasom på torra
landet; men när egyptierna försökte gå samma väg, dränktes de.
30. Genom tron föllo Jerikos murar, sedan man i sju dagar hade gått
runt omkring dem.
31. Genom tron undgick skökan Rahab att förgås tillsammans med de
ohörsamma, eftersom hon hade tagit emot spejarna såsom vänner.
32. Och vad skall jag nu vidare säga? Tiden bleve mig ju för kort,
ifall jag skulle förtälja om Gideon, Barak, Simson och Jefta, om
David och Samuel och profeterna,
33. om dessa som genom tron besegrade konungariken, övade
rättfärdighet, fingo löften uppfyllda, tillstoppade lejons gap,
34. dämpade eldens kraft, undkommo svärdets egg, blevo starka från
att hava varit svaga, blevo väldiga i krig och drevo främmande
härar på flykten.
35. Kvinnor funnos som fingo igen sina döda genom deras
uppståndelse. Andra läto sig läggas på sträckbänk och ville icke
taga emot någon befrielse, i hopp om en så mycket bättre
uppståndelse.
36. Andra åter underkastade sig begabberi och gisselslag, därtill
ock bojor och fängelse;
37. de blevo stenade, marterade, söndersågade, dödade med svärd. De
gingo omkring höljda i fårskinn och gethudar, nödställda,
misshandlade, plågade,
38. dessa människor som världen icke var värdig att hysa; de irrade
omkring i öknar och bergstrakter och levde i hålor och
jordkulor.
39. Och fastän alla dessa genom tron hava fått sitt vittnesbörd,
undfingo de ändå icke vad utlovat var;
40. ty Gud hade åt oss utsett något bättre, på det att de icke oss
förutan skulle bliva fullkomnade.
*58/12 Brevet till hebréerna, 12 Kapitlet
Brevet till hebréerna, 12 Kapitlet

Förmaning till uthållighet, särskilt
under Guds aga. Det nya förbundets
härlighet.

1. Alltså, då vi nu hava omkring oss en så stor hop av vittnen, må
ock vi lägga av allt som är oss till hinder, och särskilt
synden, som så hårt omsnärjer oss, och med uthållighet löpa
framåt i den tävlingskamp som är oss förelagd.
2. Och må vi därvid se på Jesus, trons hövding och fullkomnare, på
honom, som i stället för att taga den glädje som låg framför
honom, utstod korsets lidande och aktade smäleken för intet, och
som nu sitter på högra sidan om Guds tron.
3. Ja, på honom, som har utstått så mycken gensägelse av syndare,
på honom mån I tänka, så att I icke tröttnen och uppgivens i
edra själar.
4. Ännu haven I icke stått emot ända till blods, i eder kamp mot
synden.
5. Och I haven alldeles förgätit den förmaningens röst som talar
med eder, såsom man talar med söner: »Min son, förkasta icke
Herrens aga, och giv dig icke över, när du tuktas av honom.
6. Ty den Herren älskar, den agar han, och han straffar med riset
var son som han har kär.»
7. Det är till eder fostran som I fån utstå lidande; Gud handlar
med eder såsom med söner. Ty var finnes den son som icke bliver
agad av sin fader?
8. Om I lämnadens utan aga, medan alla andra finge sin del därav,
så voren I oäkta söner och icke äkta.
9. Vidare: vi hava haft köttsliga fäder, som agade oss, och vi
visade försyn för dem; skola vi då icke mycket mer vara
underdåniga andarnas Fader, så att vi få leva?
10. De förra agade oss ju för en kort tid, såsom det syntes dem
gott, men denne agar oss för vårt verkliga gagn, för att vi
skola få del av hans helighet.
11. Väl synes alla aga för tillfället vara icke till glädje, utan
till sorg; men efteråt bär den, för dem som hava blivit fostrade
därmed, en fridsfrukt som är rättfärdighet.
12. Alltså: »stärken maktlösa händer och vacklande knän»,
13. och »gören räta stigar för edra fötter», så att den fot som
haltar icke vrides ur led, utan fastmer bliver botad.
14. Faren efter frid med alla och efter helgelse; ty utan helgelse
får ingen se Herren.
15. Och sen till, att ingen går miste om Guds nåd, och att ingen
giftig rot skjuter skott och bliver till fördärv, så att
menigheten därigenom bliver besmittad;
16. sen till, att ingen är en otuktig människa eller ohelig såsom
Esau, han som för en enda maträtt sålde sin förstfödslorätt.
17. I veten ju att han ock sedermera blev avvisad, när han på grund
av arvsrätt ville få välsignelsen; han kunde nämligen icke vinna
någon ändring, fastän han med tårar sökte därefter.
18. Ty I haven icke kommit till ett berg som man kan taga på, ett
som »brann i eld», icke till »töcken och mörker» och storm,
19. icke till »basunljud» och till en »röst» som talade så, att de
som hörde den bådo att intet ytterligare skulle talas till dem.
20. Ty de kunde icke härda ut med det påbud som gavs dem: »Också om
det är ett djur som kommer vid berget, skall det stenas.»
21. Och så förskräcklig var den syn man såg, att Moses sade: »Jag är
förskräckt och bävar.»
22. Nej, I haven kommit till Sions berg och den levande Gudens stad,
det himmelska Jerusalem, och till änglar i mångtusental,
23. till en högtidsskara och församling av förstfödda söner som äro
uppskrivna i himmelen, och till en domare som är allas Gud, och
till fullkomnade rättfärdigas andar,
24. och till ett nytt förbunds medlare, Jesus, och till ett
stänkelseblod som talar bättre än Abels blod.
25. Sen till, att I icke visen ifrån eder honom som talar. Ty om
dessa icke kunde undfly, när de visade ifrån sig honom som här
på jorden kungjorde Guds vilja, huru mycket mindre skola då vi
kunna det, om vi vända oss ifrån honom som kungör sin vilja från
himmelen?
26. Hans röst kom då jorden att bäva; men nu har han lovat och sagt:
»Ännu en gång skall jag komma icke allenast jorden, utan ock
himmelen att bäva.»
27. Dessa ord »ännu en gång» giva till känna att de ting, som kunna
bäva, skola, eftersom de äro skapade, bliva förvandlade, för att
de ting, som icke kunna bäva, skola bliva beståndande.
28. Därför, då vi nu skola undfå ett rike som icke kan bäva, så
låtom oss vara tacksamma. På det sättet tjäna vi Gud, honom till
behag, med helig fruktan och räddhåga.
29. Ty »vår Gud är en förtärande eld».
*58/13 Brevet till hebréerna, 13 Kapitlet
Brevet till hebréerna, 13 Kapitlet

Förmaningar till ett heligt liv, till
lydnad mot lärare och till förbön för
dem. Slutönskan och hälsningar.

1. Förbliven fasta i broderlig kärlek.
2. Förgäten icke att bevisa gästvänlighet; ty genom gästvänlighet
hava några, utan att veta det, fått änglar till gäster.
3. Tänken på dem som äro fångna, likasom voren I deras medfångar,
och tänken på dem som utstå misshandling, eftersom också I
själva haven en kropp.
4. Äktenskapet må hållas i ära bland alla, och äkta säng bevaras
obesmittad; ty otuktiga människor och äktenskapsbrytare skall
Gud döma.
5. Varen i eder handel och vandel fria ifrån penningbegär; låten
eder nöja med vad I haven. Ty han har själv sagt: »Jag skall
icke lämna dig eller övergiva dig.»
6. Alltså kunna vi dristigt säga: »Herren är min hjälpare, jag
skall icke frukta; vad kunna människor göra mig?»
7. Tänken på edra lärare, som hava talat Guds ord till eder; sen
huru de slutade sin levnad, och efterföljen deras tro.
8. Jesus Kristus är densamme i går och i dag, så ock i evighet.
9. Låten eder icke vilseföras av allahanda främmande läror. Ty det
är gott att bliva styrkt i sitt hjärta genom nåd och icke genom
offermåltider; de som hava befattat sig med sådant hava icke
haft något gagn därav.
10. Vi hava ett altare, från vilket de som göra tjänst vid
tabernaklet icke hava rätt att få något att äta.
11. Det är ju så, att kropparna av de djur, vilkas blod
översteprästen bär in i det allraheligaste till försoning för
synd, »brännas upp utanför lägret».
12. Därför var det ock utanför stadsporten som Jesus utstod sitt
lidande, för att han genom sitt eget blod skulle helga folket.
13. Låtom oss alltså gå ut till honom »utanför lägret» och bära hans
smälek.
14. Ty vi hava här ingen varaktig stad, utan söka efter den
tillkommande staden.
15. Så låtom oss då genom honom alltid till Gud »frambära ett lovets
offer», det är »en frukt ifrån läppar» som prisa hans namn.
16. Men förgäten icke att göra gott och dela med eder, ty sådana
offer har Gud behag till.
17. Varen edra lärare hörsamma, och böjen eder för dem; ty de vaka
över edra själar, eftersom de skola avlägga räkenskap. Må de då
kunna göra det med glädje, och icke med suckan, ty detta vore
eder icke nyttigt.
18. Bedjen för oss; ty vi tro oss hava ett gott samvete, eftersom vi
söka att i alla stycken föra en god vandel.
19. Och jag uppmanar eder att göra detta, så mycket mer som jag
hoppas att därigenom dess snarare bliva återgiven åt eder.
20. Men fridens Gud, som från de döda har återfört vår Herre Jesus,
vilken genom ett evigt förbunds blod är den store herden för
fåren,
21. han fullkomne eder i allt vad gott är, så att I gören hans
vilja; och han verke i oss vad som är välbehagligt inför honom,
genom Jesus Kristus. Honom tillhör äran i evigheternas
evigheter. Amen.
22. Jag beder eder, mina bröder: tagen icke illa upp dessa
förmaningens ord; jag har ju ock skrivit till eder helt kort.
23. Veten att vår broder Timoteus har blivit lösgiven. Om han snart
kommer hit, vill jag tillsammans med honom besöka eder.
24. Hälsen alla edra lärare och alla de heliga. De italiska bröderna
hälsa eder.
25. Nåd vare med eder alla.
@c -*- 1917 -*-
*59/ Petrus' första brev
*59/01 Petrus' första brev, 1 Kapitlet
Petrus' första brev, 1 Kapitlet

Petrus hälsar de kristna i provinsen
Asien, lovar Gud för frälsningen genom
Kristus, som var förebådad av
profeterna, och som de troende böra
förbida i hoppet, under helig vandel och
broderlig kärlek.

1. Petrus, Jesu Kristi apostel, hälsar de utvalda främlingar som bo
kringspridda i Pontus, Galatien, Kappadocien, provinsen Asien
och Bitynien,
>Apg. 2,9 f. 1 Petr. 2,11. Jak. 1,1.
2. utvalda enligt Guds, Faderns, försyn, i helgelse i Anden, till
lydnad och till bestänkelse med Jesu Kristi blod. Nåd och frid
föröke sig hos eder.
>2 Mos. 24,8. Rom. 1,5. 8,29. Hebr. 12,24. 2 Petr. 1,2.

3. Lovad vare vår Herres, Jesu Kristi, Gud och Fader, som efter sin
stora barmhärtighet har genom Jesu Kristi uppståndelse från de
döda fött oss på nytt till ett levande hopp,
>Joh. 3,3. Ef. 1,3.
4. till ett oförgängligt, obesmittat och ovanskligt arv, som i
himmelen är förvarat åt eder,
>Kol. 1,5, 12. 2 Tim. 1,12.
5. I som med Guds makt bliven genom tro bevarade till en frälsning
som är beredd för att uppenbaras i den yttersta tiden.
>Joh. 10,28. Rom. 5,2 f. 1 Kor. 2,5. Kol. 3,4.
6. Därför mån I fröjda eder, om I ock nu en liten tid, där så måste
ske, liden bedrövelse under allahanda prövningar,
>Rom. 8,18. 2 Kor. 4,17. Hebr. 12,11. 1 Petr. 5,10. Jak. 1,2 f.
7. för att, om eder tro håller provet -- vilket är mycket mer värt
än guldet, som förgås, men som dock genom eld bliver beprövat --
detta må befinnas lända eder till pris, härlighet och ära vid
Jesu Kristi uppenbarelse.
>Ords. 17,3. Jes. 48,10. Mal. 3,2 f. Vish. 3,6. Syr. 2,5.
>1 Kor. 3,13. 1 Petr. 4,12 f.
8. Honom älsken I utan att hava sett honom; och fastän I ännu icke
sen honom, tron I dock på honom och fröjden eder över honom med
outsäglig och härlig glädje,
>Joh. 17,20. 20,29. 2 Kor. 5,7. Hebr. 11,1, 27
9. då I nu ären på väg att vinna det som är målet för eder tro,
nämligen edra själars frälsning.
>Rom. 6,22.

10. Angående denna frälsning hava profeter ivrigt forskat och
rannsakat, de som profeterade om den nåd som skulle vederfaras
eder.
>Matt. 13,17.
11. De hava rannsakat för att finna vilken och hurudan tid det var
som Kristi Ande i dem hänvisade till, när han förebådade de
lidanden som skulle vederfaras Kristus, och den härlighet som
därefter skulle följa.
>Jes. 53,3 f. Luk. 24,26 f. Fil. 2,7 f. Hebr. 12,2.
12. Och det blev uppenbarat för dem att det icke var sig själva,
utan eder, som de tjänade härmed. Om samma ting har nu en
förkunnelse kommit till eder genom de män som i helig ande,
nedsänd från himmelen, hava för eder predikat evangelium; och i
de tingen åstunda jämväl änglar att skåda in.
>Dan. 12,4 f. Luk.2,13 f. Ef. 3,8 f.

13. Omgjorden därför edert sinnes länder och varen nyktra; och
sätten med full tillit edert hopp till den nåd som bjudes eder i
och med Jesu Kristi uppenbarelse.
>Luk. 12,35. 21,34. Rom. 13,13. Ef. 6,14. 1 Tess. 5,6.
14. Då I nu haven kommit till lydnad, så följen icke de begärelser
som I förut, under eder okunnighets tid, levden i,
>Apg. 17,30. Rom 12,2.
15. utan bliven heliga i all eder vandel, såsom han som har kallat
eder är helig.
>Matt. 5,48.
16. Det är ju skrivet: »I skolen vara heliga, ty jag är helig.»
>3 Mos. 11,44 f.
17. Och om I såsom Fader åkallen honom som utan anseende till
personen dömer var och en efter hans gärningar, så vandren ock i
fruktan under denna edert främlingsskaps tid.
>Rom. 2,11. Fil. 2,12.
18. I veten ju att det icke är med förgängliga ting, med silver
eller guld, som I haven blivit »lösköpta» från den vandel I
förden i fåfänglighet, efter fädernas sätt,
>Jes. 52,3. 1 Petr. 4,3.
19. utan med Kristi dyra blod, såsom med blodet av ett felfritt lamm
utan fläck.
>Joh. 1,29. Apg. 20,28. 1 Kor. 5,7. 6,20. Hebr. 9,12 f. Upp. 5,9.
20. Så var förutsett om honom före världens begynnelse; men först nu
i de yttersta tiderna har han blivit uppenbarad för eder skull,
>Rom. 16,25 f. Gal. 4,4. Ef. 1,9 f. Hebr. 1,2.
21. I som genom honom tron på Gud, vilken uppväckte honom från de
döda och gav honom härlighet, så att eder tro nu ock kan vara
ett hopp till Gud.
>Rom. 6,4. Fil. 2,9.

22. Renen edra själar, i lydnad för sanningen, till oskrymtad
broderlig kärlek, och älsken varandra av hjärtat med uthållig
kärlek,
>Rom. 12,10. Ef. 4,3. 1 Tim. 1,5. 1 Petr. 2,17. 1 Joh. 5,1 f.
23. I som ären födda på nytt, icke av någon förgänglig säd, utan av
en oförgänglig: genom Guds levande ord, som förbliver.
>Luk. 8,11 f. Joh. 1,13. 1 Kor. 4,15. Jak. 1,18.
24. Ty
»allt kött är såsom gräs
och all dess härlighet såsom gräsets blomster;
gräset torkar bort,
och blomstret faller av,
>Ps. 102,12 f. 103,15 f. Jes. 40,6 f. Jak. 1.10.
25. men Herrens ord
förbliver evinnerligen».

Och det är detta ord som har blivit förkunnat för eder såsom ett
glatt budskap.
>Matt. 5,l8. 24,35.
*59/02 Petrus' första brev, 2 Kapitlet
Petrus' första brev, 2 Kapitlet

Uppmaning till andlig tillväxt och till
att låta sig uppbyggas på hörnstenen
Kristus. Undersåtars och tjänares
plikter.

1. Så läggen då bort all ondska och allt svek så ock skrymteri och
avund och allt förtal.
>Ef. 4,22, 25. Kol. 3,8 f. Hebr. 12,1. Jak. 1,21.
2. Och då I nu ären nyfödda barn, så längten efter att få den
andliga oförfalskade mjölken, på det att I genom den mån växa
upp till frälsning,
3. om I annars haven »smakat att Herren är god».
>Ps. 34,9.
4. Och kommen till honom, den levande stenen, som väl av människor
är förkastad, men inför Gud är »utvald och dyrbar»;
>Ps. 118,22. Ef. 2,20 f.
5. och låten eder själva såsom levande stenar uppbyggas till ett
andligt hus, så att I bliven ett »heligt prästerskap», som skall
frambära andliga offer, vilka genom Jesus Kristus äro
välbehagliga för Gud.
>Jes. 61,6. Rom. 12,1, 1 Kor. 3,16. Hebr. 3,6. 13,15 f. Upp. 1,6.
6. Det heter nämligen på ett ställe i skriften:

»Se, jag lägger i Sion
en utvald, dyrbar hörnsten,
och den som tror på den
skall icke komma på skam.»
>Jes. 28,16.

7. För eder, I som tron, är stenen alltså dyrbar, men för sådana
som icke tro »har den sten som byggningsmännen förkastade blivit
en hörnsten»,
>Matt 21,42.
8. som är »en stötesten och en klippa till fall». Eftersom de icke
hörsamma ordet, stöta de sig; så var det ock bestämt om dem.
>Jes. 8,14. Luk. 2,34.
9. I åter ären »ett utvalt släkte, ett konungsligt prästerskap, ett
heligt folk, ett egendomsfolk», för att I skolen förkunna hans
härliga gärningar, hans som har kallat eder från mörkret till
sitt underbara ljus.
>2 Mos. 19,5 f. 5 Mos. 7,6. Jes. 44,1. 62,12. 63,7. 2 Kor. 4,6.
>Kol. 1,13.
10. I som förut »icke voren ett folk», men nu ären »ett Guds folk»,
I som »icke haden fått någon barmhärtighet», men nu »haven fått
barmhärtighet».
>Hos. 1,6, 9 f. 2,23.

11. Mina älskade, jag förmanar eder såsom »gäster och främlingar»
att taga eder till vara för de köttsliga begärelserna, vilka
föra krig mot själen.
>1 Mos. 23,4. Rom. 13,14. Gal. 5,24. Hebr. 11,13.
>1 Petr. 1,1. Jak. 4,1.
12. Och fören en god vandel bland hedningarna, på det att dessa, om
de i någon sak förtala eder såsom illgärningsmän, nu i stället,
när de skåda edra goda gärningar, må för dessas skull prisa Gud
på den dag då han söker dem.
>Matt. 5,16. Rom. 12,17. 1 Petr. 3,16.

13. Varen underdåniga all mänsklig ordning för Herrens skull, vare
sig det är konungen, såsom den överste härskaren,
>Rom. 13,1 f. Tit. 3,1.
14. eller det är landshövdingarna, som ju äro sända av honom för att
straffa dem som göra vad ont är och för att prisa dem som göra
vad gott är.
15. Ty så är Guds vilja, att I med goda gärningar skolen stoppa
munnen till på oförståndiga och fåkunniga människor.
>Tit. 2,8.
16. I ären ju fria, dock icke som om I haden friheten för att därmed
överskyla ondskan, utan såsom Guds tjänare.
>Joh. 8,32. Rom. 6,18. Gal. 5,1. 13.
17. Bevisen var man ära, älsken bröderna, »frukten Gud, ären
konungen».
>Ords. 24,21. Matt. 22,21. Rom. 12,10. Fil. 2,3. Hebr. 13,1.

18. I tjänare, underordnen eder edra herrar med all fruktan, icke
@c herzog-melin-1927 tycker det ska stå "ovilliga" i stället för
@c "obilliga"; fyra andra biblar tycker det ska stå "obilliga".
@c I 1903 års översättning står det "vrångsinta".
allenast de goda och milda, utan också de obilliga.
>Ef. 6,5. Kol. 3,22.
19. Ty det är välbehagligt för Gud, om någon, med honom för ögonen,
tåligt uthärdar sina vedervärdigheter, när han får lida
oförskylt.
>Matt. 5,10 f.
20. Ty vad berömligt är däri att I bevisen tålamod, när I för edra
synders skull fån uppbära hugg och slag? Men om I bevisen
tålamod, när I fån lida för goda gärningars skull, då är detta
välbehaglig för Gud.
>1 Petr. 3,14, 17 f. 4,14 f.
21. Ty därtill ären I kallade, då ju Kristus själv led för eder och
efterlämnade åt eder en förebild, på det att I skullen följa
honom och vandra i hans fotspår.
>Matt. 11,29. 16,24. Joh. 13,15. Fil. 2,5.

22. »Han hade ingen synd gjort, och intet svek fanns i hans mun.
>Jes. 53,9. 2 Kor. 5,21. 1 Joh. 3,5.
23. När han blev smädad, smädade han icke igen, och när han led,
hotade han icke, utan överlämnade sin sak åt honom som dömer
rättvist.
>Matt. 27,39 f. Joh. 8,48 f. 1 Petr. 3,9.
24. Och »våra synder bar han» i sin kropp upp på korsets trä, för
att vi skulle dö bort ifrån synderna och leva för
rättfärdigheten; och »genom hans sår haven I blivit helade».
>Jes. 53,5, 12. Rom. 6,3 f.
25. Ty I »gingen vilse såsom får», men nu haven I vänt om till edra
själars herde och vårdare.
>Ps 119,176. Jes. 53,6. Hes. 34,5 f. Joh. 10,11 f. Hebr. 13,20.
*59/03 Petrus' första brev, 3 Kapitlet
Petrus' första brev, 3 Kapitlet

Äkta makars inbördes plikter. Uppmaning
till helig vandel, särskilt till tålamod
i lidandet efter Kristi föredöme, hans
som har berett frälsning på jorden,
predikat för dödsrikets andar och nu
sitter på Guds högra sida i himmelen och
råder jämväl över dess andemakter.

1. Sammalunda, i hustrur, underordnen eder edra män, för att också
de män, som till äventyrs icke hörsamma ordet; må genom sina
hustrurs vandel bliva vunna utan ord,
>1 Mos. 3,16. 1 Kor. 14,34. Ef. 5,22 f. Kol. 3,18. Tit. 2,5.
2. när de skåda den rena vandel som I fören i fruktan.
>1 Petr. 2,12.
3. Eder prydnad vare icke den utvärtes prydnaden, den som består i
hårflätningar och påhängda gyllene smycken eller i eder
klädedräkt.
>Jes. 3,16 f. 1 Tim. 2,9.
4. Den vare fastmer hjärtats fördolda människa, smyckad med den
saktmodiga och stilla andens oförgängliga väsende; ty detta är
dyrbart inför Gud.
>Rom. 2,29. 7,22. 2 Kor. 4,16.
5. På sådant sätt prydde sig ju ock fordom de heliga kvinnorna, de
som satte sitt hopp till Gud och underordnade sig sina män.
6. Så var Sara lydig mot Abraham och kallade honom »herre»; och
hennes barn haven I blivit, om I gören vad gott är, och icke
låten eder förskräckas av något.
>1 Mos. 18,12.

7. Sammalunda skolen I ock, I män, på förståndigt sätt leva
tillsammans med edra hustrur, då ju hustrun är det svagare
kärlet; och eftersom de äro edra medarvingar till livets nåd,
skolen I bevisa dem all ära, på det att edra böner icke må bliva
förhindrade.
>1 Kor. 7,3. Ef. 5,25. Kol. 3,19. 1 Tess. 4,4 f.

8. Varen slutligen alla endräktiga, medlidsamma, kärleksfulla mot
bröderna, barmhärtiga, ödmjuka.
>Luk.6,36. Rom. 12,16 f. 15,5.
9. Vedergällen icke ont med ont, icke smädelse med smädelse, utan
tvärtom välsignen; därtill ären I ju ock kallade, att I skolen
få välsignelse till arvedel.
>3 Mos. 19,18. Ords. 20,22. Matt. 5,38 f. 25,34. 1 Kor. 6,7.
>1 Tess. 5,15.
10. Ty
»den som vill älska livet
och se goda dagar,
han avhålle sin tunga från det som är ont
och sina läppar från att tala svek;
>Ps. 34,13 f. Jak. 1,26.
11. han vände sig bort ifrån det som
är ont, och göre vad gott är,
han söke friden, och trakte därefter
>Jes 1,16 f. Hebr. 12,14. 3 Joh. v. 11.
12. Ty Herrens ögon äro vända till de rättfärdiga,
och hans öron till deras bön.
Men Herrens ansikte är emot dem som göra det onda».

13. Och vem är den som kan göra eder något ont, om I nitälsken för
det som är gott?
14. Skullen I än få lida för rättfärdighets skull, så ären I dock
saliga. »Hysen ingen fruktan för dem, och låten eder icke
förskräckas;
>Jes. 8,12 f. 51,12. Jer. 1,8. Matt. 5,10. 10,28.
>1 Petr. 2,19 f. 4,14 f.
15. nej, Herren, Kristus, skolen I hålla helig i edra hjärtan.» Och
I skolen alltid vara redo att svara var och en som av eder begär
skäl för det hopp som är i eder, dock med saktmod och i fruktan
>Ps. 119,46. Apg. 4,8 f. 1 Petr. 1,13.
16. och med ett gott samvete, så att de som smäda eder goda vandel i
Kristus komma på skam, i fråga om det som de förtala eder för.
>Tit. 2:8. 1 Petr. 2:12, 15, 19 f.
17. Ty det är bättre att lida för goda gärningar, om så skulle vara
Guds vilja, än att lida för onda.

18. Kristus själv led ju en gång döden för synder; rättfärdig led
han för orättfärdiga, på det att han skulle föra oss till
Gud. Ja, han blev dödad till köttet, men till anden blev han
gjord levande.
>Rom. 1,4. 5,6. 2 Kor. 13,4. Ef. 2,18. Hebr. 9,15, 28.
19. I anden gick han gick han ock åstad och predikade för de andar
som höllos i fängelse,
>1 Petr. 4,6.
20. för sådana som fordom voro ohörsamma, när Guds långmodighet gav
dem anstånd i Noas tid, då när en ark byggdes, i vilken några få
-- allenast åtta personer -- blevo frälsta genom vatten.
>1 Mos. 6,1 f.
21. Efter denna förebild bliven nu och I frälsta genom vatten --
nämligen genom ett dop som icke betyder att man avtvår kroppslig
orenhet, utan betyder att man anropar Gud om ett gott samvete --
i kraft av Jesu Kristi uppståndelse,
>Ef. 5,26. Hebr. 10,22.
22. hans som har farit upp till himmelen, och som nu sitter på Guds
högra sida, sedan änglar och väldige och makter i andevärlden
hava blivit honom underlagda.
>Ps. 110,1. Rom. 8,34. Ef. 1,20 f.
*59/04 Petrus' första brev, 4 Kapitlet
Petrus' första brev, 4 Kapitlet

Petrus förmanar de kristna att väpna sig
med Kristi sinne, att fly synden och
föra en ren vandel i inbördes kärlek och
att med glädje lida för Kristi namns
skull.

1. Då nu Kristus har lidit till köttet, så väpnen ock I eder med
samma sinne; ty den som har lidit till köttet har icke längre
något att skaffa med synd.
>Rom. 6,7. 1 Petr. 2,21, 24.
2. Och leven sedan, under den tid som återstår eder här i köttet,
icke mer efter människors onda begärelser, utan efter Guds
vilja.
>Rom. 12,2. 14,7 f. 2 Kor. 5,15. Gal. 2,20. 1 Tess. 5,10.
>Hebr. 9,14.
3. Ty det är nog, att I under den framfarna tiden haven gjort
hedningarnas vilja och levat i lösaktighet och onda begärelser,
i fylleri, vilt leverne och dryckenskap och i allahanda skamlig
avgudadyrkan,
>Rom. 13,12 f. Ef. 2,1 f. 4,17 f.
4. varför de ock förundra sig och smäda eder, då I nu icke löpen
med till samma liderlighetens pöl.
5. Men de skola göra räkenskap inför honom som är redo att döma
levande och döda.
>Joh. 5,25. Apg. 10,42.
6. Ty att evangelium blev förkunnat jämväl för döda, det skedde, för
att dessa, om de än till köttet blevo dömda, såsom alla människor
dömas, likväl till anden skulle få leva, så som Gud lever

7. Men änden på allting är nu nära. Varen alltså besinningsfulla
och nyktra, så att I kunnen bedja.
>1 Petr. 5,8. 2 Petr. 3,9 f. 1 Joh. 2,18.
8. Och varen framför allt uthålliga i eder kärlek till varandra, ty
»kärleken överskyler en myckenhet av synder».
>Ords. 10,12. 1 Kor. 13,7. 1 Petr. 1,22. Jak. 5,20.
9. Varen gästvänliga mot varandra utan knot,
>Rom. 12,13.
10. och tjänen varandra, var och en med den nådegåva han har
undfått, såsom goda förvaltare av Guds mångfaldiga nåd.
>Matt. 25,14 f. Luk. 12,42 f. I Kor. 12,4.
>2 Kor. 8,12. Tit. 1,7.
11. Om någon talar, så vare hans tal i enlighet med Guds ord, om
någon har en tjänst, så sköte han den efter måttet av den kraft
som Gud förlänar, så att Gud i allt bliver ärad genom Jesus
Kristus. Honom tillhör äran och väldet i evigheternas evigheter,
amen.
>Rom. 12,6 f. 1 Kor. 10,31. 2 Kor. 2,17.

12. Mina älskade, förundren eder icke över den luttringseld som är
tänd bland eder, och som I till eder prövning måsten genomgå,
och menen icke att därmed något förunderligt vederfares eder;
>Jes. 48,10. 1 Petr. 1,6 f.
13. utan ju mer I fån dela Kristi lidanden, dess mer mån I glädja
eder, för att I ock mån kunna glädjas och fröjda eder vid hans
härlighets uppenbarelse.
>Apg. 5,41. Rom. 8,17 f. Fil. 3,10 f. Kol. 1,24. 2 Tim. 2,10.
14. Saliga ären I, om I för Kristi namns skull bliven smädade, ty
härlighetens Ande, Guds Ande, vilar då över eder.
>Ps. 89,51 f. 1 Petr. 3,14.
15. Det må nämligen icke ske, att någon av eder får lida såsom
dråpare eller tjuv eller illgärningsman, eller därför att han
blandar sig i vad honom icke vidkommer.
>Ef. 4,28. 1 Petr. 2,20.
16. Men om någon får lida för att han är en kristen, då må han icke
blygas, utan prisa Gud för detta namns skull.
>Fil. 1,29.

17. Ty tiden är inne att domen skall begynna, och det på Guds hus;
men om begynnelsen sker med oss, vad bliver då änden för dem som
icke hörsamma Guds evangelium?
>Jes. 10,12. Jer. 49,12. Hes. 9,6. 2 Tess. 1,8.
18. Och om den rättfärdige med knapp nöd bliver frälst, »huru skall
det då gå den ogudaktige och syndaren?»
>Ords. 11,31. Luk. 23,31.
19. Alltså, de som efter Guds vilja få lida, de må anbefalla sina
själar åt sin trofaste Skapare, allt under det att de göra vad
gott är.
>Ps. 31,6. Luk. 23,46. Apg. 7,59.
*59/05 Petrus' första brev, 5 Kapitlet
Petrus' första brev, 5 Kapitlet

De äldstes och de yngres plikter.
Förmaning till ödmjukhet och vaksamhet.
Hälsningar och slutönskan.

1. Till de äldste bland eder ställer jag nu denna förmaning, jag
som själv är en av de äldste och en som vittnar om Kristi
lidanden, och som jämväl har del i den härlighet som kommer att
uppenbaras:
>Apg. 11,30. Rom. 8,17 f. Upp. 1,9.
2. Varen herdar för Guds hjord, som I haven i eder vård, varen det
icke av tvång, utan av fri vilja, icke för slem vinnings skull,
utan med villigt hjärta.
>Joh. 21,15 f. Apg. 20,28. 1 Tim. 3,3. Tit. 1,7.
3. Uppträden icke såsom herrar över edra församlingar, utan bliven
föredömen för hjorden.
>2 Kor. 1,24. 1 Tim. 4,12.
4. Då skolen I, när Överherden uppenbaras, undfå härlighetens
oförvissneliga segerkrans.
>Jes 40,11. Joh. 10,11. 1 Kor. 9,25. 2 Tim. 4,8. Hebr. 13,20.
>1 Petr. 1,4. Jak. 1,12.

5. Så skolen I ock, I yngre, å eder sida underordna eder de
äldre. Ikläden eder alla, i umgängelsen med varandra,
ödmjukheten såsom en tjänardräkt. Ty
»Gud står emot de högmodiga,
men de ödmjuka giver han nåd».
>Job 22,29. Ords. 3,34. Syr. 3,18. Matt. 23,12. Joh. 13,14.
>Rom. 12,10, 16. Ef. 5,21. Fil. 2,3. Jak 4,6, 10.

6. Ödmjuken eder alltså under Guds mäktiga hand, för att han må
upphöja eder i sinom tid.
>Job 22,29. Luk. 1,52. 14,11.
7. Och »kasten alla edra bekymmer på honom», ty han har omsorg om
eder.
>Ps. 40,18. 55,23. Matt. 6,25 f. Fil. 4,6.

8. Varen nyktra och vaken. Eder vedersakare, djävulen, går omkring
såsom ett rytande lejon och söker vem han må uppsluka.
>Luk. 21,36. 22,31. 1 Tess. 5,6.
9. Stån honom emot, fasta i tron, och veten att samma lidanden
vederfaras edra bröder här i världen.
>Ef. 4,27. 6,11, 13. Jak. 4,7.

10. Men all nåds Gud, som har kallat eder till sin eviga härlighet i
Kristus, sedan I en liten tid haven lidit, han skall fullkomna,
stödja, styrka och stadfästa eder.
>2 Kor. 1,21. 4,17. 1 Tess. 2,12. 2 Tess. 3,3. 2 Tim. 1,9.
>Hebr. 13,21. 1 Petr. 1,6.
11. Honom tillhör väldet i evigheternas evigheter. Amen.
> Petr. 4,11.

12. Genom Silvanus, eder trogne broder -- för en sådan håller jag
honom nämligen -- har jag nu i korthet skrivit detta, för att
förmana eder, och för att betyga att den nåd I stån i är Guds
rätta nåd.
>1 Tess. 1,1.
13. Församlingen i Babylon, utvald likasom eder församling, hälsar
eder. Så gör ock min son Markus.
>Apg. 12,12, 25. 15,37 f. 2 Tim. 4,11.
14. Hälsen varandra med en kärlekens kyss.

Frid vare med eder alla som ären i Kristus.
>Rom. 16,16.
@c -*- 1917 -*-
*60/ Petrus' andra brev
*60/01 Petrus' andra brev, 1 Kapitlet
Petrus' andra brev, 1 Kapitlet

Hälsning. Förmaning till kristliga
dygder. Den apostoliska förkunnelsens
och det profetiska ordets visshet.

1. Simon Petrus, Jesu Kristi tjänare och apostel, hälsar dem som i
och genom vår Guds och Frälsarens[1], Jesu Kristi, rättfärdighet
hava fått sig beskärd en lika dyrbar tro som vi.
>Rom. 1,12. 1 Petr. 1,1 f.
2. Nåd och frid föröke sig hos eder, i kunskap om Gud och vår Herre
Jesus Kristus.

3. Allt det som leder till liv och gudsfruktan har hans gudomliga
makt skänkt oss, genom kunskapen om honom som har kallat oss
medelst sin härlighet och underkraft.
4. Genom dem har han ock skänkt oss sina dyrbara och mycket stora
löften, för att I skolen, i kraft av dem, bliva delaktiga av
gudomlig natur och undkomma den förgängelse som i följd av den
onda begärelsen råder i världen.
>Joh. 1,12. Rom. 8,15, 2 Kor. 3,18. Ef. 4,24. 1 Joh. 3,2.

5. Vinnläggen eder just därför på allt sätt om att i eder tro
bevisa dygd, i dygden kunskap,
>Gal. 5,6.
6. i kunskapen återhållsamhet, i återhållsamheten ståndaktighet, i
ståndaktigheten gudsfruktan,
>1 Kor. 9,25.
7. i gudsfruktan broderlig kärlek, i den broderliga kärleken
allmännelig kärlek.
>Gal. 6,10. 1 Tess. 3,12.
8. Ty om detta finnes hos eder och mer och mer förökas, så
tillstädjer det eder icke att vara overksamma eller utan frukt i
fråga om kunskapen om vår Herre Jesus Kristus.
>Tit. 3,14.
9. Den åter som icke har detta, han är blind och kan icke se; han
har förgätit att han har blivit renad från sina förra synder,
>1 Joh. 2,9, 11.
10. Vinnläggen eder därför, mina bröder, så mycket mer om att göra
eder kallelse och utkorelse fast. Ty om I det gören, skolen I
aldrig någonsin komma på fall.
>Hebr. 3,14.
11. Så skall inträdet i vår Herres och Frälsares, Jesu Kristi, eviga
rike förlänas eder i rikligt mått.

12. Därför kommer jag alltid att påminna eder om detta, fastän I
visserligen redan kännen det och ären befästa i den sanning som
har kommit till eder.
>Rom. 15,14 f. Judas v. 5.
13. Och jag håller det för rätt och tillbörligt, att så länge jag
ännu är i denna kroppshydda, genom mina påminnelser väcka
eder.
>2 Petr. 3,1
14. Ty jag vet att jag snart skall lämna min kroppshydda; detta har
vår Herre Jesus Kristus givit till känna för mig.
>Joh. 21,18 f.
15. Men jag vill härmed sörja för, att I också efter min bortgång
städse kunnen draga eder detta till minnes.

16. Ty det var icke några slugt uttänkta fabler vi följde, när vi
kungjorde för eder vår Herres, Jesu Kristi, makt och hans
tillkommelse utan vi hade själva skådat hans härlighet.
>Matt. 17,1 f. Mark. 9,2 f. Luk 9,28 f. Joh, 1,14. 1 Kor. 1,17.
17. Ty han fick ifrån Gud, fadern, ära och pris, när från det högsta
Majestätet en röst kom till honom och sade: »Denne är min
älskade Son, i vilken jag har funnit behag.»
>Matt. 3,17. Mark. 1,11.
18. Den rösten hörde vi själva komma från himmelen, när vi voro med
honom på det heliga berget.

19. Så mycket fastare står nu också för oss det profetiska ordet;
och I gören väl, om I akten därpå, såsom på ett ljus som lyser i
en dyster vildmark, till dess att dagen gryr, och morgonstjärnan
går upp i edra hjärtan.
>Ps. 119,105.
20. Men det mån I framför allt veta, att ingen profetia i något
skriftens ord kan av någon människas egen kraft utläggas.
21. Ty ingen profetia har någonsin framkommit av en människas vilja,
utan därigenom att människor, drivna av den helige Ande, talade
vad som gavs dem från Gud.
>2 Tim. 3,16. 1 Petr. 1,10 f.

[1] Eller: ... vår Guds och Frälsares o. s. v.
*60/02 Petrus' andra brev, 2 Kapitlet
Petrus' andra brev, 2 Kapitlet

Varning för falska lärare, med
påminnelse om de straffdomar som i forna
tider övergingo både änglar och
människor.

1. Men också falska profeter uppstodo bland folket, likasom jämväl
bland eder falska lärare skola komma att finnas, vilka på
smygvägar skola införa fördärvliga partimeningar och draga över
sig själva plötsligt fördärv, i det att de till och med förneka
den Herre som har köpt dem.
>5 Mos. 13,1 f. Matt. 24,11. Apg. 20,29 f. 1 Kor. 11,19.
>1 Tim. 4,1 f. 2 Tim. 3,1 f. 1 Joh. 2,22. 4,1. 2 Joh. v. 7.
>Judas v. 4 f., 18.
2. De skola få många efterföljare i sin lösaktighet, och för deras
skull skall sanningens väg bliva smädad.
>2 Tim. 4,3.
3. I sin girighet skola de ock med bedrägliga ord bereda sig
vinning av eder. Men sedan länge är deras dom i annalkande, den
dröjer icke, och deras fördärv sover icke.
>Rom. 16,18. 1 Tess. 2,5.

4. Ty Gud skonade ju icke de änglar som syndade, utan störtade dem
ned i avgrunden och överlämnade dem åt mörkrets hålor, för att
där förvaras till domen.
>1 Mos. 6,1 f. Upp. 20,2 f.
5. Ej heller skonade han den forntida världen, om han ock, när han
lät floden komma över de ogudaktigas värld, bevarade Noa såsom
rättfärdighetens förkunnare, jämte sju andra.
>1 Mos. 7,1 f. 1 Petr. 3,20. 2 Petr. 3,6.
6. Och städerna Sodom och Gomorra lade han i aska och dömde dem
till att omstörtas; han gjorde dem så till ett varnande exempel
för kommande tiders ogudaktiga människor.
>1 Mos. 19,23 f. Jes. 13,19.
7. Men han frälste den rättfärdige Lot, som svårt pinades av de
gudlösa människornas lösaktiga vandel.
>1 Mos. 18,20 f. 19,4 f., 15 f.
8. Ty genom de ogärningar som han, den rättfärdige mannen, måste se
och höra, där han bodde ibland dem, plågades han dag efter dag i
sin rättfärdiga själ.
>Ps. 119,158. Hes. 9,4.

9. Så förstår Herren att frälsa de gudfruktiga ur prövningen, men
ock att under straff förvara de orättfärdiga till domens dag.
>1 Kor. 10,13. Upp. 3,10.
10. Och detta gör han först och främst med dem som i oren begärelse
stå efter köttslig lust och förakta andevärldens herrar.

I sitt trots och sin självgodhet bäva dessa människor icke för
att smäda andevärldens härlige,
11. under det att änglar som stå ännu högre i starkhet och makt icke
om dem uttala någon smädande dom inför Herren.
12. Men på samma sätt som oskäliga djur förgås, varelser som av
naturen äro födda till att fångas och förgås, på samma sätt
skola ock dessa förgås, eftersom de smäda vad de icke känna
till;
13. och de skola så bliva bedragna på den lön som de vilja vinna
genom orättfärdighet. De hava sin lust i kräsligt leverne mitt
på ljusa dagen. De äro skamfläckar och styggelser, där de vid
gästabuden, som de få hålla med eder, frossa i sina njutningar.
14. Deras ögon äro fulla av otuktigt begär och kunna icke få nog av
synd. De locka till sig obefästa själar. De hava hjärtan övade i
girighet. Förbannade äro de.
15. De hava övergivit den raka vägen och kommit vilse genom att
efterfölja Balaam, Beors son, på hans väg. Denne åtrådde ju att
vinna lön genom orättfärdighet;
>4 Mos. 22,2 f. 31,16. Judas v.11 f.
16. men han blev tillrättavisad för sin överträdelse: en stum
arbetsåsninna begynte tala med människoröst och hindrade
profeten i hans galenskap.
>4 Mos. 22,22 f.

17. Dessa människor äro källor utan vatten, skyar som drivas av
stormvinden, och det svarta mörkret är förvarat åt dem.
18. Ty de tala stora ord som äro idel fåfänglighet; och då de nu
själva leva i köttsliga begärelser, locka de genom sin
lösaktighet till sig människor som med knapp nöd rädda sig undan
sådana som vandra i villfarelse.
19. De lova dem frihet, fastän de själva äro förgängelsens trälar;
ty den som har låtit sig övervinnas av någon, han har blivit
dennes träl.
>Joh. 8,34. Rom. 6,16. 8,21. Gal. 6,8. 2 Petr. 1,4.
20. Och då de genom kunskapen om Herren och Frälsaren, Jesus
Kristus, hava undkommit världens besmittelser, men sedan åter
låta sig insnärjas och övervinnas av dem, så har det sista för
dem blivit värre än det första.
>Matt. 12,45. Hebr. 6,4 f. 1 Joh. 2,16.
21. Ty det hade varit bättre för dem att icke hava lärt känna
rättfärdighetens väg, än att nu, sedan de hava lärt känna den,
vända tillbaka, bort ifrån det heliga bud som har blivit dem
meddelat.
>Luk. 12,47 f
22. Det har gått med dem såsom det riktigt heter i ordspråket: »En
hund vänder åter till sina spyor», och: »Ett tvaget svin vältrar
sig åter i smutsen.»
>Ords. 26,11.
*60/03 Petrus' andra brev, 3 Kapitlet
Petrus' andra brev, 3 Kapitlet

Herrens tillkommelse. Domens
dag. Slutförmaningar.

1. Detta är nu redan det andra brevet som jag skriver till eder,
mina älskade; och i båda har jag genom mina påminnelser velat
uppväcka edert rena sinne,
>2 Petr. 1,13.
2. så att I kommen ihåg vad som har blivit förutsagt av de heliga
profeterna, så ock det bud som av edra apostlar har blivit eder
givet från Herren och Frälsaren.
>2 Petr. 1,19. Judas v. 17 f.

3. Och det mån I framför allt veta, att i de yttersta dagarna
bespottare skola komma med bespottande ord, människor som vandra
efter sina egna begärelser.
>1 Tim. 4,1. 2 Tim. 3,1 f.
4. De skola säga: »Huru går det med löftet om hans tillkommelse?
Från den dag då våra fäder avsomnade har ju allt förblivit sig
likt, ända ifrån världens begynnelse.»
>Jes. 5,18 f. Jer. 17,15. Hes. 12,22. Mal. 2,17.
5. Ty när de vilja påstå detta, förgäta de att i kraft av Guds ord
himlar funnos till från uråldrig tid, så ock en jord som hade
kommit till av vatten och genom vatten;
>1 Mos. 1,1 f. Ps. 24,2.
6. och genom översvämning av vatten från dem förgicks också den
värld som då fanns.
>Matt. 24,38 f. 2 Petr. 2,5.
7. Men de himlar och den jord som nu finnas, de hava i kraft av
samma ord blivit sparade åt eld, och de förvaras nu till domens
dag, då de ogudaktiga människorna skola förgås.
>Jes. 51,6. 2 Tess. 1,7 f. Hebr. 1,11.

8. Men ett vare icke fördolt för eder, mina älskade, detta, att »en
dag är för Herren såsom tusen år, och tusen år såsom en dag».
>Ps. 90,4.
9. Herren fördröjer icke uppfyllelsen av sitt löfte, såsom somliga
mena att han fördröjer sig. Men han är långmodig mot eder,
eftersom han icke vill att någon skall förgås, utan att alla
skola vända sig till bättring.
>Jes. 30,18. Hes. 18,23. Hab. 2,3. Syr. 5,4. Rom. 2,4.
>1 Tim. 2,4. Hebr. 10,37. 1 Petr. 3,20,

10. Men Herrens dag skall komma såsom en tjuv, och då skola himlarna
med dånande hast förgås, och himlakropparna upplösas av hetta,
och jorden och de verk som äro därpå brännas upp.
>Ps. 102,27. Matt. 24,27, 35, 43 f. 1 Tess. 5,2 f. Upp. 20,11.
11. Eftersom nu allt detta sålunda går till sin upplösning, hurudana
bören icke I då vara i helig vandel och gudsfruktan,
>Luk. 21,36.
12. medan I förbiden och påskynden Guds dags tillkommelse, varigenom
himlar skola upplösas av eld, och himlakroppar smälta av hetta!
>Ps. 50,3. Jes. 34,4. Luk. 12,36. Tit. 2,13.
13. Men »nya himlar och en ny jord», där rättfärdighet bor, förbida
vi efter hans löfte.
>Jes. 65,17. 66,22. Upp. 21,1.

14. Därför, mina älskade, eftersom I förbiden detta, skolen I med
all flit sörja för, att I mån för honom befinnas vara
obefläckade och ostraffliga, i frid.
>1 Kor. 1,7 f Fil. 1,10. 1 Tess. 3,13. 5,23. Judas v. 24.
15. Och I skolen hålla före, att vår Herres långmodighet länder till
frälsning; såsom ock vår älskade broder Paulus har skrivit till
eder efter den vishet som har blivit honom given.
>1 Kor. 3,10
16. Så gör han i alla sina brev, när han i dem talar om sådant,
fastän visserligen i dem finnes ett och annat som är svårt att
förstå, och som okunniga och obefästa människor vrångt uttyda,
såsom de ock göra med de övriga skrifterna, sig själva till
fördärv.

17. Då I nu således, mina älskade, haven fått veta detta i förväg,
så tagen eder till vara för att bliva indragna i de gudlösas
villfarelse och därigenom förlora edert fäste.
>Mark. 13,5 f.
18. Växen i stället till i nåd och i kunskap om vår Herre och
Frälsare, Jesus Kristus. Honom tillhör äran, nu och till
evighetens dag. Amen.
>Kol. 1,10.
@c -*-1917-*-
@c Johannes' första brev i enlighet med 1917 års bibelöversättning.
@c Elektronisk utgåva genom Projekt Runeberg.
@c
@c Kapitelrubriker inskrivna av Lars Aronsson <aronsson@lysator.liu.se>.
@c Brödtext inskriven, stavningskontrollerad och korrekturläst av Per
@c Cederqvist <ceder@lysator.liu.se>. Korrekturläsningen slutfördes
@c 1994-02-13 16:12:51.
*61/ Johannes' första brev
*61/01 Johannes' första brev, 1 Kapitlet
Johannes' första brev, 1 Kapitlet

Ordets uppenbarelse i Kristus.
Gemenskapen med Gud. Vandringen i ljuset
och reningen genom Jesu blod.

1. Det som var från begynnelsen, det vi hava hört, det vi med egna
ögon hava sett, det vi skådade och med egna händer togo på, det
förkunna vi: om livets Ord tala vi.
2. Ty livet uppenbarades, och vi hava sett det; och vi vittna därom
och förkunna för eder livet, det eviga, som var hos Fadern och
uppenbarades för oss.
3. Ja, det vi hava sett och hört, det förkunna vi ock för eder, på
det att också I mån hava gemenskap med oss; och vi hava vår
gemenskap med Fadern och med hans Son, Jesus Kristus.
4. Och vi skriva nu detta, för att vår glädje skall bliva
fullkomlig.

5. Och detta är det budskap som vi hava hört från honom, och som vi
förkunna för eder, att Gud är ljus, och att intet mörker finnes
i honom.
6. Om vi säga oss hava gemenskap med honom, och vi vandra i
mörkret, så ljuga vi och göra icke sanningen.
7. Men om vi vandra i ljuset, såsom han är i ljuset, så hava vi
gemenskap med varandra, och Jesu, hans Sons, blod renar oss från
all synd.
8. Om vi säga att vi icke hava någon synd, så bedraga vi oss
själva, och sanningen är icke i oss.
9. Om vi bekänna våra synder, så är han trofast och rättfärdig, så
att han förlåter oss våra synder och renar oss från all
orättfärdighet.
10. Om vi säga att vi icke hava syndat, så göra vi honom till en
ljugare, och hans ord är icke i oss.
*61/02 Johannes' första brev, 2 Kapitlet
Johannes' första brev, 2 Kapitlet

Jesus Kristus vår förespråkare och
försoningen för våra synder. Uppmaning
att hålla hans bud, särskilt budet om
kärlek. Varning för världskärlek och
antikristisk förnekelse.

1. Mina kära barn, detta skriver jag till eder, för att I icke
skolen synda. Men om någon syndar, så hava vi en förespråkare
hos Fadern, Jesus Kristus, som är rättfärdig;
2. och han är försoningen för våra synder, ja, icke allenast för
våra, utan ock för hela världens.

3. Därav veta vi att vi hava lärt känna honom, därav att vi hålla
hans bud.
4. Den som säger sig hava lärt känna honom och icke håller hans
bud, han är en lögnare och i honom är icke sanningen.
5. Men den som håller hans ord, i honom är förvisso Guds kärlek
fullkomnad. Därav veta vi att vi äro i honom.
6. Den som säger sig förbliva i honom, han är ock pliktig att själv
så vandra som Han vandrade.

7. Mina älskade, det är icke ett nytt bud jag skriver till eder,
utan ett gammalt bud, som I haven haft från begynnelsen. Detta
gamla bud är ordet som I haven fått höra.
8. På samma gång är det dock ett nytt bud som jag skriver till
eder. Och detta är sant både i fråga om honom och i fråga om
eder; ty mörkret förgår, och det sanna ljuset lyser redan.
9. Den som säger sig vara i ljuset och hatar sin broder, han är
ännu alltjämt i mörkret.
10. Den som älskar sin broder, han förbliver i ljuset, och i honom
är intet som länder till fall.
11. Men den som hatar sin broder, han är i mörkret och vandrar i
mörkret, och han vet icke vart han går; ty mörkret har
förblindat hans ögon.

12. Jag skriver till eder, kära barn, ty synderna äro eder förlåtna
för hans namns skull.
13. Jag skriver till eder, I fäder, ty I haven lärt känna honom som
är från begynnelsen. Jag skriver till eder, I ynglingar, ty I
haven övervunnit den onde.

14. Jag har skrivit till eder, mina barn, ty I haven lärt känna
Fadern. Jag har skrivit till eder, I fäder, ty I haven lärt
känna honom som är från begynnelsen. Jag har skrivit till eder,
I ynglingar, ty I ären starka, och Guds ord förbliver i eder,
och I haven övervunnit den onde.

15. Älsken icke världen, ej heller vad som är i världen. Om någon
älskar världen, så är Faderns kärlek icke i honom.
16. Ty allt som är i världen, köttets begärelse och ögonens
begärelse och högfärd över detta livets goda, det är icke av
Fadern, utan av världen.
17. Och världen förgår och dess begärelse, men den som gör Guds
vilja, han förbliver evinnerligen.

18. Mina barn, nu är den yttersta tiden. I haven ju hört att en
antikrist skall komma, och redan hava många antikrister
uppstått; därav förstå vi att den yttersta tiden är inne.
19. Från oss hava de utgått, men de hörde icke till oss, ty hade de
hört till oss, så hade de förblivit hos oss. Men det skulle
bliva uppenbart att icke alla höra till oss.

20. I åter haven mottagit smörjelse från den Helige, och I haven all
kunskap.
21. Jag har skrivit till eder, icke därför att I icke kännen
sanningen, utan därför att I kännen den och veten att ingen lögn
kommer av sanningen.
22. Vilken är »Lögnaren», om icke den som förnekar att Jesus är
Kristus? Denne är Antikrist, denne som förnekar Fadern och
Sonen.
23. Var och en som förnekar Sonen, han har icke heller Fadern; den
som bekänner Sonen, han har ock Fadern.

24. I åter skolen låta det som I haven hört från begynnelsen
förbliva i eder. Om det som I haven hört från begynnelsen
förbliver i eder så skolen ock I själva förbliva i Sonen och i
Fadern.
25. Och detta är vad han själv har lovat oss: det eviga livet.

26. Detta har jag skrivit till eder med tanke på dem som söka
förvilla eder.
27. Men vad eder angår, så förbliver i eder den smörjelse I haven
undfått från honom, och det behöves icke att någon undervisar
eder; ty vad hans smörjelse lär eder om allting, det är sant och
är icke lögn. Förbliven alltså i honom, såsom den har lärt
eder.

28. Ja, kära barn, förbliven nu i honom, så att vi, när han en gång
uppenbaras, kunna frimodigt träda fram, och icke med skam nödgas
gå bort ifrån honom vid hans tillkommelse.

29. Om I veten att han är rättfärdig, så kunnen I förstå att också
var och en som gör vad rättfärdigt är, han är född av honom.
*61/03 Johannes' första brev, 3 Kapitlet
Johannes' första brev, 3 Kapitlet

Guds barn och djävulens barn.

1. Se vilken kärlek Fadern har bevisat oss därmed att vi få kallas
Guds barn, vilket vi ock äro. Därför känner världen oss icke,
eftersom den icke har lärt känna honom.
2. Mina älskade, vi äro nu Guds barn, och vad vi skola bliva, det
är ännu icke uppenbart. Men det veta vi, att när han en gång
uppenbaras, skola vi bliva honom lika; ty då skola vi få se
honom sådan han är.
3. Och var och en som har detta hopp till honom, han renar sig,
likasom Han är ren.

4. Var och en som gör synd, han överträder ock lagen, ty synd är
överträdelse av lagen.
5. Och i veten att Han uppenbarades, för att han skulle borttaga
synderna; och synd finnes icke i honom.
6. Var och en som förbliver i honom, han syndar icke; var och en
som syndar, han har icke sett honom och icke lärt känna honom.

7. Kära barn, låten ingen förvilla eder. Den som gör vad
rättfärdigt är, han är rättfärdig, likasom Han är rättfärdig.
8. Den som gör synd, han är av djävulen, ty djävulen har syndat
från begynnelsen. Och just därför uppenbarades Guds Son, att
han skulle göra om intet djävulens gärningar.

9. Var och en som är född av Gud, han gör icke synd, ty Guds säd
förbliver i honom; han kan icke synda, eftersom han är född av
Gud.
10. Därav är uppenbart vilka som äro Guds barn, och vilka som äro
djävulens barn, därav att var och en som icke gör vad
rättfärdigt är, han är icke av Gud, ej heller den som icke
älskar sin broder.
11. Ty detta är det budskap som I haven hört från begynnelsen, att
vi skola älska varandra
12. och icke likna Kain, som var av den onde och slog ihjäl sin
broder. Och varför slog han ihjäl honom? Därför att hans egna
gärningar voro onda och hans broders gärningar rättfärdiga.

13. Förundren eder icke, mina bröder, om världen hatar eder.
@c "Vi" nedan skall vara kursivt
14. Vi veta att vi hava övergått från döden till livet, ty vi älska
bröderna. Den som icke älskar, han förbliver i döden.
15. Var och en som hatar sin broder, han är en mandråpare; och I
veten att ingen mandråpare har evigt liv förblivande i sig.
16. Därav att Han gav sitt liv för oss hava vi lärt känna kärleken;
så äro ock vi pliktiga att giva våra liv för bröderna.
17. Men om någon har denna världens goda och tillsluter sitt hjärta
för sin broder, när han ser honom lida nöd, huru kan då Guds
kärlek förbliva i honom?
18. Kära barn, låtom oss älska icke med ord eller med tungan, utan i
gärning och i sanning.
19. Därav skola vi veta att vi äro av sanningen; och så kunna vi
inför honom övertyga vårt hjärta därom,
20. att om vårt hjärta fördömer oss, så är Gud större än vårt hjärta
och vet allt.
21. Mina älskade, om vårt hjärta icke fördömer oss, så hava vi
frimodighet inför Gud,
22. och vadhelst vi bedja om, det få vi av honom, eftersom vi hålla
hans bud och göra vad som är välbehagligt för honom.
23. Och detta är hans bud, att vi skola tro på hans Sons, Jesu
Kristi, namn och älska varandra, enligt det bud han har givit
oss.
24. Och den som håller hans bud, han förbliver i Gud, och Gud
förbliver i honom. Och att han förbliver i oss, det veta vi av
Anden, som han har givit oss.
*61/04 Johannes' första brev, 4 Kapitlet
Johannes' första brev, 4 Kapitlet

Uppmaning att pröva andarna, att älska
Gud och att älska bröderna.

1. Mina älskade, tron icke var och en ande, utan pröven andarna,
huruvida de äro av Gud; ty många falska profeter hava gått ut i
världen.
2. Därpå skolen I känna igen Guds Ande: var och en ande som
bekänner att Jesus är Kristus, kommen i köttet, han är av Gud;
3. men var och en ande som icke så bekänner Jesus, han är icke av
Gud. Den anden är Antikrists ande, om vilken I haven hört att
den skulle komma, och som redan nu är i världen.

4. I, kära barn, I ären av Gud och haven övervunnit dessa; ty han
som är i eder är större än den som är i världen.
5. De äro av världen; därför tala de vad som är av världen, och
världen lyssnar till dem.
6. Vi åter äro av Gud. Den som känner Gud, han lyssnar till oss;
den som icke är av Gud, han lyssnar icke till oss. Härpå känna
vi igen sanningens Ande och villfarelsens ande.

7. Mina älskade, låtom oss älska varandra; ty kärleken är av Gud,
och var och en som älskar, han är född av Gud och känner Gud.
8. Den som icke älskar, han har icke lärt känna Gud, ty Gud är
kärleken.
9. Därigenom har Guds kärlek blivit uppenbarad bland oss, att Gud
har sänt sin enfödde Son i världen, för att vi skola leva genom
honom.
10. Icke däri består kärleken, att vi hava älskat Gud, utan däri,
att han har älskat oss och sänt sin Son till försoning för våra
synder.

11. Mina älskade, om Gud så har älskat oss, då äro ock vi pliktiga
att älska varandra.
12. Ingen har någonsin sett Gud. Om vi älska varandra, så förbliver
Gud i oss, och hans kärlek är fullkomnad i oss.
13. Därav att han har givit oss av sin Ande veta vi att vi förbliva
i honom, och att han förbliver i oss.
14. Och vi hava själva sett, och vi vittna om att Fadern har sänt
sin Son till att vara världens Frälsare.
15. Den som bekänner att Jesus är Guds Son, i honom förbliver Gud,
och han själv förbliver i Gud.
16. Och vi hava lärt känna den kärlek som Gud har i oss, och vi hava
kommit till tro på den. Gud är kärleken, och den som förbliver
i kärleken, han förbliver i Gud, och Gud förbliver i honom.

17. Därigenom är kärleken fullkomnad hos oss, att vi hava
frimodighet i fråga om domens dag; ty sådan Han är, sådana äro
ock vi i denna världen.
18. Räddhåga finnes icke i kärleken, utan fullkomlig kärlek driver
ut räddhågan, ty i räddhågan ligger tanke på straff, och den som
rädes är icke fullkomnad i kärleken.
@c "Vi" och "han" nedan skall vara kursivt
19. Vi älska, därför att han först har älskat oss.
20. Om någon säger sig älska Gud och hatar sin broder, så är han en
lögnare. Ty den som icke älskar sin broder, som han har sett,
han kan icke älska Gud, som han icke har sett.
21. Och det budet hava vi från honom, att den som älskar Gud, han
skall ock älska sin broder.
*61/05 Johannes' första brev, 5 Kapitlet
Johannes' första brev, 5 Kapitlet

Kärlekens väsen. Trons segerkraft. Guds
vittnesbörd om sin Son. Bön och förbön.
Slutförmaning.

1. Var och en som tror att Jesus är Kristus, han är född av Gud;
och var och en som älskar honom som födde, han älskar ock den
som är född av honom.
2. Därför, när vi älska Gud och hålla hans bud, då veta vi att vi
älska Guds barn.
3. Ty däri består kärleken till Gud, att vi hålla hans bud; och
hans bud äro icke tunga.
4. Ty allt som är fött av Gud, det övervinner världen; och detta är
den seger som har övervunnit världen: vår tro.
5. Vilken annan kan övervinna världen, än den som tror att Jesus är
Guds Son?

6. Han är den som kom genom vatten och blod, Jesus Kristus, icke
med vattnet allenast, utan med vattnet och blodet. Och Anden är
den som vittnar, eftersom Anden är sanningen.
7. Ty tre äro de som vittna:
8. Anden, vattnet och blodet; och de tre vittna ett och detsamma.
9. Om vi taga människors vittnesbörd för gott, så må väl Guds
vittnesbörd vara förmer. Detta är ju Guds vittnesbörd, att han
har vittnat om sin Son.
10. Den som tror på Guds Son, han har vittnesbördet inom sig själv;
den som icke tror Gud, han har gjort honom till en ljugare,
eftersom han icke har trott på Guds vittnesbörd om sin Son.
11. Och detta är vittnesbördet: att Gud har givit oss evigt liv; och
det livet är i hans Son.
12. Den som har Sonen, han har livet; den som icke har Guds Son, han
har icke livet.

13. Detta har jag skrivit till eder, för att I skolen veta att I
haven evigt liv, I som tron på Guds Sons namn.
14. Och detta är den fasta tillförsikt vi hava till honom, att om vi
bedja om något efter hans vilja, så hör han oss.
15. Och om vi veta att han hör oss, vadhelst vi bedja om, så veta vi
ock att vi redan hava det som vi hava bett honom om i vår bön.
16. Om någon ser sin broder begå en synd som icke är en synd till
döds, då må han bedja, och så skall han giva honom liv, om
nämligen synden icke är till döds. Det finnes synd till döds;
för sådan säger jag icke att man skall bedja.
17. All orättfärdighet är synd; dock finnes det synd som icke är
till döds.

18. Vi veta om var och en som är född av Gud att han icke syndar, ty
den som har blivit född av Gud, han tager sig till vara, och den
onde kommer icke vid honom.
19. Vi veta att vi äro av Gud, och att hela världen är i den ondes
våld.
20. Och vi veta att Guds Son har kommit och givit oss förstånd, så
att vi kunna känna den Sanne; och vi äro i den Sanne, i hans
Son, Jesus Kristus. Denne är den sanne Guden och evigt liv.

21. Kära barn, tagen eder till vara för avgudarna.
@c Johannes andra brev / ASCII-version av Peik Str|msholm 1992
@c Konverterad till Projekt Runebergs format av Per Cederqvist 1993-12-09
*62 Johannes' andra brev
Johannes' andra brev

Johannes hälsar »den utvalda frun»,
manar till sanning och inbördes kärlek,
varnar för villolärare, avslutar brevet
med hälsningar.

1. Den äldste hälsar den utvalda frun och hennes barn, vilka jag i
sanning älskar, och icke jag allenast, utan ock alla andra som
hava lärt känna sanningen.
2. Vi älska dem för sanningens skull, som förbliver i oss, och som
skall vara med oss till evig tid.
3. Nåd, barmhärtighet och frid ifrån Gud, Fadern, och ifrån Jesus
Kristus, Faderns Son, skall vara med oss i sanning och i kärlek.

4. Det har gjort mig stor glädje att jag har funnit flera av dina
barn vandra i sanningen, efter det bud som vi hava fått ifrån
Fadern.
5. Och nu har jag en bön till dig, kära fru. Icke som om jag
skreve för att giva dig ett nytt bud; det gäller allenast det
bud som vi hava haft från begynnelsen: att vi skola älska
varandra.
6. Och däri består kärleken, att vi vandra efter de bud han har
givit. Ja, detta är budet, att I skolen vandra i kärleken,
enligt vad I haven hört från begynnelsen.

7. Ty många villolärare hava gått ut i världen, vilka icke bekänna
att Jesus är Kristus, som skulle komma i köttet; en sådan är
Villoläraren och Antikrist.
8. Tagen eder till vara, så att I icke förloren det som vi med vårt
arbete hava kommit åstad, utan fån full lön.
9. Var och en som så går framåt, att han icke förbliver i Kristi
lära, han har icke Gud; den som förbliver i den läran, han har
både Fadern och Sonen.
10. Om någon kommer till eder och icke har den läran med sig, så
tagen icke emot honom i edra hus, och hälsen honom icke.
11. Ty den som hälsar honom, han gör sig delaktig i hans onda
gärningar.

12. Jag hade väl mycket annat att skriva till eder, men jag vill
icke göra det med papper och bläck. Jag hoppas att i stället få
komma till eder och muntligen tala med eder, för att vår glädje
skall bliva fullkomlig.

13. Din utvalda systers barn hälsa dig.
@c -*-1917-*-
*63 Johannes' tredje brev
Johannes' tredje brev

Johannes hälsar Gajus, gläder sig över
hans vandring i sanningen, uppmanar till
hjälpsamhet mot främlingar, klagar över
Diotrefes, giver gott vittnesbörd åt
Demetrius, avslutar brevet med
hälsningar.

1. Den äldste hälsar Gajus, den älskade brodern, som jag i sanning
älskar.

2. Min älskade, jag önskar att det i allt må stå väl till med dig,
och att du må vara vid god hälsa, såsom det ock står väl till
med din själ.
3. Ty det gjorde mig stor glädje, då några av bröderna kommo och
vittnade om den sanning som bor i dig, eftersom du ju vandrar i
sanningen.
4. Jag har ingen större glädje än den att få höra att mina barn
vandra i sanningen.

5. Min älskade, du handlar såsom en trofast man i allt vad du gör
mot bröderna, och detta jämväl när de komma såsom främlingar.
6. Dessa hava nu inför församlingen vittnat om din kärlek. Och du
gör väl, om du på ett sätt som är värdigt Gud utrustar dem också
för fortsättningen av deras resa.
7. Ty för hans namns skull hava de dragit åstad, utan att hava
tagit emot något av hedningarna.
8. Därför äro vi å vår sida pliktiga att taga oss an sådana män, så
att vi bliva deras medarbetare till att främja sanningen.

9. Jag har skrivit till församlingen, men Diotrefes, som önskar att
vara den främste bland dem, vill icke göra något för oss.
10. Om jag kommer, skall jag därför påvisa huru illa han gör, då han
skvallrar om oss med elaka ord. Och han nöjer sig icke härmed;
utom det att han själv intet vill göra för bröderna, hindrar han
också andra som vore villiga att göra något, ja, han driver dem
ut ur församlingen.

11. Mina älskade, följ icke onda föredömen, utan goda. Den som gör
vad gott är, han är av Gud; den som gör vad ont är, han har icke
sett Gud.

12. Demetrius har fått gott vittnesbörd om sig av alla, ja, av
sanningen själv. Också vi giva honom vårt vittnesbörd; och du
vet att vårt vittnesbörd är sant.

13. Jag hade väl mycket annat att skriva till dig, men jag vill icke
skriva till dig med bläck och penna.
14. Ty jag hoppas att rätt snart få se dig, och då skola vi
muntligen tala med varandra.

15. Frid vare med dig.

Vännerna hälsa dig. Hälsa vännerna, var och en särskilt.
@c -*- 1917 -*-
@c Peik J Stromsholm och hans vänner har knappat in hela Jak.
@c ASCII-version av Rolf Strömsund 1993
*64/ Jakobs' brev
*64/01 Jakobs' brev, 1 Kapitlet
Jakobs' brev, 1 Kapitlet

Jakob hälsar de kristna av Israel, som
bo kringspridda bland folken; förmanar
dem till ståndaktighet i frestelser och
till en gudsdyrkan som visar sig verksam
i goda gärningar.

1. Jakob, Guds och Herrens, Jesu Kristi, tjänare, hälsar de tolv
stammar som bo kringspridda bland folken.
>Joh. 7:35.

2. Mina bröder, hållen det för idel glädje, när I kommen i
allahanda frestelser,
>1 Petr. 1:6 f.
3. och veten, att om eder tro håller provet, så verkar detta
ståndaktighet.
>Rom. 5:3.
4. Och låten ståndaktigheten hava med sig fullkomlighet i gärning,
så att I ären fullkomliga, utan fel och utan brist i något
stycke.

5. Men om någon av eder brister i vishet, så må han utbedja sig
sådan från Gud, som giver åt alla villigt och utan hårda ord,
och den skall bliva honom given.
>1 Kon. 3:5 f. Ords. 2:3 f. Jer. 29:12 f. Vish. 8:21.
>Matt. 7:7 f. Jak. 5:13 f.
6. Men han bedje i tro, utan att tvivla; ty den som tvivlar är lik
havets våg, som drives omkring av vinden och kastas hit och dit.
>Matt. 21:21 f. Mark. 11:24. Joh. 14:13 f.
7. En sådan människa må icke tänka att hon skall få något från
Herren --
8. en människa med delad håg, en som går ostadigt fram på alla sina
vägar.
>Jak. 4:8.

9. Den broder som lever i ringhet berömme sig av sin höghet.
>Jak. 2:5.
10. Den åter som är rik berömme sig av sin ringhet, ty såsom gräsets
blomster skall han förgås.
>Ps. 103:15 f. Jes. 40:6 f. 2 Kor. 12:9 f. 1 Petr. 1:24.
11. Solen går upp med sin brännande hetta och förtorkar gräset, och
dess blomster faller av, och dess fägring förgår; så skall ock
den rike förvissna mitt i sin ävlan.
>1 Joh. 2:17.

12. Salig är den man som är ståndaktig i frestelsen; ty när han har
bestått sitt prov, skall han få livets krona, vilken Gud har
lovat åt dem som älska honom.
>Matt. 10:22. 2 Tim. 4:7 f. 1 Petr. 3:14. Upp. 2:10.

13. Ingen säge, när han bliver frestad, att det är från Gud som hans
frestelse kommer; ty såsom Gud icke kan frestas av något ont, så
frestar han icke heller någon.
>Syr. 15:11.
14. Nej, närhelst någon frestas, så är det av sin egen begärelse som
han drages och lockas.
>Rom. 7:7 f.
15. Sedan, när begärelsen har blivit havande, föder hon synd, och
när synden har blivit fullmogen, framföder hon död.
>Rom. 6:23.
16. Faren icke vilse, mina älskade bröder.
17. Idel goda gåvor och idel fullkomliga skänker komma ned
ovanifrån, från himlaljusens Fader, hos vilken ingen förändring
äger rum och ingen växling av ljus och mörker.
>Joh. 3:27. 1 Kor. 4:7. 1 Joh. 1:5.
18. Efter sitt eget beslut födde han oss till liv genom sanningens
ord, för att vi skulle vara en förstling av de varelser han har
skapat.
>Joh. 1:13. 1 Kor. 4:15. 1 Petr. 1:23. Upp. 14:4.
19. Det veten I, mina älskade bröder.

Men var människa vare snar till att höra och sen till att tala
och sen till vrede.
>Ords. 17:27. Syr. 5:11. Jak. 3:1 f., 13.
20. Ty en mans vrede kommer icke åstad vad rätt är inför Gud.
21. Skaffen därför bort all orenhet och all ondska som finnes kvar,
och mottagen med saktmod det ord som är plantat i eder, och som
kan frälsa edra själar.
>Luk. 8:11, 15. Rom. 1:16. 13:12. Kol. 3:8. 1 Petr. 2:1 f.
22. Men varen ordets görare, och icke allenast dess hörare, eljest
bedragen I eder själva.
>Matt. 7:21, 24 f. Luk. 11:28. Rom. 2:13. 1 Joh. 3:7.
23. Ty om någon är ordets hörare, men icke dess görare, så är han
lik en man som betraktar sitt ansikte i en spegel:
>Matt. 7:26 f.
24. när han har betraktat sig däri, går han sin väg och förgäter
strax hurudan han var.
25. Men den som skådar in i den fullkomliga lagen, frihetens lag,
och förbliver därvid och icke är en glömsk hörare, utan en
verklig görare, han varder salig i sin gärning.
>Joh. 8:31 f. 13:17. Rom. 8:2. Jak. 2:12.
26. Om någon menar sig tjäna Gud och icke tyglar sin tunga, utan
bedrager sitt hjärta, så är hans gudstjänst intet värd.
>Ps. 39:2. 1 Petr. 3:10.
27. En gudstjänst, som är ren och obesmittad inför Gud och Fadern,
är det att vårda sig om fader- och moderlösa barn och änkor i
deras bedrövelse, och att hålla sig obefläckad av världen.
>Job 31:16 f. Jes. 58:6 f. Matt. 25:35 f. Joh. 17:15. Rom. 12:2.
*64/02 Jakobs' brev, 2 Kapitlet
Jakobs' brev, 2 Kapitlet

Uppmaning att icke hava anseende till
personen. Varning för en tro som icke
har med sig gärningar.

1. Mina bröder, menen icke att tron på vår Herre Jesus Kristus, den
förhärligade, kan stå tillsammans med att hava anseende till
personen.
>3 Mos. 19:15. Ords. 24:23.
2. Om till exempel i eder församling inträder en man med guldring
på fingret och i präktiga kläder, och jämte honom inträder en
fattig man i smutsiga kläder,
3. och I då vänden edra blickar till den som bär de präktiga
kläderna och sägen till honom: »Sitt du här på denna goda
plats», men däremot sägen till den fattige: »Stå du där», eller:
»Sätt dig därnere vid min fotapall» --
4. haven I icke då kommit i strid med eder själva och blivit domare
som döma efter orätta grunder?

5. Hören, mina älskade bröder: Har icke Gud utvald just dem som i
världens ögon äro fattiga till att bliva rika i tro, och att få
till arvedel det rike han har lovat åt dem som älska honom?
>Luk. 6:20. 1 Kor. 1:26 f. 2:9.
6. I åter haven visat förakt för den fattige. Är det då icke de
rika som förtrycka eder, och är det icke just de, som draga eder
inför domstolarna?
>1 Kor. 11:22.
7. Är det icke de, som smäda det goda namn som är nämnt över eder?
8. Om I, såsom skriften bjuder, fullgören den konungsliga lagen:
»Du skall älska din nästa såsom dig själv», då gören I
visserligen väl.
>3 Mos. 19:18.
9. Men om I haven anseende till personen, så begån I synd och
bliven av lagen överbevisade om att vara överträdare.
>5 Mos. 1:17. 16:19.
10. Ty om någon håller hela lagen i övrigt, men felar i ett, så är
han skyldig till allt.
>5 Mos. 27:26. Matt. 5:19.
11. Densamme som sade: »Du skall icke begå äktenskapsbrott», han
sade ju ock: »Du skall icke dräpa.» Om du nu visserligen icke
begår äktenskapsbrott, men dräper, så är du dock en
lagöverträdare.
>2 Mos. 20:13 f.
12. Talen och handlen så, som det höves människor vilka skola dömas
genom frihetens lag.
>Jak. 1:25.
13. Ty domen skall utan barmhärtighet drabba den som icke har visat
barmhärtighet; barmhärtighet åter kan frimodigt träda fram inför
domen.
>Matt. 5:7. 6:15. 18:32 f. 25:31 f.

14. Mina bröder, vartill gagnar det, om någon säger sig hava tro,
men icke har gärningar? Icke kan väl tron frälsa honom?
>Matt. 7:21 f. 21:30. Rom. 6:1 f. Gal. 5:6.
15. Om någon, vare sig en broder eller en syster, saknade kläder och
vore utan mat för dagen
>Luk. 3:11.
16. och någon av eder då sade till denne: »Gå i frid, kläd dig
varmt, och ät dig mätt» -- vartill gagnade detta, såframt han
icke därjämte gåve honom vad hans kropp behövde?
>1 Joh. 3:17 f.
17. Så är ock tron i sig själv död, om den icke har med sig
gärningar.

18. Nu torde någon säga: »Du har ju tro?» -- »Ja, och jag har också
gärningar; visa mig du din tro utan gärningar, så vill jag genom
mina gärningar visa dig min tro.»
19. Du tror att Gud är en. Däri gör du rätt; också de onda andarna
tro det och bäva.
>Mark. 1:24.
20. Men vill du då förstå, du fåkunniga människa, att tron utan
gärningar är till intet gagn!
21. Blev icke Abraham, vår fader, rättfärdig av gärningar, när han
frambar sin son Isak på altaret?
>1 Mos. 22:1 f. Hebr. 11:17.
22. Du ser alltså att tron samverkade med hans gärningar, och av
gärningarna blev tron fullkomnad,
23. och så fullbordades det skriftens ord som säger: »Abraham trodde
Gud, och det räknades honom till rättfärdighet»; och han blev
kallad »Guds vän».
>1 Mos. 15:6. 2 Krön. 20:7. Jes. 41:8. Rom. 4:3.

24. I sen alltså att det är av gärningar som en människa bliver
rättfärdig, och icke av tro allenast.
>Joh. 8:39.
25. Och var det icke på samma sätt med skökan Rahab? Blev icke hon
rättfärdig av gärningar, när hon tog emot sändebuden och sedan
på en annan väg släppte ut dem?
>Jos. 2:1 f. 6:17, 23 f.
26. Ja, såsom kroppen utan ande är död, så är ock tron utan
gärningar död.
*64/03 Jakobs' brev, 3 Kapitlet
Jakobs' brev, 3 Kapitlet

Tungans missbruk. Den sanna visheten.

1. Mina bröder, icke många av eder må träda upp såsom lärare; I
bören veta att vi skola få en dess strängare dom.
>Matt. 12:36 f. Jak. 1:19.
2. I många stycken fela vi ju alla; om någon icke felar i sitt tal,
så är denne en fullkomlig man, som förmår tygla hela sin kropp.
>Ords. 20:9. Pred. 7:21. Syr. 19:16. 1 Petr. 3:10. 1 Joh. 1:8.
>Jak. 1:26.
3. När vi lägga betsel i hästarnas mun, för att de skola lyda oss,
då kunna vi därmed styra också hela deras övriga kropp.
4. Ja, till och med skeppen, som äro så stora, och som drivas av
starka vindar, styras av ett helt litet roder åt det håll dit
styrmannen vill.
5. Så är ock tungan en liten lem och kan likväl berömma sig av
stora ting. Betänken huru en liten eld kan antända en stor skog.
>Ps. 12:4 f. 140:2 f. Ords. 12:18. 15:2.
6. Också tungan är en eld; såsom en värld av orättfärdighet
framstår den bland våra lemmar, tungan som befläckar hela
kroppen och sätter »tillvarons hjul» i brand, likasom den själv
är antänd av Gehenna.
>Matt. 15:11, 18 f.
7. Ty väl är det så, att alla varelsers natur, både fyrfotadjurs
och fåglars och kräldjurs och vattendjurs, låter tämja sig, och
verkligen har blivit tamd, genom människors natur.
8. Men tungan kan ingen människa tämja; ett oroligt och ont ting är
den, och full av dödande gift.
9. Med den välsigna vi Herren och Fadern, och med den förbanna vi
människorna, som äro skapade till att vara Gud lika.
>1 Mos. 1:26 f.
10. Ja, från en och samma mun utgå välsignelse och förbannelse. Så
bör det icke vara, mina bröder.
11. Icke giver väl en källa från en och samma åder både sött och
bittert vatten?
12. Mina bröder, icke kan väl ett fikonträd bära oliver eller ett
vinträd fikon? Lika litet kan en salt källa giva sött vatten.
>Matt. 7:16.

13. Finnes bland eder någon vis och förståndig man, så må han, i
visligt saktmod, genom sin goda vandel låta se de gärningar som
hövas en sådan man.
>Ef. 5:15. 1 Petr. 2:12.
14. Om I åter i edra hjärtan hysen bitter avund och ären
genstridiga, då mån I icke förhäva eder och ljuga, i strid mot
sanningen.
>Ef. 4:31. 1 Joh. 4:20.
15. Sådan »vishet» kommer icke ned ovanifrån, utan är av jorden och
tillhör de »själiska»[1] människorna, ja, de onda andarna.
>1 Kor. 2:6 f. Jak. 1:17.
16. Ty där avund och genstridighet råda, där råder oordning och allt
vad ont är.
>1 Kor. 3:3. Gal. 5:19 f.
17. Men den vishet som kommer ovanifrån är först och främst ren,
vidare fridsam, foglig och mild, full av barmhärtighet och andra
goda frukter, fri ifrån tvivel, fri ifrån skrymtan.
>Vish. 7:22 f.
18. Och rättfärdighetens frukt kommer av en sådd i frid, dem till
del som hålla frid.
>Jes. 32:17.

[1] Se Själisk i Ordförkl.
*64/04 Jakobs' brev, 4 Kapitlet
Jakobs' brev, 4 Kapitlet

Varning för osämja, onda lustar,
värdsligt sinne, högfärd, förtal,
stortalig förmätenhet.

1. Varav uppkomma strider, och varav tvister bland eder? Månne icke
av de lustar som föra krig i eder lemmar?
>Rom. 7:23. 1 Petr. 2:11.
2. I ären fulla av begärelser, men haven dock intet; I dräpen och
hysen avund, men kunnen dock intet vinna; och så tvisten och
striden I. I haven intet, därför att I icke bedjen.
>Ps. 66:18.
3. Dock, I bedjen, men I fån intet, ty I bedjen illa, nämligen för
att kunna i edra lustar förslösa vad I fån.
>Job 27:8 f. 35:12 f. Ords. 1:28 f. Jes. 1:15. Joh. 15:7.
>1 Joh. 5:14.
4. I trolösa avfällingar, veten I då icke att världens vänskap är
Guds ovänskap? Den som vill vara världens vän, han bliver alltså
Guds ovän.
>Matt. 6:24. Joh. 15:19. 17:14. 2 Kor. 11:2. 1 Joh. 2:15.
5. Eller menen I att detta är ett tomt ord i skriften: »Med
svartsjuk kärlek trängtar den Ande som han har låtit taga sin
boning i oss»?
>2 Mos. 34:14.
6. Men så mycket större är den nåd han giver; därför heter det:
»Gud står emot de högmodiga, men de ödmjuka giver han nåd.»
>Job 22:29. Ords. 3:34. 29:23. Syr. 3:18. 1 Petr. 5:5 f.
7. Så varen nu Gud underdåniga, men stån emot djävulen, så skall
han fly bort ifrån eder.
>Ef. 4:27. 6:11 f. 1 Petr. 5:8 f. 1 Joh. 5:18.
8. Nalkens Gud, så skall han nalkas eder. Renen edra händer, I
syndare, och gören edra hjärtan rena, I människor med delad håg.
>Jes. 1:18 f. Sak. 1:3.
9. Kännen edert elände och sörjen och gråten. Edert löje vände sig
i sorg och eder glädje i bedrövelse.
>Luk. 6:25.
10. Ödmjuken eder inför Herren, så skall han upphöja eder.
>Luk. 14:11.

11. Förtalen icke varandra, mina bröder. Den som förtalar en broder
eller dömer sin broder, han förtalar lagen och dömer lagen. Men
dömer du lagen, så är du icke en lagens görare, utan dess
domare.
>3 Mos. 19:16. Ps. 15:3. Matt. 7:1. Rom. 2:1. 14:4. 1 Kor. 4:5.
>1 Petr. 2:1.
12. En är lagstiftaren och domaren, han som kan frälsa och kan
förgöra. Vem är då du som dömer din nästa?

13. Hören nu, I som sägen: »I dag eller i morgon vilja vi begiva oss
till den och den staden, och där vilja vi uppehålla oss ett år
och driva handel och skaffa oss vinning» --
>Ords. 27:1. Luk. 12:16 f.
14. I veten ju icke vad som kan ske i morgon. Ty vad är edert liv?
En rök ären I, som synes en liten stund, men sedan försvinner.
>Ps. 39:6 f. Jes. 40:6.
15. I borden fastmera säga: »Om Herren vill, och vi får leva, skola
vi göra det, eller det.»
>Apg. 18:21.
16. Men nu talen I stora ord i eder förmätenhet. All sådan
stortalighet är ond.
>1 Kor. 5:6.

17. Alltså, den som förstår att göra vad gott är, men icke gör det,
för honom bliver detta till synd.
>Luk. 12:47. Rom. 14:23.
*64/05 Jakobs' brev, 5 Kapitlet
Jakobs' brev, 5 Kapitlet

Dom över orättfärdigt rika. Förmaning
till tålamod. Varning mot svärjande.
Uppmaning till bön och förbön. Plikten
att rädda den vilsefarande.

1. Hören nu, I rike: Gråten och jämren eder över det elände som
skall komma över eder.
>Luk. 6:24. 1 Tim. 6:9.
2. Eder rikedom multnar bort, och edra kläder frätas sönder av mal;
>Matt. 6:19.
3. edert guld och silver förrostar, och rosten därpå skall vara
eder till ett vittnesbörd och skall såsom en eld förtära edert
kött. I haven samlat eder skatter i de yttersta dagarna.
4. Se, den lön I haven förhållit arbetarna som hava avbärgat edra
åkrar, den ropar över eder, och skördemännens rop hava kommit
fram till Herren Sebaots öron.
>1 Mos. 18:20. 3 Mos. 19:13. 5 Mos. 24:14 f. Job 31:38 f.
>Mal. 3:5
5. I haven levat i kräslighet på jorden och gjort eder goda dagar;
I haven gött eder av hjärtans lust »på eder slaktedag».
>Job 21:12 f. Jer. 25:34. Luk. 12:16. 16:19.
6. I haven dömt den rättfärdige skyldig och haven dräpt honom; han
står eder icke emot.
>Matt. 5:39.
7. Så biden nu tåligt, mina bröder, intill Herrens tillkommelse. I
sen huru åkermannen väntar på jordens dyrbara frukt och tåligt
bidar efter den, till dess att den har fått höstregn och
vårregn.
>5 Mos. 11:14. Sak. 10:1. Hebr. 10:36 f.
8. Ja, biden ock I tåligt, och styrken edra hjärtan; ty Herrens
tillkommelse är nära.
>1 Kor. 10:11.
9. Sucken icke mot varandra, mina bröder, på det att I icke mån
bliva dömda. Se, domaren står för dörren.
10. Mina bröder, tagen profeterna, som talade i Herrens namn, till
edert föredöme i att uthärda lidande och visa tålamod.
>Matt. 5:12.
11. Vi prisa ju dem saliga, som hava varit ståndaktiga. Om Jobs
ståndaktighet haven I hört, och I haven sett vilken utgång
Herren beredde; ty Herren är nåderik och barmhärtig.
>Job 1:20 f. 42:10, 12. Ps. 103:8 f.

12. Men framför allt, mina bröder, svärjen icke, varken vid himmelen
eller vid jorden, ej heller vid något annat, utan låten edert
»ja» vara »ja», och edert »nej» vara »nej», så att I icke
hemfallen under dom.
>Matt. 5:33 f.

13. Får någon bland eder utstå lidande, så må han bedja.
>Ps. 50:15. Ef. 5:19.
14. Är någon glad, så må han sjunga lovsånger. Är någon bland eder
sjuk, må han då kalla till sig församlingens äldste; och dessa
må bedja över honom och i Herrens namn smörja honom med olja.
>Mark. 6:13. 16:18.
15. Och trons bön skall hjälpa den sjuke, och Herren skall låta
honom stå upp igen; och om han har begått synder, skall detta
bliva honom förlåtet.
>Ps. 30:3.
16. Bekännen alltså edra synder för varandra, och bedjen för
varandra, på det att I mån bliva botade. Mycket förmår en
rättfärdig mans bön, när den bedes med kraft.
>Ords. 15:29.
17. Elias var en människa, med samma natur som vi. Han bad en bön
att det icke skulle regna, och det regnade icke på jorden under
tre år och sex månader;
>1 Kon. 17:1 f. Syr. 48:1 f. Luk. 4:25.
18. åter bad han, och då gav himmelen regn, och jorden bar sin
frukt.
>1 Kon. 18:41 f.

19. Mina bröder, om någon bland eder har farit vilse från sanningen,
och någon omvänder honom,
>Matt. 18:15. Gal. 6:1.
20. så mån I veta att den som omvänder en syndare från hans
villoväg, han frälsar hans själ från döden och överskyler en
myckenhet av synder.
>Ords. 10:12.
@c $Id: 65.txt,v 1.8 1996/06/02 19:44:17 ceder Exp $
@c Inknappat av Lars Aronsson <aronsson@lysator.liu.se>.
*65 Judas' brev
Judas' brev

Hälsning. Varning för falska lärare, med
påminnelse om de straffdomar som i forna
tider hava övergått både människor och
änglar, och med åberopande av Enoks
profetia. Förmaningar och slutönskan.

1. Judas, Jesu Kristi tjänare och Jakobs broder, hälsar de kallade,
dem som äro upptagna i Guds, Faderns, kärlek och bevarade åt
Jesus Kristus.
>1 Petr. 1:5. Jak. 1:1.
2. Barmhärtighet och frid och kärlek föröke sig hos eder.
>2 Petr. 1:12.

3. Mina älskade, då jag nu med all iver har tagit mig för att
skriva till eder om vår gemensamma frälsning, finner jag det
nödigt att i min skrivelse förmana eder att kämpa för den tro
som en gång för alla har blivit meddelad åt de heliga.
>1 Tim. 6:12.
4. Några människor hava nämligen innästlat sig hos eder -- några om
vilka det för länge sedan blev skrivet att de skulle hemfalla
under den domen -- ogudaktiga människor, som missbruka vår Guds
nåd till lösaktighet och förneka vår ende härskare och herre,
Jesus Kristus.
>Tit. 1:16. 2 Petr. 2:1 f.

5. Men fastän I redan en gång haven fått kunskap om alltsammans,
vill jag påminna eder därom, att Herren, sedan han hade frälst
sitt folk ur Egyptens land, efteråt förgjorde dem som icke
trodde,
>4 Mos. 14:27 f. Ps. 106:26 f. 1 Kor. 10:5. Hebr. 3:17 f.
6. så ock därom, att de änglar som icke behöllo sin furstehöghet,
utan övergåvo sin boning, hava av honom med eviga bojor blivit
förvarade i mörker till den stora dagens dom.
>1 Mos. 6:1 f. 2 Petr. 2:4.
7. Likaså hava ock Sodom och Gomorra med kringliggande städer,
vilka på samma sätt som de förra bedrevo otukt och stodo efter
annat umgänge än det naturliga, blivit satta till ett varnande
exempel, i det att de få lida straff i evig eld.
>1 Mos. 19:4 f., 23 f. 2 Petr. 2:6.

8. Dock göra nu också dessa människor på samma sätt, förblindade av
sina drömmar: köttet besmitta de, men andevärldens herrar
förakta de, och dess härlige smäda de.
>2 Petr. 2:10.
9. Icke så Mikael, överängeln; när denne tvistade med djävulen
angående Moses' kropp, dristade han sig icke att över honom
uttala någon smädande dom, utan sade allenast: »Herren näpse
dig.»
>5 Mos. 34:5 f. Dan 12:1. Sak. 3:2. 2 Petr. 2:11.
10. Dessa åter smäda vad de icke känna till; och vad de, likasom de
oskäliga djuren, med sina naturliga sinnen kunna fatta, det
bruka de till sitt fördärv.
>2 Petr. 2:12.
11. Ve dem! De hava trätt in på Kains väg, de hava för löns skull
störtat sig i Balaams villfarelse och hava gått förlorade till
följd av en gensträvighet lik Koras.
>1 Mos. 4:6 f. 4 Mos. 16:1 f. 22:2 f. 25:1 f. 31:16. 2 Petr. 2:15.
>1 Joh. 3:12. Upp. 2:14.

12. Det är dessa som få hålla gästabud med eder, där de sitta såsom
skamfläckar vid edra kärleksmåltider och oförsynt se sig själva
till godo. De äro skyar utan vatten, skyar som drivas bort av
vindarna. De äro träd som stå nakna på senhösten, ofruktbara, i
dubbel måtto döda, uppryckta med rötterna.
>Ords. 25:14. 2 Petr. 2:13, 17.
13. De äro vilda havsvågor som uppkasta sina egna skändligheters
skum. De äro irrande stjärnor, åt vilka det svarta mörkret är
förvarat till evig tid.
>Jes. 57:20.

14. Om dessa var det ock som Enok, den sjunde från Adam, profeterade
och sade: »Se, Herren kommer med sina mångtusen heliga,
>1 Mos. 5:21 f. 5 Mos. 33:2.
15. för att hålla dom över alla och bestraffa alla de ogudaktiga för
alla de ogudaktiga gärningar som de hava övat, och för alla de
förmätna ord som de i sin syndiga ogudaktighet hava talat mot
honom.»

16. De äro människor som alltid knorra och knota över sin lott,
medan de likväl vandra efter sina egna begärelser. Och deras
mun talar stora ord, under det att de dock av egennytta söka
vara människor till behag.
>Ps. 73:8 f. 2 Petr. 2:18.

17. Men kommen ihåg, I mina älskade, vad som har blivit förutsagt av
vår Herres, Jesu Kristi, apostlar,
18. huru de sade till eder: »I den yttersta tiden skola bespottare
uppstå, som vandra efter sina egna ogudaktiga begärelser.»
>Apg. 20:29. 1 Tim. 4:1. 2 Tim. 3:1 f. 2 Petr. 2:1. 3:2 f.
19. Det är dessa människor som vålla söndringar, dessa som äro
»själiska»[1] och icke hava ande.
>Rom. 8:9. 1 Kor. 2:14.

20. Men I, mina älskade, uppbyggen eder på eder allraheligaste tro,
bedjen i den helige Ande,
>Kol. 2:7. 1 Tess. 5:11.
21. och bevaren eder så i Guds kärlek, under det att I vänten på vår
Herres, Jesu Kristi, barmhärtighet, till evigt liv.
>1 Kor. 1:7.

22. Mot somliga av dem, sådana som äro tvivlande, mån I vara
barmhärtiga
23. och frälsa dem genom att rycka dem ur elden; mot de andra mån I
också vara barmhärtiga, dock med fruktan, så att I avskyn till
och med deras livklädnad, den av köttet befläckade.
>Am. 4:11. Sak. 3:2 f. Jak. 5:19 f. Upp. 3:4.

24. Men honom som förmår bevara eder ifrån fall och ställa eder
inför sin härlighet ostraffliga, i fröjd,
>Rom. 16:25 f. 1 Kor. 1:8.
25. honom som allena är Gud, och som är vår Frälsare genom Jesus
Kristus, vår Herre, honom tillhör ära, majestät, välde och makt,
såsom före all tid, så ock nu och i alla evigheter. Amen.
>1 Petr. 5:11.

[1] Se Själisk i Ordförkl
@c -*- 1917 -*-
*66/ Johannes' uppenbarelse
*66/01 Johannes' uppenbarelse, 1 Kapitlet
Johannes' uppenbarelse, 1 Kapitlet

Johannes hälsar de sju församlingarna i
provinsen Asien, omtalar att Jesus har
uppenbarat sig för honom och befallt
honom att nedskriva vad han i syner får
skåda.

1. Detta är en uppenbarelse från Jesus Kristus, en som Gud gav
honom för att visa sina tjänare, vad som snart skall ske. Och
medelst ett budskap genom sin ängel gav han det till känna för
sin tjänare Johannes,
2. som här vittnar och frambär Guds ord och Jesu Kristi
vittnesbörd, allt vad han själv har sett.

3. Salig är den som får uppläsa denna profetias ord, och saliga
äro de som få höra dem och som taga vara på, vad däri är
skrivet; ty tiden är nära.

4. Johannes hälsar de sju församlingarna i provinsen Asien. Nåd
vare med eder och frid från honom som är, och som var, och som
skall komma, så ock från de sju andar, som stå inför hans tron,
5. och från Jesus Kristus, det trovärdiga vittnet, den förstfödde
bland de döda, den som är härskaren över konungarna på
jorden. Honom som älskar oss, och som har löst oss från våra
synder med sitt blod
6. och gjort oss till ett konungadöme, till präster åt sin Gud och
Fader, honom tillhör äran och väldet i evigheternas evigheter,
amen.

7. Se, han kommer med skyarna, och allas ögon skola se honom, ja
ock deras som hava stungit honom; och alla släkter på jorden
skola jämra sig vid hans åsyn. Ja, amen.

8. Jag är A och O[1], säger Herren Gud, han som är, och som var,
och som skall komma, den Allsmäktige.

9. Jag, Johannes, eder broder, som med eder har del i bedrövelsen
och riket och ståndaktigheten i Jesus, jag befann mig på den ö
som heter Patmos, för Guds ords och Jesu vittnesbörds skull.
10. Jag kom i andehänryckning på Herrens dag och fick då bakom mig
höra en stark röst, lik ljudet av en basun,
11. och den sade: »Skriv upp i en bok vad du får se, och sänd den
till de sju församlingarna i Efesus och Smyrna och Pergamus och
Tyatira och Sardes och Filadelfia och Laodicea.»
12. Och jag vände mig om för att se vad det var för en röst som
talade till mig; och när jag vände mig om, fick jag se sju
gyllene ljusstakar
13. och mitt i bland ljusstakarna någon som liknade en människoson,
klädd i en fotsid klädnad och omgjordad kring bröstet med ett
gyllene bälte.
14. Hans huvud och hår var vitt såsom vit ull, såsom snö, och hans
ögon voro såsom eldslågor.
15. Hans fötter liknade glänsande malm, när den har blivit glödgad i
en ugn. Och hans röst var såsom bruset av stora vatten.
16. I sin högra hand hade han sju stjärnor, och från hans mun utgick
ett skarpt tveeggat svärd, och hans ansikte var såsom solen, när
den skiner i sin fulla kraft.
17. När jag såg honom, föll jag ned för hans fötter, såsom hade jag
varit död. Men han lade sin högra hand på mig och sade:

»Frukta icke. Jag är den förste och den siste
18. och den levande; jag var död, men se, jag lever i evigheternas
evigheter och jag har nycklarna till döden och dödsriket.
19. Så skriv nu upp, vad du har sett, och skriv upp både vad som nu
är, och vad som härefter skall ske.
20. Vad angår hemligheten med de sju stjärnorna, som du har sett i
min högra hand, och de sju gyllene ljusstakarna, så må du veta
att de sju stjärnorna äro de sju församlingarnas änglar, och att
de sju ljusstakarna äro de sju församlingarna.»

[1] Se A och O i Ordförkl.
*66/02 Johannes' uppenbarelse, 2 Kapitlet
Johannes' uppenbarelse, 2 Kapitlet

Sändebrev till församlingarna i Efesus,
Smyrna, Pergamus och Tyatira.

1. Skriv till Efesus' församlings ängel: »Så säger han som håller
de sju stjärnorna i sin högra hand, han som går omkring bland de
sju gyllene ljusstakarna:
2. Jag känner dina gärningar och ditt arbete och din ståndaktighet,
och jag vet att du icke kan lida onda människor; du har prövat
dem som säga sig vara apostlar, men icke äro det, och har funnit
dem vara lögnare.
3. Och du är ståndaktig och har burit mycket för mitt namns skull
och har icke förtröttats.
4. Men jag har det emot dig, att du har övergivit din första
kärlek.
5. Betänk då varifrån du har fallit, och bättra dig, och gör åter
sådana gärningar som du gjorde under din första tid. Varom
icke, så skall jag komma över dig och skall flytta din ljusstake
från dess plats, såframt du icke gör bättring.
6. Men den berömmelsen har du, att du hatar nikolaiternas
gärningar, som också jag hatar. --
7. Den som har öra, han höre vad Anden säger till
församlingarna. Den som vinner seger, åt honom skall jag giva
att äta av livets träd, som står i Guds paradis.»

8. Och skriv till Smyrnas församlings ängel:

»Så säger den förste och den siste, han som var död och åter har
blivit levande:
9. Jag känner din bedrövelse och din fattigdom -- dock, du är rik!
-- och jag vet vilken försmädelse du utstår av dem som säga sig
vara judar, men icke äro detta, utan äro en Satans synagoga.
10. Frukta icke för det som du skall få lida. Se, djävulen skall
kasta somliga av eder i fängelse, för att I skolen sättas på
prov; och I skolen få utstå bedrövelse i tio dagar. Var trogen
intill döden, så skall jag giva dig livets krona,
11. Den som har öra, han höre vad Anden säger till
församlingarna. Den som vinner seger, han skall förvisso icke
lida någon skada av den andra döden.»

12. Och skriv till Pergamus' församlings ängel: »Så säger han som
har det skarpa tveeggade svärdet:
13. Jag vet var du bor: där varest Satan har sin tron. Och dock
håller du fast vid mitt namn; och tron på mig förnekade du icke
ens på den tid då Antipas, mitt vittne, min trogne tjänare,
blev dräpt hos eder -- där varest Satan bor.
14. Men jag har något litet emot dig: du har hos dig några som hålla
fast vid Balaams lära, hans som lärde Balak huru han skulle
lägga en stötesten för Israels barn, så att de skulle äta kött
från avgudaoffer och bedriva otukt.
15. Så har också du några som på lika sätt hålla sig till
nikolaiternas lära.
16. Gör då bättring; varom icke, så skall jag snart komma över dig
och skall strida mot dem med min muns svärd.
17. Den som har öra, han höre vad Anden säger till församlingarna.
Den som vinner seger, åt honom skall jag giva av det fördolda
mannat; och jag skall giva honom en vit sten och ett nytt namn
skrivet på den stenen, ett namn som ingen känner, utom den som
får det.»

18. Och skriv till Tyatiras församlings ängel: »Så säger Guds Son,
han som har ögon såsom eldslågor, han vilkens fötter likna
glänsande malm:
19. Jag känner dina gärningar och din kärlek och din tro, och jag
vet huru du har tjänat och varit ståndaktig, och huru dina sista
gärningar äro flera än dina första.
20. Men jag har det emot dig att du är så efterlåten mot kvinnan
Jesabel -- hon som säger sig vara en profetissa och uppträder
såsom lärare och förleder mina tjänare till att bedriva otukt
och till att äta kött från avgudaoffer.
21. Jag har givit henne tid till bättring, men hon vill icke göra
bättring och upphöra med sin otukt.
22. Se, jag vill lägga henne ned på sjuksängen; och över dem som med
henne begå äktenskapsbrott vill jag sända stor vedermöda,
såframt de icke bättra sig och upphöra med att göra hennes
gärningar.
23. Och hennes barn skall jag dräpa. Och alla församlingarna skola
förnimma, att jag är den som rannsakar njurar och hjärtan; och
jag skall giva var och en av eder efter hans gärningar.
24. Men till eder, I andra som bon i Tyatira, till eder alla som
icke haven denna lära, då I ju icke »haven lärt känna
djupheterna», såsom de säga -- ja, Satans djupheter! -- till eder
säger jag: Jag lägger icke på eder någon ny börda;
25. hållen allenast fast vid det som I haven, till dess jag kommer.
26. Den som vinner seger och intill änden troget gör mina gärningar,
åt honom skall jag giva makt över hedningarna.
27. och han skall styra dem med järnspira, likasom när man krossar
lerkärl,
28. såsom ock jag har fått den makten av min Fader; och jag skall
giva honom morgonstjärnan.
29. Den som har öra, han höre vad Anden säger till församlingarna.»
*66/03 Johannes' uppenbarelse, 3 Kapitlet
Johannes' uppenbarelse, 3 Kapitlet

Sändebrev till församlingarna i Sardes,
Filadelfia och Laodicea.

1. Och skriv till Sardes' församlings ängel:

»Så säger han som har Guds sju andar och de sju stjärnorna: Jag
känner dina gärningar; du har det namnet om dig, att du lever,
men du är död.
2. Vakna upp och håll dig vaken, och styrk det som ännu är kvar, det
som har varit nära att dö. Ty jag har icke funnit dina gärningar
vara fullkomliga inför min Gud.
3. Tänk nu på huru du undfick ordet och hörde det, och tag vara på
därpå och gör bättring. Om du icke håller dig vaken, så skall
jag komma såsom en tjuv, och du skall förvisso icke veta vilken
stund jag kommer över dig.
4. Dock kunna hos dig i Sardes nämnas några få som icke hava
fläckat sina kläder; och dessa skola vandra med mig i vita
kläder, ty de äro värdiga därtill.
5. Den som vinner seger, han skall så bliva klädd i vita kläder,
och jag skall aldrig utplåna hans namn ur livets bok, utan
kännas vid hans namn inför min Fader och inför hans änglar.
6. Den som har öra, han höre vad Anden säger till församlingarna.»

7. Och skriv till Filadelfias församlings ängel:

»Så säger den Helige, den Sannfärdige, han som har 'Davids
nyckel', han som 'upplåter, och ingen kan tillsluta', han som
'tillsluter, och ingen upplåter':
8. Jag känner dina gärningar. Se, jag har låtit dig finna en öppen
dörr, som ingen kan tillsluta. Ty väl är din kraft ringa, men du
har tagit vara på mitt ord och icke förnekat mitt namn.
9. Se, jag vill överlämna åt dig några från Satans synagoga, några
av dem som säga sig vara judar, men icke äro det, utan ljuga;
ja, jag vill göra så, att de komma ock falla ned för dina
fötter, och de skola förstå, att jag har fått dig kär.
10. Eftersom du har tagit vara på mitt bud om ståndaktighet, skall
ock jag taga vara på dig och frälsa dig ut ur den prövningens
stund som skall komma över hela världen, för att sätta jordens
inbyggare på prov.
11. Jag kommer snart; håll fast det du har, så att ingen tager din
krona.
12. Den som vinner seger, honom skall jag göra till en pelare i min
Guds tempel, och han skall aldrig mer lämna det; och jag skall
skriva på honom min Guds namn och namnet på min Guds stad, det
nya Jerusalem, som kommer ned från himmelen, från min Gud, så
ock mitt eget nya namn.
13. Den som har öra, han höre vad Anden säger till församlingarna.

14. Och skriv till Laodiceas församlings ängel: »Så säger han som är
Amen[1], den trovärdiga och sannfärdiga vittnet, begynnelsen
till Guds skapelse:
15. Jag känner dina gärningar: du är varken kall eller varm. Jag
skulle önska att du vore antingen kall eller varm.
16. Men nu, då du är ljum och varken varm eller kall, skall jag
utspy dig ur min mun.
17. Du säger ju: 'Jag är rik, ja, jag har vunnit rikedomar och
behöver intet'; och du vet icke att du just är eländig och
ömkansvärd och fattig och blind och naken.
18. Så råder jag dig då att du köper av mig guld som är luttrat i
eld, för att du skall bliva rik, och att du köper vita kläder
till att kläda dig i, för att din nakenhets skam icke skall
bliva uppenbar, och att du köper ögonsalva till att smörja dina
ögon med, för att du skall kunna se.
19. 'Alla som jag älskar, dem tuktar och agar jag.' Så gör nu
bättring med all flit.
20. Se, jag står för dörren och klappar; om någon lyssnar till min
röst och upplåter dörren, så skall jag gå in till honom och
hålla måltid med honom och han med mig.
21. Den som vinner seger, honom skall jag låta sitta med mig på min
tron, likasom jag själv har vunnit seger och satt mig med min
Fader på hans tron.
22. Den som har öra, han höre vad Anden säger till församlingarna.

[1] Detta uttryck är hämtat från Jes. 65:16, där det ord, som i den
svenska översättningen återgives med den sannfärdige, i den
hebreiska grundtexten är amen.
*66/04 Johannes' uppenbarelse, 4 Kapitlet
Johannes' uppenbarelse, 4 Kapitlet

Johannes ser i en syn Guds tron i
himmelen.

1. Sedan fick jag se en dörr vara öppnad i himmelen; och den röst,
lik ljudet av en basun, som jag förut hade hört tala till mig,
sade: »Kom hit upp, så skall jag visa dig, vad som skall ske
härefter.»
2. I detsamma kom jag i andehänryckning. Och jag fick se en tron
vara framsatt i himmelen, och någon satt på den tronen;
3. och han som satt därpå var till utseendet såsom jaspissten och
karneol. Och runt omkring tronen gick en regnbåge, som till
utseendet var såsom en smaragd.
4. Och jag såg tjugufyra andra troner runt omkring tronen, och på
de tronerna sutto tjugufyra äldste, klädda i vita kläder, med
gyllene kransar på sina huvuden.
5. Och från tronen utgingo ljungeldar och dunder och tordön; och
framför tronen brunno sju eldbloss, det är Guds sju andar.
6. Framför tronen syntes ock likasom ett glashav, likt kristall;
och runt omkring tronen stodo fyra väsenden, ett mitt för var
sida av tronen och de voro fullsatta med ögon framtill och
baktill.
7. Och det första väsendet liknade ett lejon, det andra väsendet
liknade en ung tjur, det tredje väsendet hade ett ansikte såsom
en människa, det fjärde väsendet liknade en flygande örn.
8. Och vart och ett av de fyra väsendena hade sex vingar; runt
omkring, jämväl under vingarna voro de fullsatta med ögon. Och
dag och natt sade de utan uppehåll: »Helig, helig, helig är
Herren Gud den Allsmäktige, han som var, och som är, och som
skall komma.»

9. Och när väsendena hembära pris och ära och tack åt honom som
sitter på tronen och tillbedja honom som lever i evigheternas
evigheter,
10. då falla de tjugufyra äldste ned inför honom som sitter på
tronen, och tillbedja honom som lever i evigheternas evigheter,
och lägga sina kransar ned inför tronen och säga;

11. »Du, vår Herre och Gud, är värdig att mottaga pris och ära och
makt, ty du har skapat allting, och därför att så var din vilja,
kom det till och blev skapat.»
*66/05 Johannes' uppenbarelse, 5 Kapitlet
Johannes' uppenbarelse, 5 Kapitlet

Bokrullen med de sju inseglen.

1. Och i högra handen på honom som satt på tronen såg jag en
bokrulle, med skrift både på insidan och på utsidan, och
förseglad med sju insegel.
2. Och jag såg en väldig ängel som utropade med hög röst: »Vem är
värdig att öppna bokrullen och bryta dess insegel?»
3. Men ingen, vare sig i himmelen eller på jorden eller under
jorden, kunde öppna bokrullen eller se vad som stod däri.
4. Och jag grät bittert över att ingen befanns vara värdig att
öppna bokrullen eller se, vad som stod däri.
5. Men en av de äldste sade till mig: »Gråt icke. Se, lejonet av
Juda stam, telningen från Davids rot, har vunnit seger, så att
han kan öppna bokrullen och och bryta dess sju insegel.»

6. Då fick jag se att mellan tronen och de fyra väsendena och de
äldste stod ett lamm, som såg ut såsom hade det varit slaktat. Det
hade sju horn och sju ögon, det är Guds sju andar, vilka äro
utsända över hela jorden.
7. Och det trädde fram och tog bokrullen ur högra handen på honom
som satt på tronen.

8. Och när han tog bokrullen, föllo de fyra väsendena och de
tjugufyra äldste ned inför Lammet; och de hade var och en sin
harpa och hade gyllene skålar, fulla med rökelse, det är de
heligas böner.
9. Och de sjöngo en ny sång som lydde så:
»Du är värdig att taga bokrullen
och att bryta dess insegel,
ty du har blivit slaktad,
och med ditt blod har du åt Gud köpt människor,
av alla stammar och tungomål och folk och folkslag,
10. och gjort dem åt vår Gud till ett konungadöme och till präster,
och de skola regera på jorden»

11. Och i min syn fick jag höra röster av många änglar runt omkring
tronen och omkring väsendena och de äldste; och deras antal var
tio tusen gånger tio tusen och tusen gånger tusen.
12. Och de sade med hög röst: »Lammet som blev slaktat, är värdigt
att mottaga makten, så ock rikedom och vishet och starkhet och
ära, och pris och lov.»
13. Och allt skapat, både i himmelen och på jorden och under jorden
och på havet, och allt vad i dem var, hörde jag säga: »Honom, som
sitter på tronen, och Lammet tillhör lovet och äran och priset
och väldet i evigheternas evigheter.»
14. Och de fyra väsendena sade »amen», och de äldste föllo ned och
tillbådo.
*66/06 Johannes' uppenbarelse, 6 Kapitlet
Johannes' uppenbarelse, 6 Kapitlet

De sex första inseglen brytas.

1. Och jag såg Lammet bryta det första av de sju inseglen; och jag
hörde ett av de fyra väsendena säga såsom med tordönsröst:
»Kom.»
2. Då fick jag se en vit häst; och mannen som satt på den hade en
båge, och en segerkrans blev honom given, och han drog ut såsom
segrare och för att segra.

3. Och när det bröt det andra inseglet, hörde jag det andra
väsendet säga »Kom.»
4. Då kom en annan häst fram, en som var röd; och åt mannen som
satt på den blev givet att taga friden bort från jorden, så att
människorna skulle slakta varandra. Och ett stort svärd blev
honom givet.

5. Och när det bröt det tredje inseglet, hörde jag det tredje
väsendet säga »Kom.» Då fick jag se en svart häst; och mannen
som satt på den hade en vågskål i sin hand.
6. Och jag hörde likasom en röst mitt ibland de fyra väsendena
säga: »Ett mått[1] vete för en silverpenning[1] och tre mått
korn för en silverpenning! Och oljan och vinet må du icke
skada.»

7. Och när det bröt det fjärde inseglet, hörde jag det fjärde
väsendets röst säga: »Kom.»
8. Då fick jag se en blekgul häst; och mannen som satt på den,
hans namn var Döden, och Dödsriket följde med honom. Och åt dem
gavs makt över fjärdedelen av jorden, så att de skulle få dräpa
med svärd och genom hungersnöd och pest och genom vilddjuren på
jorden.

9. Och när det bröt det femte inseglet, såg jag under altaret de
människors själar, som hade blivit slaktade för Guds ords skull
och för det vittnesbörds skull, som de hade.
10. Och de ropade med hög röst och sade: »Huru länge, du helige och
sannfärdige Herre, skall du dröja att hålla dom och att utkräva
vårt blod av jordens inbyggare?»
11. Och åt var och en av dem gavs en vit, fotsid klädnad, och åt dem
blev tillsagt att de ännu en liten tid skulle giva sig till ro,
till dess jämväl skaran av deras medtjänare och bröder, som
skulle bliva dräpta likasom de själva, hade blivit fulltalig.

12. Och jag såg Lammet bryta det sjätte inseglet. Då blev det en
stor jordbävning, och solen blev svart som en sorgdräkt, och
månen blev hel och hållen såsom blod;
13. och himmelens stjärnor föllo ned på jorden, såsom när ett
fikonträd fäller sina omogna frukter, då det skakas av en stark
vind.
14. Och himmelen vek undan, såsom när en bokrulle rullas tillhopa;
och alla berg och öar flyttades bort ifrån sin plats.
15. Och konungarna på jorden och stormännen och krigsöverstarna och
alla de rika och de väldiga, ja, alla, både trälar och fria,
dolde sig i hålor och bland bergsklippor.
16. Och de sade till bergen och klipporna: »Fallen över oss och
döljen oss för dens ansikte, som sitter på tronen, och för
Lammets vrede.
17. Ty deras vredes stora dag är kommen, och vem kan bestå?»

[1] Se Mått och Silverpenning i Ordförkl.
*66/07 Johannes' uppenbarelse, 7 Kapitlet
Johannes' uppenbarelse, 7 Kapitlet

Guds tjänare bland Israels barns stammar
tecknas med insegel. En stor skara ur
alla folk står inför Guds tron och lovar
honom.

1. Sedan såg jag fyra änglar stå vid jordens fyra hörn och hålla
tillbaka jordens fyra vindar, för att ingen vind skulle blåsa
över jorden eller över havet eller mot något träd.
2. Och jag såg en annan ängel träda fram ifrån öster med den
levande Gudens signet. Och han ropade med hög röst till de fyra
änglar som hade fått sig givet att skada jorden och havet,
3. och sade: »Gören icke jorden eller havet eller träden någon
skada, förrän vi hava tecknat vår Guds tjänare med insegel på
deras pannor.»
4. Och jag fick höra antalet av dem som voro tecknade med insegel,
ett hundra fyrtiofyra tusen tecknade, av alla Israels barns
stammar;
5. av Juda stam tolv tusen tecknade,
av Rubens stam tolv tusen,
av Gads stam tolv tusen,
6. av Asers stam tolv tusen,
av Neftalims stam tolv tusen,
av Manasses' stam tolv tusen,
7. av Simeons stam tolv tusen,
av Levi stam tolv tusen,
av Isaskars stam tolv tusen,
8. av Sabulons stam tolv tusen,
av Josefs stam tolv tusen,
av Benjamins stam tolv tusen tecknade.

9. Sedan fick jag se en stor skara, som ingen kunde räkna, en skara
ur alla folkslag och stammar och folk och tungomål stå inför
tronen och inför Lammet; och de voro klädda i vita, fotsida
kläder och hade palmer i sina händer.
10. Och de ropade med hög röst och sade: »Frälsningen tillhör vår
Gud, honom som sitter på tronen, och Lammet.»
11. Och alla änglar, som stodo runt omkring tronen och omkring de
äldste och de fyra väsendena, föllo ned på sina ansikten inför
tronen och tillbådo Gud
12. och sade: »Amen. Lovet och priset och visheten och tacksägelsen
och äran och makten och starkheten tillhöra vår Gud i
evigheternas evigheter. Amen.»

13. Och en av de äldste tog till orda och sade till mig: »Dessa som
äro klädda i de vita, fotsida kläderna, vilka äro de, och
varifrån hava de kommit?»
14. Jag svarade honom: »Min herre, du vet själv det.» Då sade han
till mig: »Dessa äro de som komma ur den stora bedrövelsen, och
som hava tvagit sina kläder och gjort dem vita i Lammets blod.
15. Därför stå de inför Guds tron och tjäna honom, dag och natt, i
hans tempel. Och han som sitter på tronen skall slå upp sitt
tabernakel över dem.
16. 'De skola icke mer hungra och icke mer törsta,
och solens hetta skall icke träffa dem,
ej heller eljest någon brännande hetta.
17. Ty Lammet, som står mitt för tronen, skall vara deras herde och
leda dem till livets vattenkällor, och 'Gud skall avtorka alla
tårar från deras ögon'.»
*66/08 Johannes' uppenbarelse, 8 Kapitlet
Johannes' uppenbarelse, 8 Kapitlet

Det sjunde inseglet brytes. De sju
änglar som stå inför Gud mottaga
basuner. En annan ängel offrar rökelse.
De fyra första änglarna stöta i sina
basuner.

1. Och när Lammet bröt det sjunde inseglet, uppstod i himmelen en
tystnad, som varade vid pass en halv timme.
2. Och jag fick se de sju änglar, som stå inför Gud; åt dem gåvos sju
basuner.
3. Och en annan ängel kom och ställde sig vid altaret, och han hade
ett gyllene rökelsekar; och mycken rökelse var given åt honom,
för att han skulle lägga den till alla de heligas böner på det
gyllene altare som stod framför tronen.
4. Och ur ängelns hand steg röken av rökelsen med de heligas böner
upp inför Gud.
5. Och ängeln tog rökelsekaret och fyllde det med eld från altaret
och kastade elden ned på jorden. Då kommo tordön och dunder och
ljungeldar och jordbävning.

6. Och de sju änglarna, som hade de sju basunerna, gjorde sig redo
att stöta i sina basuner.

7. Och den förste stötte i sin basun. Då kom hagel och eld, blandat
med blod, och det kastades ned på jorden; och tredjedelen av
jorden brändes upp, och tredjedelen av träden brändes upp, och
allt grönt gräs brändes upp.

8. Och den andre ängeln stötte i sin basun. Då var det som om ett
stort brinnande berg hade blivit kastat i havet; och tredjedelen
av havet blev blod.
9. Och tredjedelen av de levande varelser som funnos i havet omkom;
och tredjedelen av skeppen förgicks.

10. Och den tredje ängeln stötte i sin basun. Då föll från himmelen
en stor stjärna, brinnande såsom ett bloss; och den föll ned
över tredjedelen av strömmarna och över vattenkällorna.
11. Och stjärnans namn var Malört. Och tredjedelen av vattnet blev
bitter malört; och många människor omkommo genom vattnet, därför
att det hade blivit så bittert.

12. Och den fjärde ängeln stötte i sin basun. Då drabbade
hemsökelsen tredjedelen av solen och tredjedelen av månen och
tredjedelen av stjärnorna, så att tredjedelen av dem förmörkades
och dagen miste tredjedelen av sitt ljus, sammalunda ock natten.

13. Sedan fick jag i min syn höra en örn, som flög fram uppe i
himlarymden, ropa med hög röst: »Ve, ve, ve över jordens
inbyggare, när de tre övriga änglar, som skola stöta i basun,
låta sina basuner ljuda!»
*66/09 Johannes' uppenbarelse, 9 Kapitlet
Johannes' uppenbarelse, 9 Kapitlet

Den femte och den sjätte ängeln stöta i
sina basuner.

1. Och den femte ängeln stötte i sin basun. Då såg jag en stjärna
vara fallen ifrån himmelen ned på jorden; och åt henne gavs
nyckeln till avgrundens brunn.
2. Och hon öppnade avgrundens brunn. Då steg en rök upp ur brunnen,
lik röken från en stor ugn, och solen och luften förmörkades av
röken från brunnen.
3. Och ur röken kommo gräshoppor ut över jorden; och åt dem gavs
samma makt som skorpionerna på jorden hava.
4. Och dem blev tillsagt, att de icke skulle skada gräset på jorden
eller något annat grönt eller något träd, utan allenast de
människor som icke hade Guds insegel på sina pannor.
5. Och åt dem blev givet att, icke att döda dem, men att plåga dem
i fem månader; och plågan, som de vållade var såsom den plåga
en skorpion åstadkommer, när den stinger en människa.
6. På den tiden skola människorna söka döden, men icke kunna finna
den; de skola åstunda att dö, men döden skall fly undan ifrån
dem.

7. Och gräshopporna tedde sig såsom hästar, rustade till strid. På
sina huvuden hade de likasom kransar, som syntes vara av
guld. Deras ansikten voro såsom människors ansikten.
8. De hade hår såsom kvinnors hår, och deras tänder voro såsom
lejons.
9. De hade bröst, som liknade järnpansar; och rasslet av deras
vingar var såsom vagnsrasslet, när många hästar med sina vagnar
störta fram till strid.
10. De hade stjärtar med gaddar, såsom skorpioner hava; och i deras
stjärtar låg den makt de hade fått att i fem månader skada
människorna.
11. Till konung över sig hade de avgrundens ängel, vilkens namn på
hebreiska är Abaddon och som på grekiska har namnet Apollyon[1].

12. Det första ve har gått till ända; se, efter detta komma ännu två
andra ve.

13. Och den sjätte ängeln stötte i sin basun. Då hörde jag en röst
från de fyra hornen på det gyllene altare, som stod inför Guds
ansikte,
14. säga till den sjätte ängeln, den som hade basunen: »Lös de fyra
änglar, som hållas bundna invid den stora floden Eufrat.»
15. Och de fyra änglarna löstes, de som just för den timmen, på den
dagen, i den månaden, under det året hade hållits redo att dräpa
tredjedelen av människorna.
16. Och antalet ryttare i de ridande skarorna var två gånger tio
tusen gånger tio tusen; jag fick höra att de voro så många.
17. Och hästarna och männen som sutto på dem tedde sig för min syn
på detta sätt: männen hade eldröda och mörkblå och svavelgula
pansar; och hästarna hade huvuden såsom lejon, och ur deras gap
gick ut eld och rök och svavel.
18. Av dessa tre plågor -- av elden och röken och svavlet som gick
ut ur deras gap -- dödades tredjedelen av människorna.
19. Ty hästarnas makt låg i deras gap och i deras svansar. Deras
svansar liknade nämligen ormar, och hade huvuden, och med dem
var det, som de gjorde skada.

20. Men de återstående människorna, de som icke hade blivit dödade
genom dessa plågor, gjorde icke bättring; de vände sig icke ifrån
belätena, som de hade gjort med egna händer, och upphörde icke
att tillbedja onda andar och avgudar av guld och silver och
koppar och sten och trä, som varken kunna se eller höra eller
gå.
21. De gjorde icke bättring och upphörde icke med sina mordgärningar
och trolldomskonster, sin otukt och sitt tjuveri.

[1] D. ä. fördärvaren.
*66/10 Johannes' uppenbarelse, 10 Kapitlet
Johannes' uppenbarelse, 10 Kapitlet

Ängeln med den öppna bokrullen. De sju
tordönen.

1. Och jag såg en annan väldig ängel komma ned från himmelen. Han
var klädd i en sky och hade regnbågen över sitt huvud, och hans
ansikte var såsom solen, och hans ben voro såsom eldpelare;
2. och i sin hand hade han en öppen liten bokrulle. Och han satte
sin högra fot på havet och sin vänstra på jorden.
3. Och han ropade med hög röst, såsom när ett lejon ryter. Och när
han hade ropat, läto de sju tordönen höra sina röster.
4. Och sedan de sju tordönen hade talat, tänkte jag skriva, men jag
fick då höra en röst från himmelen säga: »Göm såsom under
insegel vad de sju tordönen hava talat, och skriv icke upp det.»

5. Och ängeln, som jag såg stå på havet och på jorden, lyfte sin
högra hand upp mot himmelen
6. och svor vid honom som lever i evigheternas evigheter, vid honom
som har skapat himmelen och vad däri är, och jorden och vad därpå
är, och havet och vad däri är, och sade: »Ingen tid skall mer
givas,
7. utan i de dagar, då den sjunde ängelns röst höres, när det sker
att han stöter i sin basun, då är Guds hemliga rådslut
fullbordat, i enlighet med det glada budskap som han har
förkunnat för sina tjänare profeterna.»

8. Och den röst som jag hade hört från himmelen hörde jag nu åter
tala till mig; den sade: »Gå och tag den öppna bokrulle som
ängeln har i sin hand, han som står på havet och på jorden.»
9. Då gick jag bort till ängeln och bad honom att han skulle giva
mig bokrullen. Och han sade till mig: »Tag den och ät upp den;
den skall vålla dig bitter plåga i din buk, men i din mun skall
den vara söt såsom honung.»
10. Då tog jag bokrullen ur ängelns hand och åt upp den; och den var
i min mun söt såsom honung, men när jag hade ätit upp den, kände
jag bitter plåga i min buk.
11. Och mig blev sagt: »Du måste än ytterligare profetera om många
folk och folkslag och tungomål och konungar.
*66/11 Johannes' uppenbarelse, 11 Kapitlet
Johannes' uppenbarelse, 11 Kapitlet

Befallning att mäta Guds tempel. Guds
två vittnen. Den sjunde basunen.

1. Och ett rör, likt en mätstång, gavs åt mig, och mig blev sagt:
»Stå upp och mät Guds tempel och altaret tillika med dem som
tillbedja därinne.
2. Men lämna å sido templets yttre förgård och mät den icke; ty den
är prisgiven åt hedningarna, och de skola under fyrtiotvå
månader förtrampa den heliga staden.
3. Och jag skall låta mina två vittnen under ett tusen två hundra
sextio dagar profetera, höljda i säcktyg.

4. Dessa vittnen äro de två olivträd och de två ljusstakar som stå
inför jordens Herre.
5. Och om någon vill göra dem skada, så går eld ut ur deras mun och
förtär deras ovänner; ja, om någon vill göra dem skada, så skall
han bliva dödad på det sättet.
6. De hava makt att tillsluta himmelen, så att intet regn faller
under den tid de profetera; de hava ock makt över vattnet, att
förvandla det till blod, och makt att slå jorden med alla slags
plågor, så ofta de vilja.
7. Och när de hava till fullo framburit sitt vittnesbörd, skall
vilddjuret, det som skall stiga upp ur avgrunden, giva sig i
strid med dem och skall övervinna dem och döda dem.
8. Och deras döda kroppar skola bliva liggande på gatan i den stora
staden som, andligen talat, heter Sodom och Egypten, den stad
där också deras Herre blev korsfäst.
9. Och människor av allahanda folk och stammar och tungomål och
folkslag skola i tre och en halv dagar se deras döda kroppar
ligga där, och de skola icke tillstädja att kropparna läggas i
någon grav.
10. Och jordens inbyggare skola glädjas över vad som har vederfarits
dem och skola fröjda sig och sända varandra gåvor; ty dessa två
profeter hade varit en plåga för jordens inbyggare.»

11. Men efter tre och en halv dagar kom livets ande från Gud in i
dem, och de reste sig upp på sina fötter; och en stor fruktan
föll över dem som sågo dem.
12. Och de hörde en stark röst från himmelen, som sade till dem:
»Kommen hit upp.» Då stego de i en sky upp till himmelen, i
sina ovänners åsyn.
13. Och i samma stund blev det en stor jordbävning, och tiondedelen
av staden störtade samman, och genom jordbävningen omkommo sju
tusen människor; och de övriga blevo förskräckta och gåvo ära åt
Gud i himmelen.
14. Det andra ve har gått till ända; se, det tredje ve kommer snart.

15. Och den sjunde ängeln stötte i sin basun. Då ljödo i himmelen
starka röster som sade: »Väldet över världen har blivit vår
Herres och hans Smordes, och han skall vara konung i
evigheternas evigheter.»
16. Och de tjugufyra äldste, som sutto på sina troner inför Gud,
föllo ned på sina ansikten och tillbådo Gud
17. och sade: »Vi tacka dig, Herre Gud, du Allsmäktige, du som är,
och som var, för att du har tagit i besittning din stora makt
och trätt fram såsom konung.
18. Folken vredgades, men din vredes dag har nu kommit, och den tid
då de döda skola få sin dom, och då du skall löna dina tjänare
profeterna och de heliga och dem som frukta ditt namn, både små
och stora, och då du skall fördärva dem som fördärva jorden.»

19. Och Guds tempel i himmelen öppnades, och hans förbundsark blev
synlig i hans tempel. Då kommo ljungeldar och dunder och tordön
och jordbävning och starkt hagel.
*66/12 Johannes' uppenbarelse, 12 Kapitlet
Johannes' uppenbarelse, 12 Kapitlet

Kvinnan och draken. Mikaels strid med
draken.

1. Och ett stort tecken visade sig i himmelen: där syntes en
kvinna, som hade solen till sin klädnad och månen under sina
fötter, och en krans av tolv stjärnor på sitt huvud.
2. Hon var havande och ropade i barnsnöd och födslovånda.
3. Ännu ett annat tecken visade sig i himmelen: där syntes en stor
röd drake, som hade sju huvuden och tio horn, och på sina
huvuden sju kronor.
4. Och hans stjärt drog med sig tredjedelen av himmelens stjärnor
och kastade den ned på jorden. Och draken stod framför kvinnan
som skulle föda, ty han ville uppsluka hennes barn, när hon hade
fött det.
5. Och hon födde ett barn gossebarn, som en gång skall styra alla
folk med järnspira. Men hennes barn blev uppryckt till Gud och
till hans tron;
6. Och kvinnan flydde ut i öknen, där hon har en plats sig beredd
av Gud, och där hon skulle få sitt uppehälle under ett tusen två
hundra sextio dagar.

7. Och en strid uppstod i himmelen: Mikael och hans änglar gåvo sig
i strid med draken; och draken och hans änglar stridde mot dem,
8. men de förmådde intet mot dem, och i himmelen fanns nu icke mer
någon plats för dem.
9. Och den store draken, den gamle ormen, blev nedkastad, han som
kallas Djävul och Satan, och som förvillar hela världen; han blev
nedkastad till jorden, och hans änglar kastades ned jämte honom.

10. Och jag hörde en stark röst i himmelen säga: »Nu har frälsningen
och makten och riket blivit vår Guds, och väldet hans Smordes; ty
våra bröders åklagare är nedkastad, han som dag och natt
anklagade dem inför vår Gud.
11. De övervunno honom i kraft av Lammets blod och i kraft av sitt
vittnesbörds ord: de älskade icke så sitt liv, att de drogo sig
undan döden.
12. Glädjens fördenskull, I himlar och I som bon i dem. Men ve dig,
du jord, och dig, du hav! Ty djävulen har kommit ned till eder i
stor vrede, eftersom han vet att den tid han har kvar är kort.»

13. Och när draken såg att han var nedkastad på jorden, förföljde
han kvinnan, som hade fött gossebarnet.
14. Men åt kvinnan gåvos den stora örnens två vingar, för att hon
skulle flyga ut i öknen till den plats där hon skulle få sitt
uppehälle under en tid och tider och en halv tid, fjärran ifrån
ormens åsyn.
15. Då sprutade ormen ur sitt gap vatten efter kvinnan såsom en
ström, för att strömmen skulle bortföra henne.
16. Men jorden kom kvinnan till hjälp; jorden öppnade sin mun och
drack upp strömmen, som draken hade sprutat ut ur sitt gap.
17. Och draken vredgades än mer på kvinnan och gick åstad för att
föra krig mot de övriga av hennes säd, mot dem som hålla Guds
bud och hava Jesu vittnesbörd.

Johannes' uppenbarelse, 13 Kapitlet

De två vilddjuren.

18. Och han ställde sig på sanden invid havet.
*66/13 Johannes' uppenbarelse, 13 Kapitlet
1. Då såg jag ett vilddjur stiga upp ur havet; det hade tio horn
och sju huvuden, och på sina horn hade det tio kronor och på
sina huvuden hädiska namn.
2. Och vilddjuret, som jag såg, liknade en panter, men det hade
fötter såsom en björn och gap såsom ett lejon. Och draken gav
det sin makt och sin tron och gav det stor myndighet.
3. Och jag såg ett av dess huvuden vara likasom sårat till döds, men
dess dödssår blev läkt. Och hela jorden såg med förundran efter
vilddjuret.
4. Och de tillbådo draken, därför att han hade givit vilddjuret
sådan myndighet; de tillbådo och vilddjuret och sade »Vem är lik
vilddjuret, och vem kan strida mot det?»
5. Och det fick en mun sig given, som talade stora ord och vad
hädiskt var, och det fick makt att så göra under fyrtiotvå
månader.
6. Och den öppnade sin mun till att föra hädiskt tal mot Gud, till
att häda hans namn och hans tabernakel och dem som bo i
himmelen.
7. Och det fick makt att föra krig mot de heliga och att övervinna
dem; och det fick makt över alla stammar och folk och tungomål
och folkslag.
8. Och alla jordens inbyggare skola tillbedja det, ja, envar som
icke har sitt namn från världens begynnelse skrivet i livets
bok, det slaktade Lammets bok.
9. Den som har öra, han höre.
10. Den som för andra bort i fångenskap, han skall själv bliva
bortförd i fångenskap; den som dräper andra med svärd, han skall
själv bliva dräpt med svärd. Här gäller det för de heliga att
hava ståndaktighet och tro.

11. Och jag såg ett annat vilddjur stiga upp ur jorden; det hade två
horn, lika ett lamms, och det talade såsom en drake.
12. Och det utövar det första vilddjurets hela myndighet, i dess
åsyn. Och det kommer jorden och dem som bo därpå att tillbedja
det första vilddjuret, det vars dödssår blev läkt.
13. Och det gör stora tecken, så att det till och med låter eld i
människornas åsyn falla ned från himmelen på jorden.
14. Och genom de tecken, som det har fått makt att göra i vilddjurets
åsyn, förvillar det jordens inbyggare; det förmår genom sitt tal
jordens inbyggare att göra en bild åt vilddjuret, det som var
sårat med svärd, men åter kom till liv.
15. Och det fick makt att giva ande åt vilddjurets bild, så att
vilddjurets bild till och med kunde tala och kunde låta döda
alla som icke tillbådo vilddjurets bild.
16. Och det förmår alla, både små och stora, både rika och fattiga,
både fria och trälar, att låta giva sig ett märke på högra
handen eller på pannan,
17. så att ingen får vare sig köpa eller sälja något, utom den som
är märkt med vilddjurets namn eller dess namns tal.
18. Här gäller det att vara vis; den som har förstånd, han räkne ut
betydelsen av vilddjurets tal, ty det är en människas tal. Och
dess tal är sex hundra sextiosex.
*66/14 Johannes' uppenbarelse, 14 Kapitlet
Johannes' uppenbarelse, 14 Kapitlet

Lammet med de tecknade på Sions berg.
Domsförkunnelse genom tre änglar. Löfte
till dem som dö i Herren. De två
skördeänglarna.

1. Och jag fick se Lammet stå på Sions berg jämte det ett hundra
fyrtiofyra tusen som hade dess namn och dess Faders namn skrivna
på sina pannor.
2. Och jag hörde ett ljud från himmelen, likt bruset av stora
vatten och dånet av ett starkt tordön; och ljudet som jag
hörde var såsom när harpospelare spela på sina harpor.
3. Och de sjöngo inför tronen och inför de fyra väsendena och de
äldste vad som tycktes vara en ny sång; och ingen kunde lära
sig den sången, utom de ett hundra fyrtiofyra tusen som voro
friköpta ifrån jorden.
4. Dessa äro de som icke hava orenat sig med kvinnor; ty de äro
såsom jungfrur. Dessa äro de som följa Lammet varthelst det
går. De hava blivit friköpta ifrån människorna till en förstling
åt Gud och Lammet.
5. Och i deras mun har ingen lögn blivit funnen; de äro
ostraffliga.

6. Och jag såg en annan ängel flyga fram uppe i himlarymden; han
hade ett evigt evangelium, som han skulle förkunna för dem som
bo på jorden, för alla folkslag och stammar och tungomål och
folk.
7. Och han sade med hög röst: »Frukten Gud och given honom ära; ty
stunden är kommen, då han skall hålla dom. Ja, tillbedjen honom
som har skapat himmel och jord och hav och vattenkällor.

8. Och ännu en annan ängel följde honom; denne sade: »Fallet,
fallet är det stora Babylon, som har givit alla folk att dricka
av sin otukts vredesvin.»

9. Och ännu en tredje ängel följde dem; denne sade med hög röst:
»Om någon tillbeder vilddjuret och dess bild och tager dess
märke på sin panna eller på sin hand,
10. så skall ock han få dricka av Guds vredesvin, det som är iskänkt
i hans vredes kalk, obemängt; och han skall bliva plågad med eld
och svavel, i heliga änglars och i Lammets åsyn.
11. Och när de så plågas, uppstiger röken därav i evigheters
evigheter, och de hava ingen ro, vaken dag eller natt, de som
tillbedja vilddjuret och dess bild, eller som låta märka sig med
dess namn.
12. Här gäller det för de heliga att hava ståndaktighet, för dem som
hålla Guds bud och bevara tron på Jesus.»

13. Och jag hörde en röst från himmelen säga: »Skriv: Saliga äro de
döda som dö i Herren härefter. Ja, säger Anden, de skola få
vila sig från sitt arbete, ty deras gärningar följa dem.»

14. Och jag fick se en vit sky, och på skyn satt en som liknade en
människoson; och han hade på sitt huvud en gyllene krans, och i
sin hand en vass lie.

15. Och en annan ängel kom ut ur templet och ropade med hög röst
till den som satt på skyn: »Låt din lie gå, och inbärga skörden;
ty skördetiden är kommen, och säden på jorden är fullt mogen
till skörd.»
16. Den som satt på skyn högg då till med sin lie på jorden, och
jorden blev avbärgad.

17. Och en annan ängel kom ut ur templet i himmelen, och jämväl han
hade en vass lie.

18. Och ännu en ängel kom fram ifrån altaret, den som hade makt över
elden. Denne ropade med hög röst till den som hade den vassa
lien; han sade »Låt din vassa lie gå, och skär av druvklasarna
från vinträden på jorden, ty deras druvor äro fullmogna.»
19. Och ängeln högg till med sin lie på jorden och skar av frukten
ifrån vinträden på jorden och kastade den i Guds vredes stora
vinpress.
20. Och vinpressen trampade utanför staden, och blod gick ut från
pressen och steg ända upp till betslen på hästarna, på en
sträcka av ett tusen sex hundra stadier.
*66/15 Johannes' uppenbarelse, 15 Kapitlet
Johannes' uppenbarelse, 15 Kapitlet

De sju änglarna med de sju sista
plågorna. Moses' och Lammets sång.

1. Och jag såg ett annat tecken i himmelen, stort och underbart;
sju änglar med de sju plågor som bliva de sista, ty med dem är
Guds vredesdom fullbordad.

2. Och jag fick se något som såg ut såsom ett glashav, blandat med
eld. Och jag såg dem som hade vunnit seger över vilddjuret, med
dess bild och dess namns tal, stå vid glashavet, med Guds harpor
i sina händer.
3. Och de sjöngo Moses', Guds tjänares, sång och
Lammets sång: de sjöngo:
»Stora och underbara äro dina verk,
Herre Gud, du Allsmäktige;
rättfärdiga och rätta äro dina vägar,
du folkens konung.
4. Vem skulle icke frukta dig, Herre,
och prisa ditt namn?
Du allena är helig,
och alla folk skola komma
och tillbedja inför dig.
Ty dina domar hava blivit uppenbara.»

5. Sedan såg jag att vittnesbördets tabernakels tempel i himmelen
öppnades.
6. Och de sju änglarna med de sju plågorna kommo ut ur templet,
klädda i rent, skinande linne, och omgjordade kring bröstet med
gyllene bälten.
7. Och ett av de fyra väsendena gav de sju änglarna sju gyllene
skålar, fulla av Guds vrede, hans som lever i evigheternas
evigheter.
8. Och templet blev uppfyllt av rök från Guds härlighet och från
hans makt, och ingen kunde gå in i templet, förrän de sju
änglarnas sju plågor hade fått sin fullbordan.
*66/16 Johannes' uppenbarelse, 16 Kapitlet
Johannes' uppenbarelse, 16 Kapitlet

De sju änglarna utgjuta Guds sju
vredesskålar på jorden.

1. Och jag hörde en stark röst från templet säga till de sju
änglarna: »Gån åstad och gjuten ut Guds sju vredesskålar på
jorden.»

2. Och den förste gick åstad och göt ut sin skål på jorden. Då
kommo onda och svåra sårnader på de människor som buro
vilddjurets märke och tillbådo dess bild.

3. Och den andre göt ut sin skål i havet. Då förvandlades det till
blod, likt blodet av en död människa, och alla levande varelser
i havet dogo.

4. Och den tredje göt ut sin skål i strömmarna och
vattenkällorna. Då förvandlades dessa till blod.
5. Och jag hörde vattnens ängel säga: »Rättfärdig är du, du som är
och som var, du helige, som har dömt så.
6. De hava utgjutit heliga mäns och profeters blod. Därför har ock
du givit dem blod att dricka; de äro det värda.»
7. Och jag hörde altaret säga: »Ja, Herre Gud, du Allsmäktige,
rätta och rättfärdiga äro dina domar.»

8. Och den fjärde göt ut sin skål över solen. Då fick denna makt
att bränna människorna såsom med eld.
9. Och när nu människorna blevo brända av stark hetta, hädade de
Guds namn, hans som hade makten över dessa plågor; de gjorde
icke bättring och gåvo honom icke ära.

10. Och den femte göt ut sin skål över vilddjurets tron. Då blev
dess rike förmörkat, och människorna beto sönder sina tungor i
sin vånda.
11. Och de hädade himmelens Gud för sin våndas och sina sårnaders
skull; de gjorde icke bättring och upphörde icke med sina
gärningar.

12. Och den sjätte göt ut sin skål över den stora floden Eufrat. Då
torkade dess vatten ut, för att väg skulle beredas åt konungarna
från östern.
13. Och ur drakens gap och ur vilddjurets gap och ur den falske
profetens mun såg jag tre orena andar utgå, lika paddor.
14. De äro nämligen onda andar som göra tecken, och som gå ut till
konungarna i hela världen, för att samla dem till striden på
Guds, den Allsmäktiges, stora dag.
15. (»Se, jag kommer såsom en tjuv; salig är den som vakar och
bevarar sina kläder, så att han icke måste gå naken, och man får
se hans skam.»)
16. Och de församlade dem till den plats som på hebreiska heter
Harmagedon.

17. Och den sjunde göt ut sin skål i luften. Då gick en stark röst
ut från tronen i templet och sade »Det är gjort.»
18. Och nu kommo ljungeldar och dunder och tordön, och det blev en
stor jordbävning, en jordbävning så våldsam och så stor, att
dess like icke hade förekommit, alltsedan människor blevo till
på jorden.
19. Och den stora staden rämnade söder i tre delar, och folkens
städer störtade samman; och Gud kom ihåg det stora Babylon, så
att han räckte det kalken med sin stränga vredes vin.
20. Och alla öar flydde, och inga berg funnos mer.
21. Och stora hagel, centnertunga, föllo ned från himmelen på
människorna; och människorna hädade Gud för den plåga som haglen
vållade, ty den plågan var mycket stor.
*66/17 Johannes' uppenbarelse, 17 Kapitlet
Johannes' uppenbarelse, 17 Kapitlet

Skökan på vilddjuret. Lammets seger.

1. Och en av de sju änglarna med de sju skålarna kom och talade med
mig och sade: »Kom hit, så skall jag visa dig, huru den stora
skökan får sin dom, hon som tronar vid stora vatten,
2. hon som jordens konungar hava bedrivit otukt med och av vilkens
otukts vin jordens inbyggare hava druckit sig druckna.»

3. Sedan förde han mig i anden bort till en öken. Där såg jag en
kvinna som satt på ett scharlakansrött vilddjur, fulltecknat
med hädiska namn; och det hade sju huvuden och tio horn.
4. Och kvinnan var klädd i purpur och scharlakan och glänste av guld
och ädla stenar och pärlor; och i sin hand hade hon en gyllene
kalk, full av styggelser och av hennes otukts orenlighet.
5. Och på hennes panna var skrivet ett namn med hemlig betydelse:
»Det stora Babylon, hon som är moder till skökorna och till
styggelserna på jorden.»
6. Och jag såg kvinnan vara drucken av de heligas blod och av Jesu
vittnens blod. Och jag förundrade mig storligen, när jag såg
henne.

7. Och ängeln sade till mig: »Varför förundrar du dig? Jag skall
säga dig hemligheten om kvinnan, och om vilddjuret som bär
henne, och som har de sju huvudena och de tio hornen.
8. Vilddjuret som du har sett, det har varit, och är icke mer; men
det skall stiga upp ur avgrunden, och det går sedan i
fördärvet. Och de av jordens inbyggare, vilkas namn icke från
världens begynnelse äro skrivna i livets bok, skola förundra
sig, när de få se vilddjuret som har varit, och icke mer är, men
dock skall komma. --
9. Här gäller det att äga ett förstånd med vishet. De sju huvudena
äro sju berg, som kvinnan tronar på. De äro ock sju konungar;
10. fem av dem hava fallit, en är, och den återstående har ännu icke
kommit, och när han kommer, skall han bliva kvar en liten tid.
11. Och vilddjuret som har varit, och icke mer är, det är självt den
åttonde, och dock en av de sju, och det går i fördärvet.
12. Och de tio horn som du har sett, de äro tio konungar, som ännu
icke hava kommit till konungavälde, men som för en kort tid,
tillika med vilddjuret, få makt såsom konungar.
13. Dessa hava ett och samma sinne, och de giva sin makt och
myndighet åt vilddjuret.
14. De skola giva sig i strid med Lammet; men Lammet jämte de
kallade och utvalda och trogna som följa det, skall övervinna
dem, ty Lammet är herrarnas herre och konungarnas konung.»

15. Och han sade ytterligare till mig: »Vattnen som du har sett,
där varest skökan tronar, äro folk och människoskaror och
folkslag och tungomål.
16. Och de tio horn, som du har sett, och vilddjuret, de skola hata
skökan och göra henne utblottad och naken, och skola äta hennes
kött och bränna upp henne i eld.
17. Ty Gud har ingivit dem i hjärtat att de skola utföra vad han
har i sinnet, och att de alla skola handla i ett och samma sinne,
och att de skola giva sitt välde åt vilddjuret, till dess Guds
utsagor hava fullbordats.
18. Och kvinnan som du har sett är den stora staden, som har
konungsligt välde över jordens konungar.»
*66/18 Johannes' uppenbarelse, 18 Kapitlet
Johannes' uppenbarelse, 18 Kapitlet

Babylons fall.

1. Därefter såg jag en annan ängel komma ned från himmelen; han
hade stor makt, och jorden upplystes av hans härlighet.
2. Och han ropade med stark röst och sade:

»Fallet, fallet är det stora Babylon; det har blivit en boning
för onda andar, ett tillhåll för alla slags orena andar och ett
tillhåll för alla slags orena och vederstyggliga fåglar.
3. Ty av hennes otukts vredesvin hava alla folk druckit; konungarna
på jorden hava bedrivit otukt med henne, och köpmännen på jorden
hava skaffat sig rikedom genom hennes omåttliga vällust.»

4. Och jag hörde en annan röst från himmelen säga:

»Dragen ut ifrån henne, I mitt folk, så att I icke gören eder
delaktiga i hennes synder och fån eder del av hennes plågor.
5. Ty hennes synder räcka ända upp till himmelen, och Gud har
kommit ihåg hennes orättfärdiga gärningar.
6. Vedergällen henne vad hon har gjort, ja, given henne dubbelt
igen för hennes gärningar; iskänken dubbelt åt henne i den kalk
vari hon har iskänkt.
7. Så mycken ära och vällust som hon har berett sig, så mycken
pina och sorg mån I bereda henne. Eftersom hon säger i sitt
hjärta: 'Jag tronar såsom drottning och och sitter icke såsom
änka, och aldrig skall jag veta av någon sorg',
8. därför skola på en och samma dag hennes plågor komma över henne:
död och sorg och hungersnöd; och hon skall brännas upp i eld. Ty
stark är Herren Gud, han som har dömt henne.

9. Och jordens konungar, som hava bedrivit otukt och levat i
vällust med henne, skola gråta och jämra sig över henne, när de
se röken av hennes brand.
10. De skola stå långt ifrån, av förfäran över hennes pina, och skola
säga: 'Ve, ve dig, Babylon, du stora stad, du starka stad!
Plötsligt har nu din dom kommit.'

11. Och köpmännen på jorden gråta och sörja över henne, då nu ingen
mer köper de varor som de frakta:
12. guld och silver, ädla stenar och pärlor, fint linne och purpur,
siden och scharlakan, allt slags välluktande trä, alla slags
arbeten av elfenben och dyrbaraste trä, av koppar och järn och
marmor,
13. därtill kanel och kostbar salva, rökverk, smörjelse och
välluktande harts, vin och olja, fint mjöl och vete, fäkreatur
och får, hästar och vagnar, livegna och trälar.
14. De frukter som din själ hade begär till hava försvunnit ifrån
dig; allt vad kräsligt och präktigt du hade har gått förlorat
för dig och skall aldrig mer bliva funnet.
15. De som handlade med sådant, de som skaffade sig rikedom genom
henne, de skola stå långt ifrån, av förfäran över hennes pina; de
skola gråta och sörja
16. och skola säga: 'Ve, ve dig, du stora stad, du som var klädd i
fint linne och purpur och scharlakan, du som glänste av guld och
ädla stenar och pärlor!
17. I ett ögonblick har nu denna stora rikedom blivit förödd.'

Och alla skeppare och alla kustfarare och sjömän och alla andra
som hava sitt arbete på havet stå långt ifrån;
18. och när de ser röken av hennes brand, ropa de och säga: 'Var
fanns den stora stadens like?'
19. Och de strö stoft på sina huvuden och ropa under gråt och sorg
och säga: 'Ve, ve dig, du stora stad, genom vars skatter alla de
därinne, som hade skepp på havet, blevo rika! I ett ögonblick
har den nu blivit förödd.

20. Gläd dig över vad som har vederfarits henne, du himmel och I
helige och I apostlar och profeter, då nu Gud har hållit dom
över henne och utkrävt vedergällning för eder!»

21. Och en väldig ängel tog upp en sten, lik en stor kvarnsten, och
kastade den i havet och sade: »Så skall Babylon, den stora
staden, med fart störtas ned och aldrig mer bliva funnen.
22. Av harpospelare och sångare, av flöjtblåsare och basunblåsare
skall aldrig mer något ljud bliva hört i dig; aldrig mer skall
någon konstförfaren man av något slags yrke finnas i dig;
bullret av en kvarn skall aldrig mer höras i dig;
23. en lampas sken skall aldrig mer lysa i dig; rop för brudgum och
brud skall aldrig mer höras i dig -- du vars köpmän voro stormän
på jorden, du genom vars trolldom alla folk blevo förvillade,
24. och i vilken man såg profeters och heliga mäns blod, ja, alla de
människors blod, som hade blivit slaktade på jorden.»
*66/19 Johannes' uppenbarelse, 19 Kapitlet
Johannes' uppenbarelse, 19 Kapitlet

Himlaskaran lovar Gud vid Babylons fall
och vid Lammets bröllop. Kristus
strider mot vilddjuret.

1. Sedan hörde jag likasom starka röster av en stor skara i
himmelen, som sade »Halleluja! Frälsningen och äran och makten
tillhöra vår Gud.
2. Ty rätta och rättfärdiga äro hans domar; han har dömt den stora
skökan, som fördärvade jorden genom sin otukt, och han har
utkrävt sina tjänares blod av hennes hand.»
3. Och åter sade de: »Halleluja!» Och röken från henne stiger upp i
evigheternas evigheter!
4. Och de tjugufyra äldste och de fyra väsendena föllo ned och
tillbådo Gud, som satt på tronen; de sade: »Amen! Halleluja!»

5. Och från tronen utgick en röst, som sade: »Loven vår Gud, alla I
hans tjänare, I som frukten honom, både små och stora.»
6. Och jag hörde likasom röster av en stor skara, lika bruset av
stora vatten och dånet av starka tordön; de sade: »Halleluja!
Herren, vår Gud, den Allsmäktige, har nu trätt fram såsom
konung.
7. Låtom oss glädjas och fröjda oss och giva honom äran; ty tiden
är inne för Lammets bröllop, och dess brud har gjort sig redo.
8. Och åt henne har blivit givet att kläda sig i fint linne,
skinande och rent.» Det fina linnet är de heligas rättfärdighet.

9. Och han sade till mig: »Skriv: Saliga äro de som äro bjudna till
Lammets bröllopsmåltid.» Ytterligare sade han till mig: »Dessa
ord äro sanna Guds ord.»
10. Och jag föll ned för hans fötter för att tillbedja honom, men
han sade till mig: »Gör icke så. Jag är din medtjänare och dina
bröders, deras som hava Jesu vittnesbörd. Gud skall du
tillbedja. Ty Jesu vittnesbörd är profetians ande.»

11. Och jag såg himmelen öppen och fick där se en vit häst; och
mannen som satt på den heter »Trofast och sannfärdig», och han
dömer och strider i rättfärdighet.
12. Hans ögon voro såsom eldslågor, och på sitt huvud bar han många
kronor och hade ett namn där skrivet, som ingen känner utom han
själv.
13. Och han var klädd i en mantel som var doppad i blod; och det
namn han har fått är »Guds Ord».
14. Och honom följde, på vita hästar, de himmelska härskarorna,
klädda i fint linne, vitt och rent.
15. Och från hans mun utgick ett skarpt svärd, varmed han skulle slå
folken. Och han skall styra dem med järnspira; och han trampar
Guds, den Allsmäktiges, stränga vredes vinpress.
16. Och på sin mantel, över sin länd, har han detta namn skrivet:
»Konungarnas konung och herrarnas herre.»

17. Och jag såg en ängel stå i solen, och denne ropade med hög röst
och sade till alla fåglar som flögo fram uppe i himlarymden:
»Kommen hit, församlen eder till Guds stora gästabud,
18. för att äta kött av konungar och krigsöverstar och hjältar, kött
av hästar och deras ryttare, ja, kött av alla, både fria och
trälar, både små och stora.»

19. Och jag såg vilddjuret och konungarna på jorden med sina
härskaror, samlade för att utkämpa sin strid mot honom som satt
på hästen och mot hans härskara.
20. Och vilddjuret blev gripet, därjämte ock den falske profeten,
som i dess åsyn hade gjort de tecken med vilka han hade
förvillat dem som hade tagit vilddjurets märke, och dem som hade
tillbett dess bild. Båda blevo de levande kastade i eldsjön,
som brann med svavel.
21. Och de andra blevo dräpta med ryttarens svärd, det som utgick
från hans mun; och alla fåglar blevo mättade av deras kött.
*66/20 Johannes' uppenbarelse, 20 Kapitlet
Johannes' uppenbarelse, 20 Kapitlet

Satan fängslad. Den första uppståndelsen
och det tusenåriga riket. Satan åter
lös. Den slutliga världsdomen.

1. Och jag såg en ängel komma ned från himmelen; han hade nyckeln
till avgrunden och hade en stor kedja i sin hand.
2. Och han grep draken, den gamle ormen, det är djävulen och Satan,
och fängslade honom för tusen år
3. och kastade honom i avgrunden och stängde igen och satte dit ett
insegel över honom på det att han icke mer skulle förvilla
folken, förrän de tusen åren hade gått till ända. Därefter skall
han åter komma lös för en liten tid.

4. Och jag såg troner stå där, och de satte sig på dem, de åt
vilka gavs makt att hålla dom. Och jag såg de människors själar,
som hade blivit halshuggna för Jesu vittnesbörds och Guds Ords
skull, och som icke hade tillbett vilddjuret eller dess bild, och
icke heller tagit dess märke på sina pannor och sina händer;
dessa blevo nu åter levande och fingo regera med Kristus i tusen
år.
5. (De övriga döda blevo icke levande, förrän de tusen åren hade
gått till ända.) Detta är den första uppståndelsen.
6. Salig och helig är den som har del i den första uppståndelsen;
över dem har den andra döden ingen makt, utan de skola vara Guds
och Kristi präster och skola få regera med honom de tusen åren.

7. Men när de tusen åren hava gått till ända, skall Satan komma lös
ur sitt fängelse.
8. Han skall då gå ut för att förvilla de folk som bo vid jordens
fyra hörn, Gog och Magog, och samla dem till den stundande
striden; och de äro till antalet såsom sanden i havet.
9. Och de draga fram över jordens hela vidd och omringa de heligas
läger och »den älskade staden»; men eld faller ned från himmelen
och förtär dem.
10. Och djävulen, som förvillade dem, bliver kastad i samma sjö av
eld och svavel, dit vilddjuret och den falske profeten hade
blivit kastade; och de skola där plågas dag och natt i
evigheternas evigheter.

11. Och jag såg en stor vit tron och honom som satt därpå; och för
hans ansikte flydde jord och himmel, och ingen plats blev funnen
för dem.
12. Och jag såg de döda, både stora och små, stå inför tronen, och
böcker blevo upplåtna. Och jämväl en annan bok blev upplåten;
det var livets bok. Och de döda blevo dömda efter sina
gärningar, på grund av det som var upptecknat i böckerna.
13. Och havet gav igen de döda som voro däri, och döden och
dödsriket gåvo igen de döda som voro i dem; och dessa blev
dömda, var och en efter sina gärningar.
14. Och döden och dödsriket blevo kastade i den brinnande sjön;
detta, den brinnande sjön, är den andra döden.
15. Och om någon icke fanns skriven i livets bok, så blev han kastad
i den brinnande sjön.
*66/21 Johannes' uppenbarelse, 21 Kapitlet
Johannes' uppenbarelse, 21 Kapitlet

En ny himmel och en ny jord. Det nya
Jerusalems härlighet.

1. Och jag såg en ny himmel och en ny jord; ty den förra himmelen
och den förra jorden voro förgångna, och havet fanns icke mer.
2. Och jag såg den heliga staden, ett nytt Jerusalem, komma ned
från himmelen, från Gud, färdigsmyckad såsom en brud som är
prydd för sin brudgum.
3. Och jag hörde en stark röst från tronen säga: »Se, nu står Guds
tabernakel bland människorna, och han skall bo ibland dem, och
de skola vara hans folk; ja, Gud själv skall vara hos dem
4. och skall avtorka alla tårar från deras ögon. Och döden skall
icke mer vara till, och ingen sorg eller klagan eller plåga
skall vara mer; ty det som förr var är nu förgånget.»

5. Och han som satt på tronen sade: »Se, jag gör allting nytt.»
Ytterligare sade han: »Skriv: ty dessa ord äro visa och sanna.»
6. Han sade vidare till mig: »Det är gjort. Jag är A och O[1],
begynnelsen och änden. Åt den som törstar skall jag giva att
dricka för intet ur källan med livets vatten.
7. Den som vinner seger, han skall få detta till arvedel, och jag
skall vara hans Gud, och han skall vara min son.
8. Men de fega och de otrogna, och de som hava gjort vad
styggeligt är, och dråpare och otuktiga människor och
trollkarlar och avgudadyrkare och alla lögnare skola få sin del
i den sjö som brinner med eld och svavel; detta är den andra
döden.»

9. Och en av de sju änglarna med de sju skålar, som voro fulla med
de sju sista plågorna, kom och talade till mig och sade: »Kom
hit, så skall jag visa dig bruden, Lammets hustru.»
10. Och han förde mig i anden åstad upp på ett stort och högt berg
och visade mig den heliga staden Jerusalem, som kom ned från
himmelen, från Gud,
11. med Guds härlighet. Den glänste likt den dyrbaraste ädelsten,
den var såsom kristallklar jaspis.
12. Den hade en stor och hög mur med tolv portar, och vid portarna
stodo tolv änglar, och över portarna voro skrivna namn: namnen
på Israels barns tolv stammar.
13. I öster voro tre portar, i norr tre portar, i söder tre portar
och i väster tre portar.
14. Och stadsmuren hade tolv grundstenar, och på dem stodo tolv
namn: namnen på Lammets tolv apostlar.

15. Och han som talade till mig hade en gyllene mätstång för att
därmed mäta staden och dess portar och dess mur.
16. Och staden utgjorde en fyrkant, och dess längd var lika stor som
dess bredd. Och med stången mätte han staden: dess mått var tolv
tusen stadier, dess längd och bredd och höjd voro lika.
17. Och han mätte dess mur: den var ett hundra fyrtiofyra alnar
efter människors mått, som ock är änglars.

18. Och stadsmuren var byggd av jaspis, men staden själv var av rent
guld, likt rent glas.
19. Stadsmurens grundstenar voro skönt lagda och utgjordes av alla
slags ädelstenar. Den första grundstenen var en jaspis, den
andra en safir, den tredje en kalcedon, den fjärde en smaragd,
20. den femte en sardonyx, den sjätte en karneol, den sjunde en
krysolit, den åttonde den beryll, den nionde en topas, den
tionde en krysopras, den elfte en hyacint, den tolfte en
ametist.
21. Och de tolv portarna utgjordes av tolv pärlor; var särskild port
utgjordes av en enda pärla. Och stadens gata var av rent guld,
likt genomskinligt glas.

22. Och jag såg i den intet tempel, ty Herren Gud, den Allsmäktige,
är dess tempel, han och Lammet.
23. Och staden behöver icke sol eller måne till att lysa där, ty
Guds härlighet upplyser den och dess ljus är Lammet.

24. Och folken skola vandra i dess ljus, och jordens konungar föra
ditin, vad härligt de hava.
25. Dess portar skola aldrig stängas om dagen -- natt skall icke
finnas där
26. och vad härligt och dyrbart folken hava skall man föra ditin.
27. Men intet orent skall någonsin komma ditin, och ingen som gör
vad styggeligt är och lögn, utan allenast de som äro skrivna
i livets bok, Lammets bok.

[1] Se A och O i Ordförkl.
*66/22 Johannes' uppenbarelse, 22 Kapitlet
Johannes' uppenbarelse, 22 Kapitlet

Ytterligare om det nya Jerusalem. Den
profetiska synens sanning. Jesu snara
tillkommelse. Slutord och slutönskan.

1. Och han visade mig en ström med vatten, klar som kristall. Den
gick ut från Guds och Lammets tron
2. och flöt fram mitt igenom stadens gata. Och på båda sidor om
strömmen stodo livsträd, som gåvo tolv skördar, ty de buro frukt
var månad; och trädens löv tjänade till läkedom för folken.
3. Och ingen förbannelse skall vara mer. Och Guds och Lammets tron
skall stå där inne, och hans tjänare skall tjäna honom
4. och skola se hans ansikte; och hans namn skall stå tecknat på
deras pannor.
5. Och ingen natt skall vara mer; och de behöva icke någon lampas
ljus, ej heller solens ljus, ty Herren Gud skall lysa över dem,
och de skola regera i evigheternas evigheter.

6. Och han sade till mig: »Dessa ord äro vissa och sanna; och
Herren, profeternas andars Gud, har sänt sin ängel för att visa
sina tjänare, vad som snart skall ske.
7. Och se, jag kommer snart. Salig är den som tager vara på de
profetians ord som stå i denna bok.»

8. Och jag, Johannes, var den som hörde och såg detta. Och när jag
hade hört och sett det, föll jag ned för att tillbedja inför
ängelns fötter, hans som visade mig detta.
9. Men han sade till mig: »Gör icke så. Jag är din medtjänare och
dina bröders, profeternas, och deras som taga vara på denna boks
ord. Gud skall du tillbedja.»

10. Och han sade till mig: »Göm icke under något insegel de
profetians ord som stå i denna bok; ty tiden är nära.
11. Må den som är orättfärdig fortfara att öva sin orättfärdighet
och den som är oren att orena sig. Så ock den som är rättfärdig,
han fortfare att öva sin rättfärdighet, och den som är helig att
helga sig.
12. Se, jag kommer snart och har med mig min lön, för att vedergälla
var och en efter som hans gärningar äro.
13. Jag är A och O[1], den förste och den siste, begynnelsen och
änden.
14. Saliga äro de som två sina kläder för att få rätt att äta av
livets träd och att gå in i staden genom dess portar.
15. Men de som äro hundar och trollkarlar och otuktiga och dråpare
och avgudadyrkare och alla som älska och göra lögn, de måste
alla stanna därutanför.»

16. Jag, Jesus, har sänt min ängel för att i församlingarna vittna
om detta för eder. Jag är telningen från Davids rot och kommen
av hans släkt, jag är den klara morgonstjärnan.
17. Och Anden och bruden säga: »Kom.» Och den som hör det, han säge
»Kom.» Och den som törstar, han komme; ja den som vill, han tage
livets vatten för intet.

18. För var och en som hör de profetians ord, som stå i denna bok
betygar jag detta: »Om någon lägger något till dem, så skall Gud
på honom lägga de plågor om vilka är skrivet i denna bok.
19. Och om någon tager bort något från de ord som stå i denna
profetias bok, så skall Gud taga ifrån honom hans del i livets
träd och i den heliga staden, om vilka är skrivet i denna bok.»

20. Han som betygar detta säger: »Ja, jag kommer snart.» Amen. Kom
Herre Jesus!

21. Herren Jesu nåd vare med alla.

[1] Se A och O i Ordförkl.